Ez a könyv neked szól, Anya.

Köszönet az életemért!

1

Ibolyát veszek Amynek. Nem rózsát. A rózsa azoknak való, akik-nek vaj van a fülük mögött. Ezúttal én mindent jól csináltam. Rendes srác vagyok. Jól választottam. Amy Adam a mostban él, nem a számítógépén.

− Az ibolya Rhode Island állam hivatalos virága − jegyzem meg a virágot csomagoló srácnak. Gondatlan, mocskos kezei leverik a szirmokat… az én szirmaimat. Kibaszott New York.

− Tényleg? − kuncog. − Mindennap tanul valamit az ember.

Készpénzzel fizetek, és kiviszem az ibolyáimat a Keleti Hetedik utcára. Májushoz képest meleg az idő, és beleszagolok a virágokba. Rhode Island. Jártam már Rhode Island-en. Tavaly télen Little Comptonban. Belebetegedtem a szerelembe; halálra rémített, hogy a barátnőm - nyugodj békében, Guinevere Beck - veszélyben forog az érzelmileg labilis barátnője - nyugodj békében, Peach Salinger − miatt.

Rám dudálnak, én pedig elnézést kérek. Tudom, ha valami az én hibám, márpedig ha az ember besétál a kereszteződésben a pirosba, az az ő hibája.

Ahogy múlt télen is az én hibám volt. Minden áldott nap tucatszor is átpörgetem a fejemben. Amikor egy szekrényben rejtőztem el a Salinger-ház emeletén. Pisilnem kellett, de nem bújhattam elő. Így hát egy bögrébe hugyoztam − egy porcelánbögrébe −, amit aztán letettem a szekrény keményfa aljára. Aztán amikor lehetőség adódott rá, ki kellett rohannom − és mit szépítsem, megfeledkeztem a bögréről.

Más ember lettem amiatt a nap miatt. Nem lehet visszamenni, hogy megváltoztassuk a múltat, de előre igen, hogy olyan emberré váljunk, aki emlékszik. Na most, én nagy figyelmet fordítok a részletekre. Például teljes pontossággal vagyok képes felidézni azt a pillanatot, amikor Amy Kendall Adam visszatért a Mooney Ritkaságok és Antikváriumba, az életembe. Magam előtt látom a mosolyát, a zabolátlan sörényét (szőke) és az önéletrajzát (csupa hazugság). Ez öt hónappal ezelőtt történt, és azt állította, hogy munkát keres, de mind tudjuk, hogy engem keresett. Felvettem, és az első munkanapján egy spirálfüzettel jelent meg, meg egy listával azokról a könyvritkaságokról, amiket látni akart. Volt nála egy üvegtálka szupergyümölcs is, amiről kijelentette, hogy ezektől örökké élhet az ember. Mondtam neki, hogy senki sem él örökké, mire nevetett. Kellemes volt a nevetése, könnyed. És gumikesztyű is volt nála.

Felemeltem egy párat.

− Ez meg minek?

− Hogy ne tegyek kárt a könyvekben − magyarázta.

− Elöl lesz rád szükségem − ellenkeztem. − Ez csak alapmeló; leginkább a polcokat kell feltölteni meg a kasszát kezelni.

− Oké − felelte. − De tudtad, hogy az Alice Csodaországban bizonyos példányai akár több mint egymillió dollárt is megérnek?

Elnevettem magam.

− Utálok szívfájdalmat okozni, de nincs Alice-ünk odalent.

− Odalent? − kérdezte. − Ott tartjátok a különlegességeket?

Legszívesebben a derekára tettem volna a kezem, hogy levezessem a ketrecbe, ahol a különlegességeket tároljuk bedobozolva − megmentve. Legszívesebben levetkőztettem volna, hogy bezárkózzam vele és magamévá tegyem.

De türelmes voltam. Adtam neki egy adóűrlapot és tollat.

−Tudod, segíthetnék neked régi könyveket keresni garázsvásárokon − jegyezte meg. − Sosem tudhatod, mire bukkansz, ha garázsvásárolsz.

− Csak ha megígéred, hogy nem hívod garázsvásárlásnak − mosolyogtam.

Amy is mosolygott. Ő úgy fogta fel, hogy ha itt dolgozik, itt is hagyja a kézjegyét. Azt akarta, hogy menjünk be a városba hagyatékkiárusításokra, vadásszunk könyvtári selejtezésekre, és túrjuk át az utcára kitett dobozokat. Azt akarta, hogy dolgozzunk együtt, és így lehet a másikat ilyen gyorsan, ilyen jól megismerni. Együtt merészkedünk be a dohos, kiürített szobák mélyére, majd együtt rohanunk ki, hogy nagy kortyokban nyeljük a friss levegőt, hogy aztán nevetve állapítsuk meg, hogy ezen csak egy ital segíthet. Csapat lett belőlünk.

Járókeretes öregasszony néz fel rám. Rámosolygok.

− Derék fiatalember! − mutat az ibolyára.

Az vagyok. Megköszönöm, és megyek tovább.

Pár hónapja jöttünk össze Amyvel, amikor az Upper East Side-on voltunk egy halott ember szalonjában. A tengerészkék zakó hajtókáját cibálta, amit ő vett nekem − öt dolcsiért − egy kiárusításon. Azért nyaggatott, hogy szórjak ki hétszázat a Húsvéti korzó egy dedikált, gyűrött példányára.

− Amy − suttogtam −, Yates most nem nagyon megy, és nem is tűnik úgy, hogy a közeljövőben megint felkapnák.

− De én imádom! − könyörgött. − Ez a könyv a mindenem!

Ilyenek a nők: érzelmi alapon működnek. Így nem lehet üzletelni, de Amyt sem lehet elnézni a nagy, kék szemeivel és hosszú, szőke hajával − mintha csak egy Guns N’ Roses számból lépett volna elő −, és nemet mondani neki.

− Hogyan vehetnélek rá, hogy meggondold magad? − hízelkedett.

És egy óra múlva a Húsvéti korzó egy túlárazott példányának tulajdonosa voltam, Amy pedig egy belvárosi Starbucks vécéjében szopta a farkam, ami sokkal romantikusabb volt, mint amilyennek hangzik, mert bírtuk egymást. Nem puszta szopás volt ez, hanem felldció, barátaim. Felállt, én pedig a földre rántottam fiús farmerjét, és megtorpantam. Tudtam, hogy nem szeret borotválkozni; a lába gyakran volt borostás, és szívügye a víztakarékosság. Bozótra azonban nem számítottam. Megcsókolt.

− Üdv a dzsungelben!

Ezért mosolygok menet közben, és így lesz az ember boldog. Amy meg én szexibbek vagyunk, mint Bob Dylan és Suze Rotolo a The Freewheelin borítóján, és okosabbak, mint Tom Cruise és Pénelope Cruz a Vanília égboltbzn. Van egy közös projektünk: A Portnoy-kór példányait halmozzuk fel. Filctollal húzta alá benne a kedvenc részeit, én pedig rászóltam, hogy használjon valami finomabb íróeszközt.

− Én sem vagyok finom − vágta rá. − Utálom a finomkodást.

Amy filctoll; szenvedélyes. Kurvára odavan A Portnoy-kárén, én pedig a birtokomban akarom tudni az összes kanárisárga példányt, amit valaha is kiadtak, és a pincébe zárni, hogy csakis Amy és én érhessünk hozzájuk. Nem lenne szabad túl nagy készletet felhalmoznom egyetlen könyvből sem, de imádom a sárga könyvfalunk mellett dugni Amyt. Philip Roth is helyeselné. Amy nevetett, amikor azt mondtam, hogy meg kellene írnunk neki. Van képzelőereje, van szíve.

Csörög a telefonom. A Gleason testvérek elektromos cége az; a párásító miatt, de az várhat. Jött egy e-mail a BuzzFeedtől, valami listát akarnak összeállítani menő, független könyvesboltokról, de az is várhat. Minden várhat, ha az emberre rátalált a szerelem. Amikor egyszerűen csak végigsétál az utcán, és elképzeli a lányt meztelenül, akit szeret, egy rakás sárgád Portnoy-kór tetején heverve.

Odaérek a Mooney könyvkereskedéshez, és csilingel a csengő, amint benyitok. Amy karba fonja a kezét, és haragosan mered rám; talán allergiás a virágra. Talán az ibolya gáz.

− Mi a baj? − kérdezem, és remélem, ez nem az, a vég kezdete, amikor a lányokból kezd picsa lenni, amikor szertefoszlik az újautóillat.

− Virág? − kérdezi. − Tudod, mi az, amire a virágnál is jobban vágyom?

Megrázom a fejem.

− Kulcsokra! − feleli. − Épp most volt itt egy pasas, akinek eladhattam volna a Yates-et, de nem tudtam megmutatni neki, mert nincs kulcsom\

A pultra vetem a csokrot.

− Higgadj le! Meghagyta a számát?

− Joe! − toppant egyet. − Imádom ezt a boltot. És tudom, hogy hülye vagyok, és nem kéne elárulnom neked, hogy mennyire odavagyok érte, de kérlek! Kulcsokat akarok!

Semmit sem felelek. Az emlékeimbe kell zárnom ezt az egészet; megőriznem későbbre: a halkan zümmögő zeneszót − a „Sweet Virginia” szól a Rolling Stonestól, az egyik kedvenc számom −, ahogy beesik a fény. Nem zárom be az ajtót. Nem fordítom át a nyitva táblát. A pult túloldalára lépek, a karomba zárom, lehajolok hozzá, megcsókolom, ő pedig visszacsókol.

Még soha senkinek nem adtam kulcsot. De ennek így kell lennie. Az ember élete kibővül. Az ágyban még valaki számára lesz hely, és ha az a valaki eljön, az az ember dolga, hogy beengedje. Megragadom a jövőmet. Felárat fizetek a nevetséges, rózsaszín virágmintás kulcsokért. És amikor a rózsaszín kis fémtárgyakat Amy tenyerébe dugom, megcsókolja őket.

− Tudom, hogy ez óriási dolog, Joe − jegyzi meg. − Köszönöm, Joe! Az életem árán is megóvom őket.

Aznap éjjel átjön, és megnézzük az egyik buta filmjét − a Koktélt, senki sem tökéletes −, aztán szexelünk és pizzát eszünk, és elromlik a légkondim.

− Ne hívjunk valakit? − kérdezi.

− Hagyjuk a picsába − felelem. − Mindjárt itt az emlékezés napja.

Mosolygok, leteperem, borotválatlan lába szúrja az enyémet, és most már megszoktam. Tetszik is. Megnyalja az ajkát.

− Mire készülsz, Joe?

− Menj haza, és csomagolj be egy táskába! − közlöm. − Én pedig bérelek egy kis piros Corvette-et, és elhúzunk innen.

− Te megőrültél − feleli. − És hova megyünk azzal a kis piros Corvette-tel?

A nyakába harapok.

− Majd meglátod.

− El fogsz rabolni?

És ha ezt akarja, akkor igen.

− Két órád van. Indulj csomagolni!

2

Megborotválkozott; tudtam, hogy nem állhat olyan távol töle. És én is megtettem a magamét. Tényleg kibéreltem egy piros kabriót. Most mi vagyunk azok a bizonyos seggfejek, és Rhode Island erdős részén autókázunk át. Mi vagyunk a legrosszabb rémálmotok. Boldogok vagyunk. Nincs rátok szükségűnk, egyikőtökre sem. Szarunk rátok, szarunk rá, hogy mit gondoltok rólunk, mit tettetek velünk. Én vezetek, Amy pedig az álomcsaj, és ez az első közös vakációnk. Végre. Rátaláltam a szerelemre.

A tető lehajtva, és együtt énekelünk a Goodbye Yellow Brick Roadra. Azért ezt a dalt választottam, mert vissza akarom venni; minden szép dolgot a világon, amit csak tragikusan beteg barátnőm, Guinevere Beck megrontott. (Most már látom, hogy borderline személyiségzavarban szenvedett. Azon nem lehet segíteni.) Beck és a szörnyű barátai olyan sok mindent tettek tönkre. New Yorkban nem mehetek sehová anélkül, hogy ne Beck jutna az eszembe. Már azt hittem, soha többé nem leszek képes Elton Johnt hallgatni, mert akkor is az szólt, amikor megöltem Peachet.

Amy megkocogtatja a vállam, és egy héjára mutat az égbolton. Elmosolyodom. Ő nem az a fajta seggfej, akinek most muszáj lenne lehalkítania a zenét, hogy a madárról beszéljen, és mindenféle jelentőséget tulajdonítson neki. Istenem, milyen jó! De mindegy, milyen jó, mindig ott marad az igazság: hogy elfelejtettem elvinni a bögrét.

Piszkál az a kibaszott bögre. Felfogom, hogy mindennek van következménye. Nem vagyok egyedülálló; az, hogy élek, azzal jár, hogy ott van az a vizelettel teli bögre. De nem bocsáthatom meg magamnak, hogy elcsesztem, akár valami csaj, aki „ottfelejti” a kardigánját egy egyéjszakás kaland után. A bögre anomália. Szépségfolt. Bizonyíték rá, hogy nem vagyok tökéletes, noha rendszerint olyan precíz vagyok, olyan alapos. Nem kovácsoltam tervet a megszerzésére, de Amy miatt azt kívánom, bár megtettem volna. Azt akarom, hogy tiszta legyen előttünk a világ, frissen fertőtlenített.

Most felkínálja nekem a karcos napszemüvegét:

− Te vezetsz − mondja. − Neked nagyobb szükséged van rá.

Beck szöges ellentéte; ő törődik velem.

− Kösz, Amy!

Arcon csókol, és az élet lázas álom, és eltűnődöm, nem estem-e kómába, nem hallucinálok-e. A szerelem baszakszik az ember látásával, és a szívemben nincs gyűlölet. Amy mindet kiveszi belőle; ő az én gyógyítóm, az én fájdalomcsillapító szépségem. A múltban hajlamos voltam a felfokozottságra; akár megszállottságnak is nevezhetnénk. Beck olyan kaotikus volt, hogy ahhoz, hogy a gondját viselhessem, muszáj volt követnem, és feltörnöm az e-mailjét és a Facebookja, aTwitterje meg a nonstop SMS-ezése miatt aggódnom, a rengeteg ellentmondás és hazugság miatt. Őt rosszul választottam, és viselnem kellett a következményeket. Tanultam belőle. Amyvel működik, mert nem tudok online szimatolni utána. Ezt kapjátok ki: teljesen offline. Se Facebook, se Twitter, se Instagram, de még e-mail-címe sincs. Eldobható telefonkártyát használ, és pár hetente el kell mentenem az új számát. Ő a tökéletes analóg, az én tökéletes párom.

Amikor először hallottam, meghökkentem, és egy kicsit el is ítéltem. Ki a fasz offline manapság? Csak nem valami megjátszós dilinyós? Vagy hazudik?

− És mi lesz a fizetéseddel? − kérdeztem. − Bankszámlád csak van!

− Van ez a barátnőm Queensben − felelte. − A nevére íratom a csekkjeimet, ő pedig odaadja a kápét. Rengetegen fordulunk hozzá. Ő a legjobb.

− Fordulunk?

− Azok, akik nem vagyunk online − magyarázza. − Nem vagyok vele egyedül.

A picsák mind különlegesek akarnak lenni. Hogy mindenki azt mondja neki, senki sem hasonlít hozzájuk az egész világon (bocs, Prince). Mind az a rengeteg kis hírnévre szomjas szörnyeteg az Instagramon − ide nézzetek, lekvárt kentem a pirítósomra! −, és mégis találtam valakit, aki más. Amy nem próbál kitűnni. Nem üldögélek egyedül az állapotfrissítéseit böngészve, hogy a megrendezett örömöt sugárzó, félrevezető fotóit bámuljam. Amikor vele vagyok, akkor vele vagyok, és amikor magamra hagy, oda megy, ahova mondja.

(Természetesen azért követtem, és olykor-olykor a telefonjába is belenézek. Tudnom kell, hogy nem hazudik.)

− Mintha sós levegőt éreznék − szólal meg Amy.

− Még nem − felelem. − Még pár perc.

Bólint. Nem erősködik hülyeségeken. Nem valami dühödt Beck. Az a beteg csaj pont azoknak hazudott, akikhez a legközelebb állt − nekem, Peachnek, a kibaszott írótársainak az egyetemről. Azt mondta, meghalt az apja. (Nagyon is élt.) Azt mondta, utálja a Magnóliát, mert Peach barátnője is utálta. (Hazudott. Olvastam az e-mailjeit.)

Amy rendes lány, és a rendes lányok csak az idegeneknek hazudnak, mert udvariasak, nem azoknak, akiket szeretnek. Most is épp egy viseltes, URI feliratú trikót visel. De nem járt a Rhode Island-i egyetemre; sehova sem járt. De mindig valamilyen egyetemi póló van rajta. Nekem is szerzett egy brownosat, kimondottan erre a kiruccanásra.

− Majd azt mondjuk, diák vagyok, te pedig a professzorom − kuncogott. − A nős professzorom.

A város legkülönbözőbb turkálóiból ássa elő ezeket a fölsőket. A melléről mindig efféle feliratok ordítanak: Hajrá, Tigrisek! Arizona Állami! PITT! Miközben a polcokat rendezem, gyakran hallgatózom, amikor a boltba betérők szóba elegyednek vele: A Princetonra jártál? A Massachusettsre járt? A New York-i Egyetemre jársz? − és ő mindig igennel felel. Kedves a nőkkel, a pasasokkal pedig azt érezteti, lenne nála esélyük. (Pedig nincs.) Szeret beszélgetni. Szeret sztorikba bonyolódni az én kis antropológusom, az én kis hallgatóm.

Közeledünk a Little Comptonba vezető úthoz, és épp, amikor már azt hinném, ennél szebb nem is lehetne az élet, villódzó fényeket pillantok meg. Egy zsaru közeledik felénk. Jó gyorsan. Felkapcsolta a fényjelzést, és felbőg a szirénája, és elhallgat a zene. Fékezek, és próbálom megfékezni a lábam remegését.

− Mi a lófasz? − szólal meg Amy. − Nem is hajtottál gyorsan!

− Szerintem sem − felelem, miközben a visszapillantóba meredve nézem, ahogy a zsaru kinyitja a kocsija ajtaját.

Amy felém fordul.

− Mit csináltál?

Hogy mit csináltam? Megöltem a volt barátnőmet, Guinevere Becket. New York államban, északra temettem el, és a terapeutájára, dr. Nicky Angevine-re kentem az egészet. Előtte pedig megfojtottam a barátnőjét, Peach Sálingért. Nem egészen öt kurva mérföldnyire innen, a családi nyaraló melletti strandon, és öngyilkosságnak állítottam be az egészet. És hidegre tettem egy Benji Keyes nevezetű, szódavedelő, narkós faszfejet is. Hamvai a saját csomagmegőrzőjében hevernek, de a családja azt hiszi, drogozás közben halt meg. Ja, és még valakit. A legelső lányt, akit valaha szerettem, Candace-t. A tengerbe fojtottam. Senki sem tudja, hogy ezek közül bármelyiket is elkövettem, úgyhogy ez klasszikus „ha kidől egy fa az erdőben” kérdés.

− Fogalmam sincs − felelem, és ez az egész egy kibaszott rémálom.

Amy a kesztyűtartóban kutat a kölcsönzés papír után, előhúzza, és becsapja a tartót. Thomas Jenks rendőr nem veszi le a napszemüvegét. Csapott válla van, és az egyenruhája kissé nagy rá.

− Jogosítványt és forgalmit − szólal meg. A tekintete a mellkasomba fúródik, a Brown feliratra. − Visszafelé tartanak, iskolába?

− Csak Little Comptonba − felelem. Aztán fedezni kezdem magam. − Idővel. Nem sietünk.

Nem vesz tudomást passzív-agresszív védekezésemről. Kurvára nem léptem túl a sebességhatárt, és nem vagyok valami brownos seggfej, és ezért nem is hordok egyetemi pólókat. Szemügyre veszi New York-i jogosítványomat. Egy évszázad telik el, majd még egy.

Amy köhint egyet.

− Mi rosszat tettünk, biztos úr?

Jenks ránéz, aztán rám.

− Nem indexelt kanyarodás előtt.

Most szívatsz, te faszfej?

− Ó! − felelem. − Sajnálom.

Janks kér „pár percet”, és visszacaplat a kocsija felé, de aztán ügetésbe vált, és nem kéne ügetnie. És „pár perc” sem kéne neki. Miközben kinyitja a járőrkocsi ajtaját, és becsusszan, a korábbi törvénysértéseim jutnak eszembe, a titkos foglalatosságaim, és elszorul a torkom.

− Nyugi, Joe! − teszi Amy a combomra a kezét. − Csak egy aprócska szabálysértés.

De Amy nem tudja, hogy négy embert megöltem. Izzadok, hallottam már ilyesmit. Megállítanak valakit egy jelentéktelen szabálysértés miatt, és a számítógépek és a rendszer szadista mágiája folytán valahogy mindenféle más szarság is a fejére száll. Legszívesebben agyonlőném magam.

Amy visszakapcsolja a rádiót. Öt szám megy le, húsz perc telik el, és Thomas Jenks rendőr még mindig a kocsijában ül az okmányaimmal. Ha csak meg akar bírságolni, amiért nem indexeltem, ha ennyi az egész, miért lóg még mindig a telefonon? Miért nyomogatja a gombokat? Pont a szezon elején érne véget a szabadságom, amikor az iPhone-om napsütést jelez, felettünk az égen pedig esőfelhők duzzadnak? Már ismerek ebben az államban egy zsarut. Nico a neve, ő pedig azt hiszi, az enyém Spencer. Mi van, ha meglátta a képemet a komputeren? Mi van, ha megismert, és felhívta Jenkset, és azt mondta, ismerem ezt apasast. És mi van, ha…

− Joe! − szólal meg Amy, és csaknem meg is feledkeztem róla, hogy itt van. − Úgy festesz, mintha pánikrohamod lenne. Nincs akkora baj! Még csak nem is gyorshajtásról van szó.

− Tudom − mondom. − Csak utálom a zsarukat.

Megsimogatja a lábam.

− Tudom.

A hűtőtáskába nyúl, és előhúz egy barackot. Barack - peach. Persze, hogy kikészít, hogy visszatérünk. Barackot eszik, én pedig Peach Salingerről és a hugyosbögrémről rögeszmélek.

Arról a bögréről.

Megpróbálom elhitetni magammal, hogy már eltűnt. Elképzelem, ahogy egy takarítónő törölgeti undorodva, tisztára sikálja, fertőtlenítőbe áztatja. Elképzelem, ahogy egy golden retriever − a nyaralós típusok mindig a nagy termetű kutyákat szeretik − körbeszimatol, a bögrére teszi a mancsát, felborítja, de hívja a gazdája és elrohan, a vizeletem pedig a padlódeszkák közé szivárog, és megmenekültem. Látom, ahogy egy hülye picsa Salinger rokon SMS-ezés közben oda sem figyelve a szekrénybe dobja a cipőjét, és hisztiben tör ki, amikor a teli bögre átáztatja a drágalátos Manolóját vagy a Tory Burch szandálját. Ki is dobja. Megmenekültem.

Ajtócsapódást hallok. Jenks tart felénk. Lehet, hogy azt mondja majd, hogy szálljak ki a kocsiból. Lehet, hogy hazudni fog. Megpróbál átverni. Lehet, hogy Amyt is kiszállíttatja a kocsiból. Kölni van szegény párán, és átnyújtja a jogosítványomat és a kölcsönzős forgalmit.

− Bocs, hogy megvárakoztattam − szólal meg. − Tudja, kaptuk ezeket a gépeket, és az idő felében teljesen le vannak fagyva.

− Modern technika − sóhajtok fel. Szabad vagyok. Szabad!- Egyszer még ez lesz a vesztünk, hát nem?

− Épp ezért még fontosabb, hogy használja azt az indexet − vág vissza.

Rámosolygok.

− Igazán sajnálom, biztos úr!

Jenks még megkérdi, hogy egyenesen a város közepén lakunk-e, mire azt felelem, hogy Brooklyn nyugisabb, és minden rendben lesz. Érzem Jenks reménykedő dezodorját. Látom kisszerű életét, az egész ott van a szemében megéletlenül; az álmok, amelyeket nem kergetett, amelyeket nem is fog hajszolni, nem azért, mintha gyáva nyúl lenne, egyszerűen mert nem látja bennük a részleteket; azokat a részleteket, amelyeknek a hatására az ember fogja a cókmókját, és lelép. Az egyenruha egyszerűsége miatt lett zsaru, nem kell reggel azon gondolkodnia, mit vegyen fel.

− Érezzék jól magukat! − köszön el. − Vigyázzanak magukra!

Visszatérek az útra, és megkönnyebbültem, hogy a nap, az életem nem ér itt véget. Fél kezem a kormányon, a másikat pedig Amy rövidnadrágja alá csúsztatom. Már látom előttünk a kanyarunkat, amely Little Comptonba vezet. Nem akarok zsarukat sehol a jövőmben, és elfogadom, hogy elbasztam, hogy hagytam egy elvarratlan szálat, és soha, de soha nem teszek ilyet többé.

Amikor bekanyarodom, ezúttal használom azt a kibaszott indexet.

3

Megállunk Del Limonádézójánál, kiülünk egy kerti asztalhoz, és citromos jégkásával koccintunk. Amy a vállát vonogatja.

− Nem rossz − jegyzi meg. − De tudod, őszintén szólva, annyira nem jó.

Imádom, hogy nem úszik az árral.

− Az emberek azt hiszik, minden jobb, amikor vakáción vannak.

−Yelp nemzedék − vágja rá. − A szánalmasak egycsillagosnak mondanák, az önmagukban bizonytalanok pedig azt akarják, hogy mindenki irigykedjen rájuk, és arról áradoznak, hogy a „legjobb jégkása az egész világon”!

Néha azt kívánom, bár ismerte volna Becket.

− Huh − jegyzem meg. − Pont most írtad le tökéletesen az exemet.

− Melyiket? − cuppant.

Vakáción vagyunk, úgyhogy elengedem magam. Mesélek egy kicsit Beckről, noha elvileg az ember nem beszélhetne a volt barátnőjéről az újnak.

− Szóval amolyan borostyánligás csaj volt? − kérdezi. − Sznob?

− Néha − válaszolom. − De többnyire csak szánalmas.

− Tudod, akik azokra a sulikra járnak, azért kattannak meg, mert az egész gyerekkoruk arról szól, hogy oda próbálnak bejutni. Nem tudnak a pillanatnak élni.

Mindjárt megdugom, itt, helyben, ezen az asztalon.

− Mennyire igazad van! − felelem. − Te jártál már ilyesvalakivel?

Megrázza a fejét.

− Te megmutathatod, neked mid van, de én nem akarom.

Ő az egyetlen nő a világon, aki még tisztában van a titokzatosság értékével. A szemetesbe hajítja a poharát, és hanyatt dőlünk az asztalon, nézzük, ahogy himbálóznak felettünk az ágak.

− Beszélj! − szólal meg. − Meséld csak el!

Az elején kezdem, a boltban, hogy Becken nem volt melltartó − Amy azt mondja, mert a figyelmet hajszolta −, és hogy vett egy Paula Foxot − Amy szerint azért, hogy imponáljon nekem −, és ebből is látszik, milyen csodálatos és rendkívüli Amy. Nem szakít félbe, hogy magáról meséljen, vagy féltékeny mocskolódásba kezdjen. Végighallgat, és olyan, akár egy szivacs. Nekem pedig katartikus élmény leírnom Beck rossz természetét, és ezért kell az embernek időnként kocsiba pattannia, és elmennie valahová. Nem hiszem, hogy New Yorkban sor kerülhetett volna erre a beszélgetésre. Amy mellett olyan tiszta a tudatom, és rögtön megérti, amikor elmesélem, ahogy Beck a Bemelmans Bárból tweetelt, meg hogy ki kellett keresnie a szótárban, hogy mi az a szolipszizmus. Amikor arról beszélek, hogy Beck LC.-nek nevezte Little Comptont, a levegőbe rúg. Vágja. Az egészet. Megért engem. Elfordítja a fejét.

− Együtt jöttetek ide?

− Nem − felelem. És gyakorlatilag nem is hazudok. Követtem ide Becket. Nem mindegy.

Azt is elmesélem, hogy Beck megcsalt a dilidokijával.

− Milyen szörnyű! − mondja Amy. − Hogy jöttél rá?

Túszul ejtettem, és betörtem a lakásába, ahol egy MacBook Airen megtaláltam a bizonyítékot.

− Csak volt egy megérzésem − hazudok, mert voltaképpen ez is igaz. − Úgyhogy rákérdeztem, és aztán ennyi volt. Szakítottunk.

Megsimogatja a lábam. Mondom neki, hogy keressen rá Nicholas Angevine-re; meg is teszi, végigfút a címeken, és elszörnyedve néz rám.

− Megölte?

− Ja − felelem. És ez nem kis dolog. Olyan hatékonyan sikerült rákennem a gyilkosságot, hogy az erről szóló Wikipédia oldalon nem is létezem. − Megölte, és elásta a családi nyaralójánál.

Amy megborzong.

− Nem hiányzik?

− Nem. Persze sajnálom. De nem mentek jól kettőnk között a dolgok, tudod? És amikor megjelentél te, szóval, tudom, hogy gázul hangzik, de szóval aztán már nem is hiányzott igazán.

Az enyémnek üti a térdét.

− Ez édes. − Megígéri, hogy ő nem fog megcsalni egy dilidokival. Bizalmatlan a pszichológusokkal és a pszichiáterekkel szemben; az „olyanokkal, akik mások nyomorából élnek”.

Istenem, imádom azt a rózsaszín, tekervényes és gyanakvó agyát. Megcsókolom.

− Mindjárt jövök − közli, otthagyja nálam a táskáját, és átvág a parkolón a mosdók felé. Riszálja magát nekem, hátrafordul és kacsint egyet, épp, mint a boltban. Miután eltűnik a vécében, előhúzom a telefonját a táskájából.

Sosem tartok tőle, mit találhatok, amikor átnézem a telefonját. Csak épp mindig mindenről tudni akarok. Mint az a pasas a Júlia Roberts-filmben, aki szereti nézni, ahogy kalapokat próbálgat, és a Brown Eyed Girlre táncol. Beck telefonján soha semmi nem fakasztott mosolyra, de amikor Amyét futom át, az csak megerősít az érzéseimben. A Google keresési előzményeiben az első: Henderson gáz. A B@ssza meg a nárcizmus című talkshow-járól olvas beszámolókat, amit hetente többször is megnézünk, csak hogy fikázhassuk, amiben ő ül a díványon, míg a vendégei az asztal mögött. Az lenne benne a poén, hogy azért ül a díványon, mert ő a nárcisztikus, aki csak magáról akar beszélni, de minden interjú nyilván ott köt ki, hogy arról a szar filmről beszélnek, amit a vendége reklámoz épp. Amy szerint Henderson sikere is azt bizonyítja, hogy a kultúránk kannibalisztikus apokalipszis felé tart.

− Mit művelsz?!

Megriadok, és csaknem elejtem Amy telefonját. Bűntudatosan nézek fel, ahogy rám vetül az árnyéka. Karba font kézzel, összehúzott szemmel áll. Bassza meg. Nyelek egyet. Rajtakapott.

− Amy − szólalok meg a telefonját markolva. − Tudom, hogy fest, de ez nem az, aminek látszik.

− Add ide a telefonom! − nyújtja a kezét.

− Amy − könyörgök. − Sajnálom!

Nem néz rám. Átnyújtom a telefont, és azt akarom, hogy leüljön mellém, de megint karba fonja a kezét. Könnyes a szeme.

− És én még szó szerint épp arra gondoltam, milyen boldog vagyok veled!

− Sajnálom − ismétlem meg.

− Mit szimatolsz? − kérdezi. − Miért kell elrontanod az egészet?

− Nem arról van szó − nyújtom felé a kezem.

− Nem − hessent el. − Értem én. Nem bízol bennem. És miért is bíznál? Én jelentem meg lopott hitelkártyával a legelső kurva napon, amikor megismertük egymást. Persze, hogy nem bízol bennem.

− De én bízom benned! − felelem, és milyen furán is hangzik az igazság! − Csak azért néztem bele a telefonodba, mert kurvára megőrülök érted, és akkor is hiányzol, ha csak a mosdóba mész. − Megalázkodva térdelek elé. − Esküszöm, Amy! Még soha senkiért nem őrültem meg ennyire, tudom, hogy őrültség. De szeretlek. Még ha csak a mosdóban vagy is, mindig csak téged akarlak!

Először semmi. Kifejezéstelen. Aztán felsóhajt és felborzolja a hajam.

− Kelj fel!

Épphogy visszaülünk a padra, amikor egy család kászálódik ki egy kisbuszból; hangosak és szőkék. Öt perccel ezelőtt még poénkodtunk volna rajtuk. Most komolyak vagyunk. Feléjük bökök a fejemmel.

− Te meg én nem így nőttünk fel, és épp ezért egy kicsit el vagyunk cseszve − jegyzem meg. − A magunkfajta nehezen bízik meg a másikban. De én megbízom benned.

Nézi, ahogy az anya naptejet nyom a gyerekekre.

− Na jó − szólal meg végül. − Ez igaz. A szar gyerekkorról meg a bizalomról.

Kézen fogva figyeljük, ahogy az apa észérvekkel igyekszik meggyőzni észérvekkel meg nem győzhető négyéves fiát; azt magyarázza, hogy nem kaphat még egy jégkását, mert utána nem marad hely a hot dognak a grillpartin. A gyerek visít. Nem akar hot dogot − jégkását akar. Az anya is odalép, leguggol, magához húzza a gyereket, és azt mondja, mondd meg szépen anyucinak, mit szeretnél. Jégkását, üvölti a gyerek, mire az apa az mondja, hogy elkényezteti a gyereket, mire a nő, hogy fontos kommunikálni a gyerekekkel, és tiszteletben kell tartani a kívánságaikat. Olyan, mintha tévét néznénk, és amikor megint eltűnnek a kisbuszban, vége a műsornak.

Amy a vállamra hajtja a fejét.

− Csíplek.

− Nem vagy kiakadva rám?

− Nem − mondja. − Én is ilyen vagyok. Néha el sem hiszem, mennyire hasonlítunk.

Megmerevedek.

− Belenéztél a telefonomba? - CandaceBejiPeachvizeletteltelibögre.

Amy felnevet.

− Nem − mondja. − De ha egyszer is elöl hagynád, totál belenéznék. Én sem nagyon bízom az emberekben.

Bólintok.

− Nézd, nem akarok olyan srác lenni… de jobbá is válhatunk.

Megszorítja a kezem.

− De lehet, hogy én elcseszem.

Együtt lenni a legjobb a világon, még a szexnél is jobb, egy piros kabriónál is, vagy az első szüretieknél.

− Igen?

− Igen − mondja, és az utánzás a szerelem jele.

Jó ötlet volt ez a kiruccanás. Veszünk még jégkását az útra, és visszaülünk a Corvette-be. Atomkatasztrófa történt, és csak mi ketten maradtunk a földön, és ezért nem szabadna senkinek megölnie magát, mert lehet, hogy egy napon majd olyasvalakivel ücsöröghet az árnyékban, aki üdítően más\ Úgy megnevettetem, hogy folyik a jégkása a szája szélén. Aztán elhajtunk, és keresünk egy csendes helyet, ahol kinyalom, és amikor végzek, ő folyik az én szám szélén. Nem a ti vakációtok a világon a legjobb. Az enyém az. Kiérdemeltem. Rajtakapott, hogy a telefonjában kutakodom, és mégis széttette a lábát.

Amikor a hotelhez érünk, elakad a lélegzete.

−Hűha!

És amikor belépünk a szobánkba, majd ki a teraszra, az enyém nem akad el. Tudtam, hogy közel leszünk, de azt nem gondoltam, hogy ilyen jól láthatom majd a tűzijáték bevilágította, emberekkel teli Salinger-házat. Tele emberekkel, akik vagy látták a bögrémet, vagy nem. Amy a ház felé bök a fejével.

− Ismered ezeket az embereket?

− Az egyiküket − felelem. − Salingerék.

Mesélek Amynek Peach Beckhez fűződő diszfúnkcionális kapcsolatáról és elkerülhetetlen öngyilkosságáról. Amy átkarol, és ha most egy rajzfilmben lennénk, kinyújtanám gumikaromat egészen a partig, be abba a házba, fel a nyikorgó lépcsőn, be abba a hálószobába, visszavenném a vizeletemmel teli bögrét, és aztán − aztán mindenem meglenne.

4

Másnap Ralph Lauren törölközőkkel felszerelkezve vesszük be a partot. Salingerék közelébe telepedünk. Azon gondolkodom, hogy esetleg, esetleg, megkérhetném őket, hogy hadd használjam a fürdőszobájukat. Hadd használhass^ a fürdőszobájukat. Amynek senki sem mond nemet, és míg elcseverészik, én felmehetek az emeletre. Elég sok benne a ha, de nincs jobb tervem.

− Hú! − szólal meg Amy, kezével ernyőzve a szemét. − Jól fel van cseszve!

Odafordulok. Egy Salinger pasas füttyent, és felénk viharzik. A golyóim felkúsznak a hasamba. Amy felnyög.

− Tényleg olyan gázosak, ahogy mondtad.

− Maradjunk higgadtak!

De a pasas nem higgadt. Csak úgy köpköd.

− Ez magánstrand! − vicsorog.

Lenyűgöznek a családok. Peach halott, de az orra, a bodros haja itt van előttem.

− Menjenek a homok túlsó végébe!

Már hogy lehetne a homok túlsó végébe menni, és Amy úgy hámozza le magáról a pólóját, mintha ő lenne Phoebe Cates a Változó világból.

− Nagyon sajnálom − feleli. − Mást nem óhajtott közölni velünk?

Rámosolyog, a pasas meg a testét bámulja, és Amy egy kibaszott zseni. Visszakullog a randa feleségéhez, Amy pedig felnevet.

− Bemehetnénk végre a vízbe?

− Még át kell melegednem − felelem, de igazából a Salingereket kell felderítenem. Kibaszott sokan vannak, a trambulinjaikon viháncolnak a vízben és a homokon, mintha a homok, a hullámok meg a nyaraló nem lenne elég. Gyerekek rohangálnak, az idősebb, vászon rövidnadrágos, rövid ujjú inges pasasok Vineyard Vines cuccokról, írországi golfpályákról meg családi összejövetelekről dumálnak. A nők dadusokról és eladónőkről nyavalyognak, meg egy pincérnőről, akiről mind úgy vélik, hogy puffadt férjeikre hajt. Az ember nem is gondolná, hogy ez a család egy gyereket, egy testvért, egy nagynénit veszített el. Vakációznak, a szó minden lehetséges értelmében, és egyetlen céljuk az életben, hogy minden arra járó figyelmét felhívják, nem ugrálhat a trambulinjaikon, és nem ülhet túl közel hozzájuk. Még sosem láttam ekkora faszfejekből álló családot, akik a barikádokért élnek. Máris ránk ordítottak, és ma már biztos, hogy nem jutok be abba a házba.

Úgyhogy a picsába vele.

Felkapom Amyt és a vállamra vetem; visítozik, a Salingerek pedig csak bámulnak, irigyek ránk, fiatalokra, szegényekre, szerelmesekre. A víz felé cipelem, ugyanahhoz a vízhez, ahol megszabadultam Peachtől, ugyanazon a parton, ahol hónapokkal tragikus úgymond öngyilkossága után kivetette a víz. Amy körém fonja a lábait, az irigy Salinger férfiak pedig csak bámulnak, vágyakoznak, isznak. Így maradunk összeforrva Peach óceánsírjában, és mire kimegyünk a vízből, Salingerék nagy része visszavonult a házba. Kicsit lehűlt az idő, pulóvert veszünk fel, Amy pedig a táskájába nyúl, és a Charlotte és Charles című gyerekkönyvet húzza elő.

− Ez volt a kedvencem − közli. − Felolvashatom neked?

− Hát persze!

Nekem dől, a történet pedig így szól: két óriás, egy férfi és egy nő él egy lakatlan szigeten. A nő magányos, de a férfi így érzi biztonságban magát. Egy napon emberek érkeznek, és míg a nő izgatott, a férfi habozik. Mikor utoljára emberek jártak ott, minden szarul alakult. Megpróbálták megölni őket. Charlotte újra megpróbálná, és Charles persze rááll, de persze az emberek olyan csengettyűket hoztak, amelyek hangja megöli az óriásokat. De Charlotte és Charles fuldugót tesz a fülébe. Földrengés tör ki, Charlotte és Charles segítenek az embereken, majd átúsznak egy másik szigetre. Az utolsó előtti lapon az óriások láthatók éjszaka az új szigeten. Sok-sok év telt el. A csillagokat nézik, és Charlotte azt kívánja, bárcsak újabb emberek érkeznének. Mire Charles azt mondja, hogy kurvára ugyanazt művelnék, mint legutóbb. Charlotte elismeri, hogy meglehet, de az is lehet, hogy téved. És a lap csücskében már ott látszik egy hajó. Emberek jönnek.

Amy becsukja a könyvet, és rám mosolyog.

−Nos?

− Ez aztán kibaszottul sötét egy könyv.

A lábamra csap.

− Nem káromkodhatsz a Charlotte és Charlesial - Megfordul, hogy a szemembe nézzen. − Mondd el, mit gondolsz!

− Tetszett − felelem.

Belém bök.

− Gyerünk már! De mit gondolsz?

Olyan, mintha vizsgáztatna, pedig elvileg vakáción vagyunk. Megvonom a vállam.

− Azt akarom, hogy ülepedjen egy kicsit. Nem bírom ezt a mostani kultúrát, hogy amint az ember elolvas egy könyvet, köpni kell rá valami reakciót.

Úgy billenti félre a fejét, mint egy tanítónő, ha lassú felfogású gyerekkel beszél.

− Megértem − mondja. − Én már vagy százszor olvastam, és ott volt az egész életem, hogy gondolkodjak rajta. − Megborzong.

− Fázol?

A táskájába dugja a könyvet, és otthagyjuk a strandot. Nem sikerült visszaszereznem a bögrét, és nem sikerült megértenem a Charlotte és Charlest, és homokon járni nem élvezet. Soha nem az.

A szállodában együtt zuhanyozunk, beteszem a Charlesomat a Charlotte-jába, ő pedig segít választ írnom a buzzfeedes pasasnak. Cajun módra készült kagylót, vajas homártekercset és cannolit rendelünk a szobánkba. Ágyban eszünk, utána ágyban kefélünk, ágyban nevetünk, és aztán felpuffadt hassal, boldogan ébredünk.

Megdugom Amyt a zuhany alatt, a kádban és az erkélyen − ez a kedvence, mint mondja aközben, amit úgy nevez, áfonyázás az ágyban −, és megdugom a kanapén is, és utána a fotelben. Eszembe vésem az arcát, a remegő ajkait. Ó, Joe, remeg a lába, rám tapad. Kitátja a száját az én kis fókám. Egy szem áfonyát dobok abba a lyukba az arca közepén, amely úgy fogadja magába a farkam, mint még soha egy száj sem.

− Szép lövés − kacsint rám.

Itt élünk most, ebben a szobában, ezek között a lepedők között, mintha csak egy kurva John Mayer-szám kelt volna életre. Azon poénkodunk, hogy le fogják zárni ezt a szobát, mert soha senki nem lesz képes így belakni, ahogy mi. Még jobban szeretem, mint öt perce, mint öt órája. Megszegem a szabályt, és ezt meg is mondom neki, mert ő nem olyan, mint a többi lány.

− Tudom − feleli. − Hát nem fura, hogy a legtöbben idővel egyre idegesítőbbek lesznek, te viszont egyre kevésbé?

Hozzávágok egy párnát.

− Nem is vagyok idegesítő.

Incselkedve vállat von, és csépelni kezdjük egymást a párnákkal, aztán leterít és áfonyát pottyant a számba, én pedig a szájára tapasztom az enyémet, és egyszerre, egy szájként eszünk. A Charlotte és Charlesról kérdezem, de azt mondja, felejtsem el, én pedig az egész testét végigjelölöm gyümölcsös, kék csókjaimmal. Ki kell majd dobniuk a lepedőket, és amikor elélvez, felsikolt, és áthajít egy párnát a szobán. Egyenesen kirepül az ablakon, át az erkélyen.

− Asszem, mondhatjuk, hogy egypárnás orgazmus volt − kuncog.

Egy pillanatra Beck ugrik be, ahogy a zöld párnáját lovagolja meg. Amy fenekére csapok.

−A nap végére egyetlen párna sem marad − felelem egy újabb menetre készen.

De Amy a mellkasomra teszi a kezét.

− Hé! − szól rám. − Joe, muszáj lesz kimozdulnunk.

− Semmit sem muszáj csinálnunk − felelem, és mennyivel könnyebb lehetett a sötét középkorban, az éttermek előtt, amikor nem csináltak semmiféle kibaszott Little Compton-i kuponkalauzt azzal a kimondott céllal, hogy félbeszakítsák maratoni kúrópartinkat.

− Tessék! − mondja a kuponkalauzt lapozgatva. − „Kajüt az öbölben”. Zenekar is van.

− Házhoz is szállítanak? − próbálkozom, de csak időpazarlás.

Már ki is ugrott az ágyból, és közli, hogy majd hálás leszek neki, ha ettem egy jót. És innen lehet tudni, hogy szerelmes az ember. Szövetnadrágot vesz fel, lelkesedést színlel az osztriga meg az élő dallamos rock felett, fogja a kulcsát, és megy.

A „Kajüt az öbölben” tele van seggfejekkel. A parkoló zsúfolásig tele, a parkolófiúk meg mintha mind be lennének tépve. Hátul tizenhatezer fős zenekar darálja a feldolgozásokat − épp a What’s Love Got to Do with Itet gyilkolják Tina Turnertől −, a konyhából hallatszó hangzavarhoz pedig egy elkényeztetett csecsemő visítása társul egy közeli asztaltól, miközben elkényeztetett szülei a nyárson sült kagyló miatt csinálják a felhajtást. Nincs asztalfoglalásunk, és ma estére a kupon sem érvényes, és azt mondják, a bárban várakozzunk egy órát, akár kettőt is.

Azt javaslom, hogy álljunk tovább, de Amy egy, a bárpultnál álldogáló pár felé int a fejével. Túlöltözöttek, a pasas a bort forgatja a poharában, a nő valami kéket iszik. Nem akarok szóba elegyedni velük, de amikor Amy odasuttogja, hogy menjek utána, kezdek merevedni. Szájfényt ken az ajkára.

− Szóval − mondja. − Valaki másnak fogjuk kiadni magunkat, és potyázunk egyet a számlájukra.

− Komolyan?

Felcsillan a szeme.

− Te Kev vagy, én pedig Lulu.

Tényleg egyformák vagyunk. Én is szeretem az álneveket, de én ahhoz szoktam, hogy a menekülésem vagy a túlélésem érdekében használom őket, mint amikor Nico rendőr azt hitte, hogy Spencer Hewitt vagyok, a Figawi sapkám miatt.

− Nem is tudom, Amy − csesztetem egy kicsit. − A Lulu kurvára kamunak hangzik.

Izgatottan tapsol, és úgy döntünk, Kev és Mindy leszünk Queensből.

− Én séf vagyok, te pedig feltörekvő színész.

− Színész? − Ez fáj. Miért nem rendező? Vagy orvos?

A kezébe fogja az államat.

− Nos, túlságosan is dögös vagy bármi máshoz, édes.

Legszívesebben bevinném a mozgássérült mosdóba, és a szuszt is kikúrnám belőle, de máris rányomul a szimpatikus párra. Ha egy nő társasági életet akar élni, a világ egyeden pénisze sem érhet fel az iPhone automatikus szövegjavításáról - murva életbe, hahaha - és az autókölcsönzős kalamajkákról folytatott értelmeden bájcsevegéssel. Tehát Pearl és Noah Epstein mellett kötünk ki. Ők is New Yorkból jöttek - Hát ez őrület!!!-, mindketten ügyvédek, és igazából szimpatikusak, humorosak. Amikor kezet fogunk, Noah így mutatkozik be:

− Sziasztok, ő Pearl, én Noah vagyok; azok, akiket Hall nagyi igazi zsidóknak hívna.

Woody Allenről beszélgetünk, aztán pedig megismerjük Harry és Liam Benedictust is. Harry − a Harry a Harriet beceneve − pénzügyi szakértő, a pasas pedig bróker. Két három év alatti csemetéjük van, és elég karótnyeltek, de bőkezűen bókolnak. Liam mocskosul szereti a filmeket, és szívesen hallana többet a pályafutásomról. Bájcsevegésbe elegyedünk - milyen vicces már, amikor az ember anyja SMS-t küld?!

Én pedig kitalálok valami szarságot, hogy a bogaras anyukám lassúfőzős recepteket küldözget. Amy kifejti, hogy az övé azt hiszi, hogy a LOL azt jelenti, sok szeretettel, új barátaink pedig úgy vélik, őrületesen viccesek vagyunk.

Aztán a társalgás szörnyű időkre és helyekre terelődik, a NASDAQ hullámhegyeire és -völgyeire, de túléljük. Miközben ebben a bárban idegeneknek hazudozunk, kettőnk között sosem volt még nagyobb őszinteség. Minden egyes hazugsággal még közelebb kerülünk egymáshoz, együtt kamuzunk, eggyé olvadunk. Amy kitalált apjáról beszél, aki Rachael Ray-ről szóló cikkeket küldözget neki. Szükségünk volt erre, hogy úgy tegyünk, mintha lennének szüleink, akik SMS-eket küldenek, felhívnak, szeretnek minket, és segítséget kérnek, ha csatolmányt akarnak küldeni. A hosztesz közli, hogy most már vacsorázhatunk, ha hajlandók vagyunk mind egyetlen boxba préselni magunkat, én pedig a farkamat szeretném Amybe préselni, ő viszont tapsikol. Imádja a boxokat. Minden nő imádja a boxokat.

Miközben odafelé tartunk, Amy odasúgja:

− Hát nem volt igazam?

− De − felelem. − Kurvára király.

Sikerül Amy mellé telepednem, és egymáshoz préselődik a lábunk. Megkocogtatja az asztalt, és játékba kezd.

− Oké, oké! − szólal meg. És az étteremben minden férfi lecserélné a nőjét Amyre. − Kedvenc filmes szexjelenet! Én leszek az első. Tolvajok városa.

Hallottam már az egészet, hogy mennyire bírja együtt Ben Afflecket és Blake Livelyt. A szoknyája alá csúsztatom az egyik kezem, és nem tiltakozik, úgyhogy továbbcsúsztatom a bugyija alá, a segge vágatába.

Noah azt az új angol sorozatot imádja a HBO-n − milyen meglepő −, és visszaküldi a főtlen kagylót, Pearl pedig felborítja a pohár Chablisját, azt mondja, azért, mert ideges. Harry ékszereket alkot, és az Etsyn árulja őket. Visszatér a pincér a kagylóval, én eszem az első falatot, és biccentek.

− Murvára tökéletes.

Mindenki kacajban tör ki az ostoba, egyszerű viccemen, és akár a való életben is haverok lehetnénk. Egy hosszú mosószerreklám lennénk, kutyákkal és piknikkel Park Slope-ban. Kezdem az kívánni, bár ne hinnék rólam, hogy egy Kevin nevű, feltörekvő színész vagyok. Na de ha tudnák, hogy mindkettőnknek csak érettségink van, és sosem jártunk egyetemre, ráadásul eladók vagyunk, ezek az emberek soha nem is barátkoztak volna össze velünk. Megszorítom Amy combját; ez az, ami igazi, amit hazaviszek magammal.

Amy kijelenti, hogy biztos, hogy be fogok futni színészként, mire Pearl megjegyzi, hogy az a fajta arcom van. A férje nevet, Amynek pedig csillog a szeme, és kicsit túl sokat volt a napon ma. Azt kívánom, bárcsak megnyomhatnám a pause gombot, és itt ragadhatnék ebben a pillanatban, amikor lassan kihuny a fény. Erről szól minden szerelmes dal, a pillanatról, amikor az ember rájön, hogy összeköttetett valakivel, és nincs visszaút.

Amy rám hunyorít, és kikászálódik a boxból, hogy kérjen egy dalt − a Paradise Cityt a Guns N’ Rosestól −, de a banda nem tudja, úgyhogy lebiggyeszti az ajkát, miközben új kamubarátaink az étlapot tárgyalják. Arcon csókolom.

− Olyan édes vagy!

− Miért is?

Megsimogatom a combját, és felcsúsztatom a kezem oda, ahol valaha a dzsungel volt.

− Vágom ám.

− Huh? − néz rám értetlenül.

− A Paradise City - magyarázom. − Guns N’ Roses, mint legelőször, amikor üdvözöltél a dzsungelben.

Kifejezéstelen az arca. Pearl azt firtatja, hogy kalamárit vagy töltött kagylót kérünk-e, Amy pedig az feleli, mindkettőt, és nem emlékszik a Guns N’ Roses-os sztorinkra. Nem olyan okos, mint én, de talán jobb is, hogy egy kicsikét mégis mások vagyunk.

Amikor elérkezik az ideje, hogy egyenlítsük a cechet, Amy kihúzza a zsebemből a parkolójegyet. Elnézést kér, mintha a mosdóba menne, én pedig úgy teszek, mintha telefonon keresnének, és kimegyek. Összekapaszkodunk, a parkolófiú előáll a Corvette-tel, és már el is illantunk, mintha soha nem is jártunk volna ott.

− Egy kicsit azért szarul érzem magam − jegyzem meg. Bírtam Pearlt & Noah-t & Harryt & Liamet.

− Ó, ugyan már! − sóhajt fel. − Ha megosztják a cechet, még egyszerűbb is, ha az emberek fele felszívódik, tudod?

Miután visszaértünk a szobába, az ágyba hozza az áfonyáját, és fellációt hajt végre rajtam, én pedig szétkenem az áfonyát a cicijén. Beszélgetni akarok a hazugságainkról, a szüléinkről és a Charlotte és Charlestó\, de azt mondja, aludnunk kéne a holnapi hazaút miatt. Tudom, hogy igaza van, de ugyanakkor elviselhetetlen a gondolat, hogy alvással vesztegessünk el egyetlen pillanatot is közös életünkből.

Míg Amy a lóbőrt húzza, kisétálok az erkélyre, és látom, hogy a Salinger-ház emeletén ég a villany. Picsába azzal a bögrével! Már nem ijeszthet rám. Most már társam is van, és ezúttal készakarva hagyom ott, ahol van.

5

A hazaút mindig más, mint odafelé. mindketten kiégtünk egy kis-sé, másnaposak vagyunk egy kicsit. Most nincs kedvünk megállni Délnél jégkásáért, és megállapítjuk, hogy a citromos jég pontosan az a fajta dolog, ami remekül hangzik vakáció kezdetekor, de hazafelé már nem kívánja az ember. Belevetjük magunkat a forgalomba. Kinevetjük kamubarátainkat, és elfelejtettük kideríteni, milyen márkájú lepedők voltak a hotelben. Időnként megfogja a kezem, mintha csak azt közölné, el sem hiszem, hogy tényleg létezel. Ez a szerelem, ez a vasárnap, és amikor visszaérünk a városba, megsimogatja a nyakam.

− Utálni fogsz, ha azt mondom, hogy a saját ágyamra vágyom?

− Sosem tudnálak utálni − felelem.

Befordulunk az utcájába, és indexelek, mire felkacag, és ez visszatérő poénunk lesz − amikor kibéreltük a piros Corvette-et, megállítottak minket, mert nem használtam azt a kibaszott indexet.

− Köszönöm − szólal meg. − Remélem, tudod, milyen csodálatos vagy.

Belekapaszkodom, és belélegzem őt. Dudálnak mögöttünk. Intek a seggfejnek, hogy kerüljön ki, Amy pedig kimászik az autóból. A kölcsönzőnél a pasas megkérdezi, nem volt-e bármi bajom a kocsival. Élvezettel közlöm vele, hogy egyáltalán nem volt semmi baj unk a kocsival. Úgy néz rám, mintha megőrültem volna, de nem baj, mert így is van. Őrülten szerelmes vagyok.

Másnap reggel nem tudok elég hamar megérkezni a boltba. Alig várom, hogy láthassam Amyt. Alig várom, hogy elmondhassam neki, rátaláltam Pearlre & Noah-ra & Harryre & Liamre online. Alig várom, hogy megtudhassam, nézte-e tegnap este a B@ssza meg a narcizmust, és ha igen, mi volt a véleménye Kevin Hartról. Kíváncsi vagyok, milyen bugyi van ma rajta, és izgatottan várom, vajon folytatja-e a borotválkozást.

Gyorsítok a léptemen, és végre odaérek a bolthoz, de egyszeriben elhallgat a fejemben a zene. Az ajtó résnyire nyitva áll. Ha Amy korábban érkezett, becsukta volna, Mr. Mooney pedig évek óta nem járt az üzletben. Feltépem az ajtót, és belépek. Porszemcsék kavarognak a levegőben, és az orrom lassan alkalmazkodik a bolthoz, ahogy minden helynek más a szaga, ha oda az ember pár nap után visszatér. Maximumon pörögnek az érzékeim, és kiraboltak minket, és most aztán igazán nincs szükségem ilyen fennakadásokra egy ilyen jó hétvége után.

Az ibolyák, amelyeket Amynek vettem, a földön szétszórva, kiszáradva hevernek, a váza darabokban. Mindenütt papírok és leborogatott könyvek. A laptopom eltűnt. Lábujjhegyen kerülöm meg a pultot, és szép csendben előhúzom a macsetémet a rejtekhelyéről, a bejárat mellől. Jó ideje nem volt a kezemben, és nehezebb, mint ahogy emlékeztem.

Nem hívom a zsarukat − nem mind olyan, mint Jenks, és tanultam az esetből. A bolt hátuljába settenkedek, jobbra-balra ellenőrzöm a polcokat. Elosonok a szépirodalom és az életrajzok mellett, és a bolt végében látom, hogy az alagsorba vezető ajtó is nyitva áll. Fülsiketítő a csend. Ügy gondolom, már rég elmentek, de ha mégsem, elvágom a torkukat. A macsetét szorongatva óvakodom le lassan, hangtalanul. Amikor azonban a lépcső aljára érek, elakad a lélegzetem és elengedem. Nincs már szükségem rá.

Nincs ott senki, de valaki nyilvánvalóan itt volt, valaki, aki szupergyümölcsöket eszik. Ott hever egy tálka közvetlenül a tátongó űr mellett, ahol valaha A Portnoy-kór sárga fala állt.

Amy.

Minden egyes példányt ellopott, egyetlenegyet sem hagyott meg nekem. Elvitte az első kiadású Yates-et is, azt, amiért leszopott, azt, amivel az egész kezdődött. A földön ott hever a Charlotte és Charles áfonyától maszatos példánya, épp a laptopom és a rózsaszín kulcsok mellett, amelyeket neki csináltattam. Felkapom a telefonom, hogy felhívjam, de persze ez a szám már nem él, előfizető nem kapcsolható, csakúgy, mint a régiekkel.

Térdre rogyok és felüvöltök. Elhagyott. Meglopott. Bevettem a szar meséjét, hogy a saját ágyában akar aludni, és bizonyára rögtön azután idejött, hogy kitettem. A falhoz vágom a szupergyümölcseit. Szuperpicsa.

Felveszem a Charlotte és Charlest. Most már értem, mit jelent az a kibaszott könyv. Ne bízz a nőkben! Soha. Kinyitom, és meglátom a belefirkantott üzenetet:

Bocs, Joe. Én megpróbáltam. De tényleg ugyanolyanok vagyunk. Mindketten visszafogjuk magunkat. Aztán mindketten elveszítjük a fejünket. Mindkettőnknek vannak titkaink. Légy jó magadhoz! Szeretettel: Amy.

Nem írtam ugyan össze, hogy mi mindent vitt el, de eddig olyan 23.000 dollárra becsülöm a kárt, már ami a ritkaságokat illeti. Már aznap pontosan tudta, hogy mit csinál, amikor besétált ide. Ki kéne vonszoljanak egy mezőre és agyonlőjenek, amiért így elvakultam, és csak a faszom után mentem. Ugyanolyanok vagyunk, azt mondja. A picsába velem! A picsába vele!

Elvakított a gumikesztyűjével meg a faszszopó szemével. Soha nem volt szerelem, még a Little Compton-i strandon sem, a ketrecben sem, az ágyamban sem. Csak azért jött a ribanc, hogy átverjen, hogy kiraboljon, én meg kibaszott kulcsokat másoltattam neki!

Fogom a laptopot, és húzok a faszba ebből a kibaszott ketrecből, és bezárom − egy kicsit későn, seggfej −, és felvonszolom magam a lépcsőn, bezárom a pinceajtót − mekkora kibaszott seggfej vagyok, magamat kellene a pincébe zárnom és ekkor látom meg a másik felfordulást. Amy kifosztotta a legkevésbé kedves részlegemet is − a drámát. Színjátszó kézikönyveket vitt el:

Felkészül a színész

Hogyan fuss be Hollywoodban

Hogy érd el, hogy visszahívjanak

Monológok nőknek, IV. kötet

Baszd meg, most szórakozol velem, te tolvaj, szőrös lábú szörnyeteg.? Forog velem a világ. Amy nem képesítetlen antropológus, aki azért visel főiskolai cuccokat, hogy kísérletezzen az emberekkel. Nem hazudott Noah-nak & Pearlnek & Harrynek & Liamnek. Szerepet játszott. Különben miért lopta volna el ezeket a könyveket?

Leülök a pultnál, és beizzítom a laptopot. Azt állítja, hogy annyira offline és felette áll minden informatikai szarságnak, de azért sikerült kitörölnie a keresési előzményeit. Lángol a képem a gondolatra, hogy itt ül a földön, és engem próbál lerázni, próbálja kitörölni, hogy mit keresett az én gépemen. Nos, egy kicsit többet is tanulhatott volna a keresőmotorok működéséről; hogy mire képesek. A Chrome azért nem ennyire egyszerű. Csak az utolsó fél óra eredményeit törölte ki, nem az összes kibaszott előzményt. Tudom, hogy én mire kerestem rá mostanában − ritka könyvekre és Little Compton-i szállásokra −, úgyhogy nem igazán nehéz rátalálni az ő kibaszott kulcsszavaira:

UCB, legolcsóbb fotózás, ingyen fotózás, olcsó UCB kurzusok, Ben Affleck, jó pénz használt könyvekért, ritka könyvek eladása, Philip Roth árak, meghallgatások, szereplőválogatás, szőke szomszédlány típus casting, albérlet Hollywoodban.

Emellett a kibaszott letöltéseit sem törölte, és megnyitom a jelentkezési lapját egy improvizációs alapok kurzusra az Upright Citizens Brigádé színiiskolába, meg valami kurva rövidfilm forgatókönyvét, aminek a borítója egy Craigslist hirdetést linkel be. Szóval azért lépett le a ribanc, hogy szerencsét próbáljon Hollywoodban. Megcsinálja a szerencséjét Hollywoodban: a legundorítóbb kifejezés a nyelvünkben. Rosszabb, mint a hatékony sorozatgyilkos vagy a ritka, gyógyíthatatlan betegség. Alig várom, hogy elkapjam és megmondhassam neki, mekkora idióta lúzer.

Kinyomtatom a keresési előzményeit, és nincs is iszonyatosabb, mint amikor ráébredsz, hogy aki a legjobban ismer, az szeret legkevésbé, sőt, még szánakozik is rajtad. Tudta, hogy mennyire szét vagyok csesződve, és mennyire egyedül vagyok. Tudta, hogy egy szopásra vágyom, egy barátnőre, és azt is tudta, hogy olyan rettenetesen vágyom minderre, hogy még azt is hagyom, hogy egy kibaszott hét alatt ötvenszer megnézze az ágyamból a Koktélt, és még azt a kurva kulcsot is megcsináltatom neki. Ez az én művem volt, és nem tudom meg nem történtté tenni. De őt megtalálhatom. Kicsinálhatom.

És ki is fogom. Az nem létezik, hogy úgy járjon-keljen, hogy azt higgye, megúszta. Nem, bassza meg! Nem hiheti, hogy akármilyen balfasz vagyok, akit csak úgy átbaszhat és kidobhat a Charlotte és Charles-ívú. A nyelvemmel lefetyeltem a mellbimbóit, és kinyaltam a szőrös bozontját, ő meg kihasznált. Gonosz. Veszélyes. Képtelen szeretni. Szociopata. A borderline-nál is rosszabb. Ezért használ kibaszott eldobható telefont. Bűnöző.

Milyen okosnak képzeli magát, pedig ha az ember egyetlen órát töröl ki, az szart sem ér, ha nem törli ki az ahhoz az egy órához vezető több heti előzményt is. Azt hiszi, jobb, ha offline éli az életét. Na ja. Így is fog meghalni. A picsa. Felhívom a JetBlue-t. Veszek egy jegyet. Bocs, Amy. Vesztettél.

6

Ha van valami, amit megtanultam attól a kanos sarlatántól, dr. Nicky Angevine-től és a páciensétől/szeretőjétől, Becktől, az az, hogy nem tudod befolyásolni, mások mit művelnek. Csak a saját gondolataidat tudod kontrollálni. Ha egér van a házadban, a te dolgod, hogy kiűzd onnan a férget; csapdát állíts, és ellenőrizd a csapdát. Amy az én egerem, de az én házamról van szó, és már nyakig benne is vagyok a kártevő-mentesítésben. Felhívtam az UCB-t, és egy Adam nevű pasasnak adtam ki magam, aki a regisztrációját akarja ellenőrizni. Így tudtam meg, hogy Adam, Amy nevű lány valóban feliratkozott az improvizációs kurzus várólistájára.

Felmondtam az albérletet. Picsába azzal a szarfészekkel, ideje, hogy elhúzzam innen a belem, ahol mindig csak a rossz nőket vittem az ágyamba − hideg, városi lányokat, a szívük kemény és sápatag −, és nem válhatok én is olyan New York-ivá, aki hagyja, hogy a város győzzön. Legközelebb, amikor szempillaverdesve besétál valami csaj, már nem én ülök a kibaszott boltban a pult mögött. Kurvára végeztem az egésszel.

Június van, és a városon eluralkodik az értelmetlen, szarszagú hőség. L. A.-ben másféle lesz a meleg, az a fajta, amitől a Beach Boys is tiszta napbarnított és izgága lett; ami nem gyötri az embert még az árnyékban is.

Metróra szállok, és megteszem utolsó, párás és szagos utam Mr. Mooney-hoz. Gondoltam rá, hogy írok neki vagy felhívom, de túl sok évről van szó. Tartozom neki azzal, hogy búcsút vegyek. Végül csak véget ér az út, és ahol kiszállok, épp mariachibanda üti fel a tanyáját, és ordenáré csajok szelfiznek. Isten veletek, metrós népség!

Az utca túloldalán álló boltból egy pasas lép ki, a kezében friss rózsákkal; siet, igyekszik, reménykedik. Az idióta. Besétálok a henteshez, és veszek Mr. Mooney kedvenc kolbászából. Remélem, nem fog sírni. Remélem, nem akar majd bezárni a pincébe. Befordulok a sarkon, és bekopogok az ajtaján.

Nem mosolyog.

− Csak azt ne mondd, hogy megint kiraboltak!

− Nincs olyan szerencsénk, Mr. Mooney! − nevetek. Majdhogynem örült, amikor felhívtam, és beszámoltam neki a rablásról. Azt mondta, hogy a biztosítási pénz a legszebb pénz ezen a világon.

− Hát akkor mi a baj? − veti oda.

− Semmi − győzködöm, és felmutatom a kolbászt. − Nem éhes?

Kinyitja a belső ajtót, és int, hogy kerüljek beljebb. A házának macskaalom- és öregasszonyszaga van, pedig se macskája, se felesége. Két tojás sül a tűzhelyen, és szól a rádió.

A kolbászomat beteszi az öreg hűtőbe.

− Kérsz egy kis tejeskávét? − kérdezi.

Dehogyis.

− Hát persze!

Felrázza a porból készült kotyvalékot, és kicsi, csorba poharat tesz elém az asztalra. Egy párnáról kezd zsémbelni, amit teleshopból vett, és hogy az asszonyság a telefonban azt mondta, már nem küldheti vissza, mert lejárt a harminc nap. Aztán a tojásról a helyi piacon. Régen olcsóbb volt, de most nevetséges áron adják, mert hogy valami közeli farmról való.

− Mely esetben pedig olcsóbbnak kellene lennie − háborog petyhüdt karjával gesztikulálva. Nem akarom, hogy egy nap én is ilyen legyek: magányosan sütni a tojást, és keserű haraggal enni a helyi ételeket. Ugyanakkor azt sem tudom elképzelni, hogy az életben még egyszer szeretni tudjak valakit.

Mr. Mooney végez a tojássütéssel, és leül hozzám az asztalhoz. A tojás túlsült, és zsírosan fénylik. Vagy fél kiló vajat elhasználhatott hozzá, és a serpenyőt szerintem nem moshatta el 1978 óta.

− Tehát minek is köszönhetem ezt a megtiszteltetést? − kérdezi.

Megiszom a tejeskávémat. Valami csoda folytán lenn is tudom tartani.

− Szóval − kezdek bele − úgy döntöttem, hogy levegőváltozásra van szükségem. Los Angelesbe költözöm.

Böffent egyet. Öblösét. Lifegő tojásdarabkák röppenek ki a szájából.

− Hogy hívják? -Kit?

− A lányt − feleli. − Senki sem költözik sehova, ha csak nem nőről van szó.

Kicsit habozok, aztán beszámolok neki Amyről, arról, hogy színésznő akar lenni, és arról is, hogy eltitkolta előlem az egészet. Azt már nem közlöm vele, hogy ő volt a betörő.

−Tudtam, hogy lány van a dologban. − A tányérján lévő ketchupbe mártja az ujját, és lenyalja. − Bölcsebben tennéd, ha annyiban hagynád.

− Ezt muszáj megtennem − rázom a fejem.

Mr. Mooney felsóhajt.

− Fordítsd ki a sarkából a Földet, és ami nincs odacsavarozva, az mind Los Angelesben fog kikötni.

− Ezt Frank Lloyd Wright mondta.

− Igaza is volt. − Mr. Mooney felemelkedik a székéről, és a mosogatóba dobja az áporodott szivacsot. − Los Angeles a gonosz székhelye, Joseph. Az idiotizmus forrása. Onnan ered minden rossz, e nép ostobaságvulkánjának a csúcsa. Nem intelligens embernek való hely. Ezért nincs mit nézni abban az átkozott televízióban. Jobb itt neked. − Sosem mondaná ki, de tudom, hogy hiányozni fogok neki.

− Megadom az e-mail-címem, hogy tarthassuk a kapcsolatot.

Elveszi a tányéromat, és a sajátjára rakja. Tudom, hogy ha felajánlanám, hogy elmosogatok, felcseszné magát.

− Az e-mailnek semmi értelme − torkol le. − Csak azt ígérd meg, hogy nem vesztegeted az életedet egy átkozott komputer előtt.

Azt mondom neki, hogy hamarosan még találkozunk, és előmászik valahonnan egy csótány, amit a cipőjével agyontapos.

− Nem tudhatod − feleli. − Honnan is tudhatnád. − Aztán szól, hogy kifelé menet zárjam be az ajtót. − Átkozott cserkészlányok, tolakodóbbak, mint valaha.

A lakásom üres. Minden, amit magammal viszek, apám óriási utazótáskájában van, amit még sohasem használtam, mert sosem mentem olyan messzire, sosem volt alkalmam, hogy mindent belepakoljak, ami csak kell; a könyveimet, a ruháimat, a párnámat, a laptopomat. Kopogtatnak az ajtón, és ki sem nézek a kémlelőnyíláson, gondolom, a tulaj lesz az, hogy a károkat panaszolja fel. De nem. Mr. Mooney az, napszemüvegben. Nem látom a szemét.

− Csak egy jó tanács − szólal meg. − Gondoskodj róla, hogy rendesen leszopjanak.

− Rendben.

− Gondoskodj róla, hogy rendesen leszopjanak − ismétli meg. − Ne feküdj le színésznőkkel. Ne pazarold az időd az In-N-Out hamburgerekre. Ne nézz túl sok filmet. Ne egyél túl sok salátát. És ne nevezd a salátát salinak. Ne fürödj medencében! Hideg és koszos. Ne fürödj az óceánban! Hideg és koszos. Ne csinálj gyereket. A legtöbbjéből, aki ott születik, úgyis kurva lesz.

− Értettem.

A kihúzott hűtőszekrényre mered.

− Bezártad a boltot?

− Igen − jelentem ki. − Lehúztam a redőnyt, le is lakatoltam.

− Helyes − feleli, és elmosolyodik. − Meglehet, hogy a végén még én is lelépek.

− Nem akar bejönni és leülni?

De már nincs hova. A belső zsebébe nyúl. Vastag borítékot húz elő, és átnyújtja nekem.

− Ezt nem fogadhatom el! − tiltakozom.

− Dehogynem! − erősködik. − Szükséged lesz rá.

Azzal leballag a lépcsőn, és belém hasít, hogy talán soha többé nem látom. Összeszedem a cuccomat, és az ajtó alatt becsúsztatom a kulcsot. A földszinten egy kövér kölyök megkérdezi, hova megyek.

− Kaliforniába − felelem.

− Minek? − firtatja.

− Hogy jobb hellyé tegyem ezt a világot − mondom. Adok neki pár könyvet; egyik sem ritkaság, de mind fontos. A kölyök hálás, én pedig nemes lelkű vagyok. Jobb hellyé teszem ezt a világot. Az a kölyök máris A Legyek Urát lapozgatja. A következő pedig: Amy gúzsba kötve merül egy medence fenekére. Kalifornia.

7

Nem olvasok a repülöúton. Filmet sem nézek. A Facebookon szarakodok − végre igazából is fent vagyok rajta, Joe Goldbergként, saját magamként −, de nem azért, amiért gondolnátok. Muszáj a Facebookon szarakodnom. Szafarira készülő vadász vagyok, és vezetőkre lesz szükségem e Hollywood aljában elterülő kis városrészben, amelyet Franklin Village-nek hívnak. Álcára lesz szükségem. Ismerősökre lesz szükségem, és nem is a legrosszabb a világon, ha az embernek emberekre van szüksége. A Halálos iramban filmekből merítettem az ödetet, ahol a főhősök, Toretto és O’Conner addig nem tudják levadászni a rosszfiúkat, míg össze nem állítják a saját csapatukat. Segítségre lesz szükségem, hogy megtaláljam Amyt, ahogy nekik egy korrupt brazil drogbárót kell megtalálniuk. És ennyit máris mondhatok az UCB reménybeli színészjelöltjeiről: nyitott egy banda. Szó nélkül befogadják Joe Goldberg írót, és ez a népség aztán imád locsogni. A ruhatisztítóról, aTinderről, a cipőjükről meg a meghallgatásaikról. Na és igen, arról a valakiről is, akit csak Offline Amynek hívnak.

Eddig egy Calvin nevű srác bizonyult a legjobb forrásnak, aki egy antikváriumban dolgozik, közvetlenül az UCB mellett. Álláshirdetést adott fel beugrást keresve, én pedig írtam neki. Szerintem meg is kapom az állást; a többi tesó közül, akiket ismer, egyik sem ért a pénztárgéphez. Ritka könyvekről kérdezem, hogy nem szokott-e például eredeti Portnoy-kór példányokba belefutni. Talán Amy máris elkezdett megszabadulni a készletétől. Visszaír:

LOL, haver, kábé évente egy értékes könyvet, ha kapunk. Leginkább odafentről, Beachwooodból, ha valaki ki akar ganézni költözködéskor, vagy meghaltak a szülei, vagy ilyenek. Vagy a környékről, ha mondjuk, le van égve valaki, és próbálja eladni a cuccait, de amúgy szuper könnyű, kapsz mondjuk egypár dolcsit, szuper laza, haver.

A Facebook és a Twitter mellett egy weboldala is van Calvinnak, amelyen mindent elárul, amit csak az ember meg akarhat tudni róla. Reménybeli író-rendező-színész-producer-hang-designer-komikus-standup humorista. El tudjátok képzelni, hogy valaki annyira ki van éhezve a figyelemre, hogy ennyi kötőjel kelljen hozzá, hogy meghatározza önmagát? Bálványozza Hendersont és Marc Maront, a nadrágtartókat, a szakállt, a szakállak képeit, a Undert, a szalonnát, a Breaking Badet és a ‘80-as éveket. Brooklynban ez a fazon egy marketingcégnél dolgozna. Szegénynek tettetné magát, és közben éjjelente a megtakarítási számláját csekkolná. Calvinnak azonban egy PayPal számlája van, ahol a „rajongói” megtámogathatják, hogy ki tudja fizetni az albérletét. Sosem tudnék tiszteletet érezni iránta, de könnyű vele, és hálás, amiért hajlandó vagyok beugrani helyette, amikor éppen meghallgatásokra kell mennie.

Sprite zérót és vodkát rendelek. Második leghasznosabb facebookos ismerősöm egy Harvey Swallows nevezetű idősebb, önjelölt stand-up komikus. Az UCB közelében, egy Hollywood Lawns nevű épületben jelentkeztem kiadó lakásért. Harvey a gondnok, és amikor e-mailt küldtem neki lakásügyben, ismerősnek jelölt a Facebookon, egy felhívással egyetemben, hogy kövessem. Los Angeles-iek. Harvey, a volt munkatársam, felkiáltójeles Ethan nyugati parti megfelelője. A weboldalával újabb nyitott könyv: Azért vette fel a Harvey Swallows nevet és költözött L. A.-be, hogy stand-up komikus legyen − „tejfelesszájú ötvenhét évesként”. A szavajárása: igazam van, vagy igazam van? Nagyon bírja a #retrócsütörtököt, és rengeteg képet osztott meg a régi, Nebraska-beli életéről, amikor még nős volt, biztosítási ügynök, és kezdett belebetegedni az álmaiba. Megjegyzés önmagamnak: ne betegedj bele az álmaidba. Felzabálják az agyadat, átverik a szívedet, és a végén egy pincehelyiség színpadán találod magad, ahol egyáltalán nem vicces dolgokat mondasz, és arra vársz, hogy valaki nevessen.

De senki sem nevet Harveyn/fizet érte, hogy vicceseket mondjon, így hát a Hollywood Lawns negyvenöt lakására visel gondot. Jó kis levegőváltozást jelent majd nekem. Kilépek a Facebookról, és új otthonom képeit nézegetem. Van medence − ahol a víz alá nyomhatom Amyt − és forró vizes pezsgőfürdő − megfőzhetem benne a ribancot − és játékterem − megfojthatom egy biliárddákóval − és mindenhova, ahova csak akarhatok, gyalogszerrel is eljuthatok. Természetesen Amyt is beleértve.

Lehet, hogy a Facebookon nincs fent, de internet nélkül nem csinálhatsz színészi karriert Los Angelesben. Egy Amy-féle lány, egy újonnan érkezett szociopata, akinek se ügynöke, se kapcsolatai, a Craigslisten kezdene munka után nézni. Ott bárki meghirdethet egy szereplőválogatást, a színészek pedig non-stop küldik be a képeiket és az önéletrajzukat, legalábbis Calvin szerint. Úgyhogy feladok egy castingra hirdetést, amit külön Amy elbizakodott egójára szabtam.

TÁRGY: Szebb és magasabb vagy az átlagnál?

SZÖVEG: Föszereplőnőt keresünk független játékfilmhez. Gyönyörű & szőke, 170-180 cm, 25-30 éves. felentkezni fényképpel és önéletrajzzal.

Elképesztő, milyen gyorsan megy. Perceken belül máris tucatnyi lány küldi el a fotóit. Minden alkalommal remegni kezd a kezem, amikor megnyitok egy-egy újabb e-mailt. Némelyik meztelen, némelyik ronda, némelyik egyenesen gyönyörű, de egyik sem a főpicsa.

Ujabb Sprite-ot és vodkát rendelek, miközben a szemközt ülő két lány a bar módszerről fecseg − odavannak érte − és a szénhidrátokról − gyűlölik − és a rendezőkről − meg akarnak ismerkedni velük. Kíváncsi lennék, vajon idővel Amy is ilyenné válna-e Los Angelesben, ha előbb meg nem ölöm. Egy részem szívesen mesélne neki a repülőn ülő seggfejekről, de a nagyobbik részem szívesebben ordítana vele és vonná felelősségre mindenért, amit csak művelt, de egyelőre nem tehetem. Nyitok egy új Word dokumentumot, és levelet írok magamnak.

Kedves Főpicsa! Ocsmány, undorító egy alak vagy, és azt kívánom, bár sose sétáltál volna be az életembe a kesztyűiddel meg a kamu dumáiddal. A Koktél nagy kalap szar, mert a főhős végső soron azért nyeri el a jutalmát, mert egy sekélyes, pénzéhes pöcs. Azt hiszed, valami nagyra vagy hivatott. Pedig nem. Ostoba vagy. Akkor is borostás volt a lábad, amikor leborotváltad. Szemétség volt Little Comptonban meglopnod azokat az embereket. Sokkal jobbak nálad. Az áfonya undorító, és mindegy, mit csinálsz, úgyis meghalsz. Le kéne vágatnod a hajadból. Túl hosszú a lábad. A tested is csak a helyet foglalja, mert nincs szíved. Túlságosan megjátszós picsa vagy hozzá, hogy fent légy a Facebookon. Jól szopsz. De egyáltalán nem vagy valami különleges. Véged.

A mellettem ülő idősebb nő megkocogtatja a laptopállványomat, és a képernyőre mutat:

− Maga író?

Elmentem a dokumentumot és bezárom.

− Igen. Egy monológ volt ahhoz, amit éppen írok. Ezután a profilképekre mutat.

− És rendez is? Szereplőket keres, igaz? A képekből látom.

− Na igen. − Hova is lett a határok tiszteletben tartása? − Reménykedik az ember.

A nő bólogat.

− Tudja − folytatja ha épp szereplőket keres, az unokahúgom Észak-Hollywoodban él, és nagyon tehetséges. A Gretchen Woods pont comon megnézheti.

Szóval így megy ez errefelé. Közlöm vele, hogy felnőttfilmet készítek, mire elakad a lélegzete, és elkapja a fejét, és talán mostantól felhagy azzal, hogy mindenféle vadidegen pasassal közölje, hol találhatják meg a neten az unokahúgát. De azért adott egy ötletet. A forgatókönyvírás jó kis fedősztori lesz az expedícióm során. Azt fogom mondani, hogy egy Mindörökké Kev és Mindy című szkripten dolgozom, ami rólam és Amyről fog szólni, meg az utolsó, Little Compton-i hétvégénkről. Azzal kezdődik majd, hogy Amy közli, nem alhat a saját ágyában, és már tudom is, hogyan végződik: megölöm Amyt.

Újabb vodkát és Sprite-ot rendelek, és megint belépek a Facebookra. Calvin egyik ismerőse, Winston Barrel ismerősnek jelölt. Még csak nem is ismer. Elfogadom a felkérését. 845 másik emberrel egyetemben azonnal meghívót kapok egy stand-up műsorra. Ez jó lesz. Amikor majd balesetnek feltüntetve egy panorámamedencébe húzom Amy extra hosszú testét − csak szabad álmodozni! −, minden rendben lesz, mert addigra én is facebookos srác leszek, normális pasas. Olyan korban élünk, ahol akinek nincs 4355 barátja online, azt kétes alaknak tartják, mintha ugyan a kiterjedt társas kapcsolatokkal rendelkezők nem lennének képesek gyilkolni. Azért kellenek az ismerősök, mert ha majd Amy eltűnik, a barátaim csak a szemüket forgatják a gondolatára is, hogy mintha a jóképű, nyájas Joe ugyan képes lenne megölni valakit. Nem lehetek „magának való fickó”. Az túlságosan egybecsengene a „gyilkos” idejétmúlt, de kitartó, az elfogult tévéműsorok által sulykolt sztereotípiájával, mindegy, hány kedélyes férj fogja magát egyszer csak és végez a feleségével. Mind a magányosoktól akarunk rettegni. Népbetegség ez. Tipikusan amerikai.

Végignézem új, Los Angeles-i barátaimat a Facebookon. Tetszenek; olyanok, mint a gyerekek, ahogy kurvára reménykednek. Gyűlölöm őket, olyanok, mint a gyerekek, ahogy kurvára reménykednek. Irigylem őket. Ök nem áldozzák fel könyvesboltokért a testüket, nem pazarolják a föld alatt, metrókon az idejüket, vegyszereknek és mindenféle régi szarnak kitéve magukat. Azért költöznek Los Angelesbe, hogy megcsinálják a szerencséjüket. Merészebbeket álmodnak, mint a New York-iak, és hisznek benne, hogy sarkalatos fontosságú a kapcsolatépítés, hogy az egész élet arról szól, „kit ismersz”.

És őszintén szólva a Facebookot nem is gyűlölöm annyira, mint gondoltam volna. (Kapd be, Amy! Bocs, Beck!) Ha egyszer az ember fent van rajta, olyan hálózata lesz, amelynek ő a középpontja; ez erőt ad. Az emberek szórakoztatóak, jó elnézegetni őket. Ahogy a macskákat is. Olyan magányosak, hogy a születésnapjukat is az interneten töltik, megköszönik, hogy mások, akik csak a Facebooktól tudják, hogy születésnapjuk van, boldog szülinapot kívánnak nekik. „Lájkolom” a Halálos irambant, hogy látsszon, jó fej vagyok, majd írok egyet Amynek: Kedves Picsa! A Facebook csak arról szál, hogy az emberek segíteni próbálnak egymásnak, hogy ne legyenek magányosak. Baszódj meg! Szeretettel: Joe.

A pilóta bejelenti, hogy mindjárt megérkezünk, én pedig előredőlök, és a parányi ablakon át megpillantom Los Angelest. A város egyetlen nagy hálózat, és ahogy Amy bozontja, amikor először láttam meg, egyre terjeszkedik. Nem tehetek róla, de elmosolyodok. Amy azt hiszi, ő nem csatlakozott a hálózatra, de igen könnyen nyomon követhető, ritka könyvei vannak és olyan álmai, amihez online kapcsolatok kellenek. Azt kívánom, bár betörhetném az ablakot, és most rögtön leugorhatnék ejtőernyővel Franklin Village-be, ahol ott van, de akkor esetleg idejekorán megláthatna, és az olyan lenne, mintha odasúgnám a szarvasnak, psszt, itt vagyok, közvetlenül, mielőtt le akarnám lőni.

8

Az első dal, amit a LAX−on meghallok, az az ostoba tom tom Club-szám, amikor kiszabadul a sittről, és ez aztán keményen kijózanít. Egy UCLA-ra járó takony nekem jön a túlméretezett bőröndjével. Mindenki nyomakszik, turisták ütköznek belém, valóságos exodus, hogy lekaphassák Sean Pennt, aki épp a poggyászkiadónál van. New Yorkban azért tolakodnak az emberek, hogy hazaérjenek, vagy bejuthassanak a Trader’s Joe tömött polcsorai közé. L. A.-ben azért kepesztenek, hogy megszimatolhassanak egy színészt, egy vénembert.

Két elektronikus üzenetet is kaptam, mióta leszálltunk.

Az egyik Harvey-tól érkezett: Hűha! Tökéletesen hitelképes vagy! A többségnek, aki ideköltözik, borzalmas a hitelkerete!

Az az én sorsom, hogy olyanokkal ismerkedjek meg, akik meggyalázzák a központozást. A másik Calvintól jött: Van Blu-ray lejátszónk is, úgyhogy csak hozz magaddal bármilyen filmet, amit megnéznél műszak közben!

Márpedig az ember nem néz filmet könyvesboltban. Beszállok egy taxiba, a sofőr beüti a GPS-be a Hollywood Lawns címét, és kíváncsi leszek, vajon Amy taxiba vagy buszra szállt. Kíváncsi vagyok, mikor nem leszek már kíváncsi rá. Utálom a szakításnak ezt a részét, amikor a csaj egyszerűen betelepszik a fejedbe. Dugnom kéne valakivel. A La Cienegára kanyarodunk, és észak felé haladva a város egyre csicsásabb lesz, a nők fényes nappal esti öltözetben járnak-kelnek, mintha ez lenne a normális. Hajléktalanokat látok, mint a Koldusbottal Beverly Hillsben filmben, és a Capitol Records épületét, és hevesebben kezd verni a szívem, amikor a Franklin sugárútra érünk − Amy, Amy, Amy −, és ahogy kiszállok a taxiból, kutyaszarba lépek.

− Bassza meg! − fortyogok. Lüktet a fejem… a napfény meg a túl sok vodka.

A sofőr felnevet.

− Los Angelesben aztán imádják a kutyákat, ember!

A Hollywood Lawns úgy néz ki, mint az épület a Karate kölyök-ből, és a kicsi, forró lakásokba zárt kutyák felugatnak, amikor felmegyek a lépcsőn. A lakások kiadók táblán ott virít: havi bérlet. Eszembe jut, vajon Amy nem itt lakik-e, épp ebben az épületben. Sosem lehet tudni. Épp az a fajta, hazug futóvendég, akit az ilyesmi vonz: New Yorkban heti alapon bérelt szobát. Már akkor tudnom kellett volna, de hát az ember vak, ha a faszával gondolkodik.

Harvey öregebbnek látszik élőben, viaszosan sárgás bőrű, felvont szemöldökű. Nehéz ránézni, és hagyom, hogy a műsoráról dumáljon, és megígérem, hogy majd iszunk egyet. Közli, hogy a lakásom a földszinten van, közvetlenül az irodája mellett − máris jövőbeni kifogásokon agyalok, hogy hogyan kerülhetném majd el. Nevetséges baromságra figyelmeztet:

− Egyvalamit tudnod kell a környékről, újonc − mondja. − Ez nem New York. Itt tilos átrohangálni az úttesten. Megbüntetnek, és a bírságok halmozódnak.

− Tudtam, hogy L. A. a gyaloglás ellensége, de ez kibaszottul nevetséges − felelem.

Harvey mosolyog.

− Pont úgy hangzói, mint én, amikor meglátom Joe Rogant a tévében. Egyenesen nevetséges! Igazam van, vagy igazam van?

A Joe Roganről folytatott beszélgetések nem igazán képezik részét az életemnek, úgyhogy nem adom alá a lovat, ahogy azon sem röhög az ember, amikor egy gyerek káromkodik.

− Hé − mondom inkább −, láttam odakint a táblát. Sokan költöznek ki-be egyfolytában?

− A világ tele van álmodozókkal − feleli. − Ismersz valakit, aki érdeklődne?

− Ja − felelem. És most óvatosnak kell lennem. Nem mondhatom, én érdeklődöm Amy Adam iránt, mert ha eltűnik, gyanúba keveredem. Óvatos leszek. − Ismerek egy lányt − mondom. − De ő csak beszállna valaki mellé.

Tény: Amy sosem bérelt saját lakást. Pióca.

Harvey bólint.

− Ha minden dögös csaj után, aki úgy költözik be ide, hogy a kanapén alszik, és fele bérletet fizet, kapnék öt centet… − csóválja meg a fejét. − Már kitapétázhatnám a falakat ötcentesekkel! Igazam van, vagy igazam van?

Harvey bemutat egy másik lakónak, Deznek, az arrogáns, lájtos verziójú, önjelölt gengszternek. Ő is a földszinten lakik, és úgy néz ki, mint egy Eminem-klip statisztája 2000 környékéről. Deznek van egy kutyája, Kicsi Dé és néhány jó tanácsa számomra.

Szúrós szemmel néz rám.

− Meg! Ne! Baszd! Delilah-t!

− Vágom − bólintok.

Kell egy ilyesvalaki a csapatomba, aki folyékonyan beszéli a ‘90- es évek kaliforniai idióta seggfejeinek a nyelvét, és kétségkívül tud szerezni Xanaxot meg különféle egyéb narkotikumokat.

Harvey előássa új otthonom kulcsait, és megsúgja, hogy Delilah igazából csak édes és barátkozós, amiről tudom, hogy annyit tesz, szánalmasan nyomulás és kurvás, és hozzáteszi, hogy az épületben sok srác bunkó egy kicsit.

− Kicsit olyan, mintha én lennék a talkshow házigazdája, és mindenki hozzám jönne, hogy kibeszélje a dolgait − magyarázza. Miért akar mindenki Henderson lenni? − Szóval ugorj csak be bármikor az irodába, ha dumálnál egyet. Kicsit olyan Seth MacFarlane-es itt a hangulat, tudod, Joe tesó?

− Remekül hangzik − hazudom.

− Igazam van, vagy igazam van? − kérdezi, mintha szerződése lenne önmagával, hogy legalább óránként kétszer muszáj a saját kis aranyköpésével dobálóznia.

A lakásomban rohadtnarancs- és csirkeszag van, és rózsaszín bútorokkal van tele, csaj bútorokkal. Az előző lakó, Brit Brit váratlanul, akarata ellenére költözött ki.

− Egyszer csak betoppantak a szülei, tisztára fel voltak dúlva − meséli Harvey, miközben felkattint egy rózsaszín, gömb alakú lámpát, amely egy Kandinszkij-posztert világít meg. − A fele pénzt, amit kapott tőlük, arra költötte, hogy megcsináltassa az orrát, a többit meg arra, hogy teleszívhassa az orrát, aztán a végén meg kórházban kötött ki, mert vérzett az orra. − Fejcsóválva paskolja meg az élénkrózsaszín fútont. − Tudom, hogy ebből ki lehetne hozni valami poént. A vicces dolgok mindig hármasával járnak. És meg is fogom találni, esküszöm, jó uram! Na de mindegy, a lényeg, hogy mázlista vagy, tesó! A fúton, a csirke a fagyóban, a tévé… minden a tiéd! A szülei azt mondták, dobjuk csak ki.

Legalább nem kell az Ikeába mennem.

− Nagyszerű!

Harvey felkapja a szemetest.

− Az viszont biztos, hogy egyvalamit nem szeretnél, Joe tesó: öreg tyúkokat! Rögtön jövök.

Ez az első már-már vicces dolog, amit mondott. A pulton álló vadonatúj késblokkból kihúzok egy Rachael Ray-féle kést. Jó élesek, csak a nyelük ne lenne narancssárga. Lerogyok a futonra − a huzat foltos; csiliszósz és sperma. A celluxszal felragasztott Kandinszkijra nézve hiányozni kezd New York. Hiányzik a szex. Kopogtatnak az ajtón, és egy lány tör rám. Olyan, mint azok, akiket az utcákon láttam. Teljes sminkben és egy számmal kisebb, spandex csőruhában. Nem rossz, de nem annyira dögös, mint hiszi magáról. Őt is szeretném a csapatomban tudni; lehetőleg a farkamon.

− Nyugi! − szólal meg. − Delilah vagyok, és csak a turmixgépért jöttem.

Majdnem megmondom neki, hogy a beceneve Megnebaszd Delilah, de túl sokat locsog hozzá, hogy közbeszúrhassak valamit. Máris elkésett a melóból − pletykatudósító, és közvetlenül fölöttem lakik - előre is bocs bármiféle zajért, papírvékonyak a falak −, és az a kibaszott, kokszos kurva odaígért neki egy turmixgépet. Nagy dérrel-dúrral nyitogatja a szekrényeket.

Delilah tele van dühvel. Talán tudja, hogy a házban figyelmeztetést adtak ki a vaginája ellen. A Kandinszkijra mutat:

− Elvileg az is az enyém − mondja. − De azt hiszem, te legalább értékeled. Úgy nézel ki, mint aki tudja, ki festette.

− Andrew Wyeth − felelem.

− Helyes − bólint. − Brit Britnek fogalma sem volt róla, ki lehet. Kussolj Harvey nem mesélt róla?

Mindenkinek van itt beceneve.

− Egy keveset − felelem. − Szomorú sztorinak tűnt.

Delilah előadja, hogy Brit Brit színészkedni jött ide, de végül kurválkodni kezdett.

− Las Vegasba járt pasasokkal, és teljesen készen jött vissza − meséli. − És egyfolytában rá akart venni, hogy én is menjek vele, arról dumált, hogy milyen csodálatosak ezek az arcok, és semmiért sem kell fizetni, és a Cosmóban fogunk megszállni, és ez lesz életünk bulija.

− Hmm.

− Na igen. Szóval én is összecsomagoltam a cuccomat, és elindultam vele. Persze tudtam, hogy végül nem megyek el, de meg akartam nézni őket a reptéren, hátha van köztük olyan híresség, akiről írhatok. Aztán amikor odaérünk a reptérre, akkor hirtelenjében közli, hogy ja, amúgy dugnod kell közülük legalább kettővel, de te választhatod ki őket, és becsszó, egyáltalán nem lesz rossz!

− Na és melyik kettőt választottad? − kérdezem.

− Haha − feleli fapofával. − Nem. Megmondtam neki, hogy ha felszáll arra a gépre, hívom a zsarukat, meg a szüleit is.

− És tényleg felhívtad őket?

− Francokat − feleli. − Másnap visszarepült, kimentem érte, és elvittem fagyizni, hadd bőgje ki magát.

Kimegyek a konyhába, és a hűtő fölötti szekrényben megtalálom a turmixgépet. Közben tetőtől talpig végigmér.

− Na és neved is van?

− Joe Goldberg − mondom. − Na és neked?

− Már mondtam.

− Tudom. De mi a rendes neved?

− Huh − nyög fel. − Melanie Crane. De többé már nem. Melanie Crane az a csaj, aki elbaszta az újságírói diplomáját, amikor beleszeretett egy nős pasiba a New York Timesníl. - Megborzong. − Mintha vagy száz éve lett volna. Épp ezért imádom L. A.-t. Itt minden új. Most titkos riporter és szellemíró vagyok. Itt szó szerint magad mögött hagyhatod a múltat.

Ezek a csajok − Amy − mind azt hiszik, hogy maguk mögött hagyhatják a múltat. Hát nem értik, hogy ez nem ilyen egyszerű? Ami nincs lezárva, az még nem a múlt.

− Megadhatnád a számodat − szólal meg Delilah, miközben a turmixgépet törölgeti. − Rengeteg partiba hívnak meg. Úgyhogy időnként velem jöhetnél, hogy kimozdulj kicsit. Figyelmeztetlek − szegezi rám az ujját −, muszáj lesz kimozdulnod a faluból. Mindenki itt lakik, és egyfolytában csak a Birdsbe meg a La Pouba jár, pedig annyi minden van még ebben a városban. Úgy értem, fontos kimozdulni innen − sóhajt fel.

Elmagyarázza, hogy a Birds egy kivilágított, barátságos csehó, a La Poubelle pedig egy félhomályos, felkapott franciás bár, és hogy a Faluban mindenki vagy az egyik, vagy a másik felé húz. Az Office egyik epizódja jut erről eszembe, amikor B. J. Novak kifejti, hogy ő nem akar valamilyen címkét a munkahelyén. És aztán odaéget egy pizzás bagelt, és mégis kap egyet: ő lesz a „tüzes srác”. Én sem vagyok birdsös srác vagy La Pous-srác, de azért beütöm a számom Delilah telefonjába. Még jól jöhet.

Delilah elneveti magát.

− Kicsit álszent vagyok − közli, én pedig arra gondolok, hogy L. A.-ben az emberek mintha hangosan mondanák ki mindazt, amin mi New Yorkban csak magunkban gondolkodunk. − Úgy értem, szinte minden áldott este ott vagyok a Birdsben, és még egy tetkót is csináltattam a szám miatt, amit mindig ott játszanak. Csakhogy én késő éjjel járok oda, miután már más helyeken is voltam, érted?

Előrehajol, feltűri a ruhája alját, és int, hogy menjek közelebb, hogy jobban szemügyre vehessem a lábát − borotvált, önbarnítóval van bekenve −, és a combja belsejére szavakat róttak. Egy Journey dalszövegből. Mintha ott kéne virítania a combján, miután ezt játsszák a Maffiózókban, a Sztárok leszünkben, és nagyjából Amerika minden bárjában.

− Tudom, hogy béna − mondja, és megpaskolja a fejemet, hogy most már felállhatok. − De nem élhet itt az ember, ha nem képes hinni.

Delilah majdhogynem különleges, ami nehéz egy lánynak, aki nem elég szép ahhoz, hogy igazán szép legyen, nem elég okos, hogy igazán okos legyen. Amynek könnyű: magasabb, szexibb, okosabb. Delilah-ban van valami nagyon bizonytalan, és sosem lennének barátnők olyasvalakivel, mint Amy, aki keresztbe veti a lábát, és zsíros hajjal majszolja az áfonyát. Delilah olyasfajta lány, aki igyekszik. Amy pedig olyan, aki elvesz. Végső soron az igyekezet a jobb. Most már tudom.

Beköszönt egy csendes pillanat, amíg megszökhetnénk Delilah-val, és a kapcsolatunk eldöntetett lenne: arra ösztönözném, hogy hagyjon fel a reményeivel, amik visszatartják, és jelet vésnek a testére. Ő pedig lehozna Amyről. Csakhogy én bosszúra vágyom, Delilah pedig a turmixgépére. Integet. Kimegy. Vége.

Letöltöm a Journey-számot. Elképzelem, ahogy Delilah combja az arcomnak préselődik, és kiverem a rózsaszín matracon. Utána lezuhanyozom, és pólóba meg farmerba bújok − nem vagyok hajlandó rövidgatyát húzni. Kidobom Brit Brit kajáját (fertőzésveszély, kokainmaradványok), és beugrók Harvey irodájába. Éppen szelfizik, és a szemetes, amit nem hozott vissza, ott hever mellette. Olyan más itt, mint New Yorkban. Ott hónapokig járhattam ki-be a házból anélkül, hogy egyetlen szomszéddal is találkoztam volna. Harvey irodája azonban egy üvegkalitka. Itt mindenki azért töri magát, hogy lássák, hogy vegyék észre. És a jó oldala az, hogy ez a vágy olyan, mintha be lenne kötve a szemük. Harvey észre sem vesz, amikor elsétálok az ajtó mellett, és megkezdem az Amy utáni hajtóvadászatot.

9

A mohó, haszonleső, szociopata kis kurva egyetlen kibaszott NA~ pot sem bírna ki a szupergyümölcsei nélkül, úgyhogy az első állomásom a környékbeli szupermarket, a Spájz. Csakhogy ez nem is szupermarket. Modern képzőművészeti múzeum, csupa neon, csupa fémváz és csupa újrahasznosított fatábla. A padló gumis, az árcédulákon kunkori betűk, a világítás pedig nem fluoreszkál. A zene is hangosabb, mint egy normál üzletben, és teljesen vegyes, igazi káosz − Donny Hathaway, Samantha Fox, az Everly Brother és a DMX −, és mindet letöltöm a Shazamon, mert meg akarom jegyezni mindezt.

Ha Cameron Crowe szupermarketeket tervezne, az pont ilyen lenne, és a világítás is jó; tompa, mint egy klubban. Minden részlegnek vicces nevet adtak. Van könyvosztály (mielőtt még film lett volna belőlük), nassolni valók (csúnya, rossz dolgok ©), fűszerek (rozmaring és kakukkfű), kész sütemények és torták (ellenállhatatlan üres kalóriák). Az állateledel tömve van, és feltétel nélküli szeretet a neve, a bébiételrészlegé pedig félig-meddig feltétel nélküli szeretet.

A legtöbb lány itt olyan, mint Amy, magas, csontos, kócos, és a kosara szupergyümölcsökkel van megpakolva. Itt fogok rátalálni. Tudom. De a biotermék részlegen nem találom (magam miatt) és az olcsó áruk között sem (az albérlet miatt). A Talking, ‘BoutMy Baby szólal meg Fatboy Síimtől, és az életben ugyan mikor hallja ezt az ember egy szupermarketben? Nem hiszem, hogy valami is felidegesíthetné itt az embert, és még az is lehet, hogy meg tudnám szeretni L. A.-t, vagy legalábbis ezt a részét.

A virágos részleg (ne haragudj/szeretlek) sivatag, lehet, hogy Los Angelesben senki nem is szeret senkit. Van rózsa meg orchidea, és aztán ibolyát is látok, sokkal lilább és élénkebb színű, mint amit Amynek vettem.

Egy kicsi, gömbölyded, halványkék köpenyes mexikói nő rám mosolyog.

− Festve vannak, uram − nevet. − Nem ilyennek teremti őket a jóisten.

Hát persze, hogy nem; ezek a virágok a szilikonmell botanikai megfelelői. Megköszönöm neki, és továbbállok, és itt mindenki olyan jókedvű.

Rezeg a telefonom. Sorozatban hat SMS, mind képek, mind Delilah-tól. Sorra megnyitom őket: képernyőképek hollywoodi partikra szóló meghívókról, címmel, parkolási útmutatóval, szponzori lógókkal, helyszínnel és időponttal. Az egyik Henderson házában lesz. Hendersonnál! Kikapcsolom az agyamnak azt a részét, amelyik azt kívánja, bár elmondhatná Amynek. Visszaírok Delilah-nak: Koszi. Majd szólok.

Ő is válaszol: Jó mulatóst Calvinnal. ©

Megtorpanok. Ez nem stimmel. Nem mondtam neki, hol fogok dolgozni.

Beírom: Hm?

Visszaír: Haverok vagyunk. Találkoztunk munkába menet. Jó arc. Vérezd jól magad!

Szándékosan hagyta benne, hogy tíz másodperc múlva újabb üzenetet küldhessen: Vérezd jól magad. Haha. Érezd! Imádom az automatikus javítást.

Pff. Nem válaszolok Megnebaszd Delilah-nak. A fagyos hangulat felé veszem az irányt, ahol az egyszemélyes adag mélyhűtött kajákat és a menő májereknek való fagyasztott zöldségeket tartják, és ki más áll a félkész kaják előtt, mint Adam Scott. Ő a városban az első celeb, akit látok, és kurvára imádtam a Tesó-tusában, a Hatalmas kis hazugságokban és a Barátok babávalban; egészen nyirkos lesz a tenyerem, és a végén még tényleg vérbeli Los Angeles-i leszek, mert valahogy tényleg fontosnak érzem az egészet.

És ezzel nem vagyok egyedül. Egy reménybeli színésznő is őt bámulja, miközben a telefonjába ír valamit, ahogy egy bamba srác is, kezében egy csomag fagyasztott spárgával. Egy kis csapatnyi gimnazista kiscsaj vihorászva fényképezi, és ekkor világosodik meg valami. Az a jó a közösségi médiában és a celebvadászatban, hogy a net mindenütt ott van az egész világon, a nap huszonnégy órájában. A Facebook nem elég; mindet ki kell használnom.

Előhúzom a telefonom, és gyorsan telepítem a Twittert és az Instagramot, ez a legnehezebb dolog, amit valaha is csináltam. CandacePeachBenjiBecknek köze sincs hozzá, mert most én lepem meg saját magam; olyasvalamit művelek, amit sosem hittem volna. Követem Adam Scottot aTwitteren, aztán rákeresek a nevére. Naná, hogy kitweetelték, és mint kiderül, Joshua Jackson és igazságtalanul szép barátnője is itt van.

Úristen, szó szerint épp most láttam Paceyt dawsonscreek #spájz #imádom.

Mennyire szexi Adam Scott? Annyira, hogy mind kiolvadnak a fagyasztott cuccok mellette a boltban. Nem mondom meg, melyikben! #kismohó

Diane Kruger túl szép. #nemfair #celebészlelés #hátmár vásárolniselehetnyugodtan

LA, ahol bevásárolni sem tudsz anélkül, hogy így érezd magad #lúzer #spájz #adamscott #joshjackson #dianekruger #4hónapjasemmimeló

A pult felé pillantok, és ott is áll ő: Joshua Jackson. Nevet. Közel van. Az emberek itt nem csak túlárazott élelmiszert vásárolnak; celebek után kutatnak, ahogy én Amy után. Odamegyek egy sráchoz, aki épp a barackot pakolja ki.

− Tesó − szólítom meg, mert kezdek idevalósi lenni. − Már ne haragudj, haver, de komolyan gondolják ezeket az árakat?

− Tudom, tudom − feleli. − Haver, meg ne mondd nekik, de én a Ralph’sba járok, a Westernen. Ott öt rongyért vagy ötven burritót kapsz.

− Na ja. − Előkészítem a csapdám. − A barátnőmnek is oda kéne járnia. Aztán ehelyett idejön, és az összes pénzem elcseszi bogyókra meg “Wolfgang Puck-féle kajákra. Esküdözik, hogy nem is, de nem egy műszakban dolgozunk, úgyhogy soha nem kapom rajta.

A srác felnevet. Stevie-nek hívják, színész per dobos, és megkérdezi, hogy néz ki Amy.

− Tízből tízes − felelem. − Hosszú, szőke haj, kék szem, mindig valamilyen fősulis póló van rajta, levágott szárú farmer, meg nagy, virító színű sportcipő. Összetéveszthetetlen. − A zebrák kitűnnek a fűből, és neki semmi köze a maxiruhás vagy nincs-munkám-és-most-izzadtam-le cuccos Los Angeles-i picsákhoz.

Azt mondja, ez ismerősnek hangzik, fóleg a sportcipő.

− És nem emlékszel, mikor láthattad utoljára? − kérdezem.

Stevie drogoktól megzápult agyában csikorogni kezdenek a kerekek. Felemeli a kezét.

− Haver − feleli −, asszem úgy három napja járt itt egy másik csajjal, be voltak rúgva, és áfonyát ettek, mire én, „hölgyeim, ezt ki kell fizetniük”, mire elfutottak.

Igen!

− És ki volt az a másik lány? − érdeklődöm.

− Inkább csak a tiedet láttam − vonja meg a vállát. - Jó csaj.

Összepacsizunk Stevie-vel, és felajánlja, hogy küld egy SMS-t, ha Amy erre jár. Mondom neki, hogy á, ugyan, az király lenne, de látom, úgyis van itt elég dolga. De csak erősködik. Kurvára unatkozik, és sutyiban totál le tudná kapni Amyt. Még próbálgatom.

− Frankón, tesó?

− Kajakra − bólogat.

− Zsír − felelem meglepetten, hogy tényleg semmi irónia. Számot cserélünk, és megpakolom a kocsimat puffasztottrizs-szeletekkel, tejjel, Wolfgang Puck-féle salátával és pulykasonkával.

A pénztárnál a nő óriási mosolyt villant rám.

− Ray és Dottie sok szeretettel üdvözlik!

− Kik? − kérdezek vissza.

Mögöttem a szétbotoxozott anyuka óóózni kezd.

− Milyen édes! − ömleng. − Új vagy itt. Ők a tulajdonosok − magyarázza. − Ez olyan spájzos dolog. Hogy Ray és Dottie sok szeretettel üdvözlik.

A pénztárosnőre nézek, és ő is bólogat.

Ray és Dottie kibaszott zsenik. Hogyan is lehetne jobban megnyerni egy visszautasított, reménytelenül kepesztő alakokkal teli várost, mint egy olyan üzlettel, ahol mielőtt elveszik a pénzed és utadra eresztenek, a szeretetüket fejezik ki.

Folytatom a felfedezőutam, és elsétálok a lepusztult könyvesbolt mellett, ahol dolgozni fogok. Az ajtón tábla: öt-tíz percen belül jövök, továbbhaladok az UCB színháza felé. Kisebb, mint amit vártam, mintha csak egy bolt homlokzata lenne. Az üveget a figyelmemért könyörgő plakátok borítják, egy dagi lány pedig, kezében felírótáblával, megkérdezi, nem akarok-e egy jegyet.

− De - improvizálok. - Nem lesz mostanában előadása a kezdő osztálynak?

− Melyiknek? − kérdez vissza. Valaki odabentről megdöngeti az üveget, ő pedig a táblájával int felé. − Nem akarsz egyet a Master Blastersre, ötkor?

Nem, arra nem akarok. Visszahúzódik a vackába, én pedig megyek tovább. Már majdnem otthon vagyok, a Franklin és aTamarind sarkán, és itt kényelmetlen a gyaloglás, nem olyan, mint New Yorkban kószálni. Előveszem a telefonom, ránézek a Facebookra; és picsába az egésszel, mert valaki épp most kommentelte, hogy Offline Amy otthagyja az UCB-s kurzust. Lüktet a fejem; a hőség, a hír. Bassza meg.

És aztán bekövetkezik az a jelenség, amikor az ember épp valakire gondol, és az felbukkan valahol. Mert épp az orrom előtt, a Birds sült csirke, kávé és bár kirakatában ott virít Amy fotója. Biztonsági kamerafelvétel, szemcsés és fekete-fehér, de ő az, a hosszú szőke hajával, a stanfordi úszócsapat pólójában. A kép alatt ez áll: Szégyenfal.

Bemegyek a Birdsbe. Odaoldalgok a bárpulthoz. Amikor a dögös pultoscsaj megkérdezi, mit kérek, azt mondom, hogy lepjen meg. Rámosolygok. El kell érnem, hogy akarjon engem. Így fogok többet kiszedni belőle Amyről.

− Remélem, szereted az ananászt − hunyorít rám.

Kurvára utálom az ananászt.

− Imádom − felelem. − Hozd csak!

A dudái kemények, hamisak, ócskák, akárcsak ő maga, fekete trikó feszíti őket a mellkasára. Deana a neve, és ő az, ami akkor történik, ha a dögös csaj a Guns N’ Roses-klipekből felnő. Témánál vagyunk; előadja, hogy került Amy a szégyenfalra.

− Pár hete kezdett bejárkálni − mondja. − Az első naptól kezdve púp volt a hátunkon, mindig áfonyás vodkát rendelt, de egyfolytában visszaküldte, hogy túl gyenge, vagy nem azt kérte. Totál gáz volt. Mármint hé, ribi, láttam, hogy felvizezted. Aztán meg csak úgy kisétált, soha nem rendezte a cechet.

− A legrosszabb fajta − jegyzem meg. − És nem hívtátok a zsarukat?

Deana kezében megáll a készülő italom, és összenéz egy lenyalt vörös hajú, idősebb pasassal. Úgy nevetnek, mintha valami bennfentes poénról lenne szó.

− Hogy hívtuk-e a zsarukat? − ismétli meg.

− Pontosan hány perce költöztél ide? − kérdezi a férfi.

− Épp ma − felelem, mire Deana izgatott lesz, megszólaltat egy csengőt, megafont ragad, és kapok egy ingyen tequilát.

A férfi bemutatkozik. Akimnak hívják, Deana pedig felvilágosít, hogy nem hívtak rendőrt, mert ez itt Hollywood. Megvonja a vállát.

− Jobb dolguk is van, mint kiscsajokat hajkurászni, akik nem fizették ki a cechet.

Hozzáteszi, hogy a La Poubelle-ből nem tiltották ki Amyt, mert az másféle hely.

− A pasik mindig meghívják az ilyen csajokat, a modelltípusokat. − Nem rejti véka alá a megvetését. − Én személy szerint nem megyek olyan helyre, ahol nem tudnám kifizetni a saját piámat. Az emberben legyen ennyi önérzet.

Órákon át ülök a Birdsben azt az ananászos szart kortyolgatva, haverkodom Deanával, nevetek a poénjain, hagyom, hogy ő mondja ki, hogy nem jár vendégekkel. Zsíros jattot adok, aztán hazaviszem a kaját, átöltözöm, és elrohanok a La Poubelle-be, ahol Amynek lennie kell. Hosszú, sötét bár, mint egy párizsi stílusú kalózhajó dereka. A hátsó sarokba telepszem. Kettőig maradok, várom, hogy Amy odaérjen. Veszek egy kis Xanaxot Deztől. Biztos vagyok benne, hogy huszonnégy, de maximum negyvennyolc órán belül megtalálom Amyt. Nincs bőr a képén. Itt lesz majd. Itt.

10

Csakhogy nem jött. Aznap éjjel egyáltalán nem jött el a La Pouba, sem semmikor máskor. És most már egy hónap is eltelt, és hiába próbáltam mindent − a kószálást, a Craigslistet, behatoltam Harvey a lakókról vezetett adatbázisába, még Pilatesre is elmentem −, kurvára nem találom Amyt. Az egész után nem tudok mást felmutatni, csak hogy kapálósan barnultam le, meg egypár új, visszafogott inget, amilyet New Yorkban sosem vettem volna. Az agyam utál az összes hülye castinghirdetés miatt is, amit csak kiposztoltam. Egyik sem jött be. Optimista maradok. A Patiencet hallgatom a Guns N’ Rosestól, és a vadászokra és a felfedezőkre gondolok, akik számtalan éjszakát töltöttek úgy a vadonban, hogy azt sem tudták pontosan, hol vannak vagy hogy megtalálják-e, amit keresnek. L. A. azonban kibaszott monoton, és kezd letörni, hogy sehogy sem találom. És akárkivel beszélek, mindenki ugyanazt mondja: Tinder!

Basszák meg! Amy nincs a Tinderen. Túl okos. Túlságosan megjátssza magát. Túl régimódi. Ugyanolyanok vagyunk. Olyan dühös vagyok, hogy nem tudok aludni, Dez meg röhög - te aztán bírod a nyugtatókat −, és bespájzolok Percocetből, ha netán el kellene kábítanom.

Utálok itt. Senki sem stimmel. Delilah pocsékul flörtöl. Harvey túlságosan nyomul az ivással. És minden nap valójában három nap; fagyos reggelek, tikkasztó nappalok, hűvös éjszakák. Rengeteg ruha kell ide. És minden nap ugyanolyan, ezért fontos kiakasztani a falra egy naptárt. Már értem, miért van az, hogy egyesek ideköltöznek, aztán egy nap felébrednek, és csak vakarják a fejüket, hogy mikor lettek negyvenévesek, vagy milyen évet is írunk.

Klausztrofóbiás érzés, és nincs kocsim, és gyűlölöm Amyt, amiért nincs a Facebookon, még e-mailcíme sincs, amit meghekkelhetnék. Szinte kizárólag ezen az óriási négyszögön belül élek, amelyet nyugatról a Tamarind sugárút, keletről a Canyon Drive határol. New Yorkban órákig mászkálhatsz észrevétlenül, és utcákon át követhetsz egy nőt a tudtán kívül. De igaz a közhely, itt tényleg nem gyalogol senki, hacsak nem a kibaszott, drágalátos testét akarja karbantartani, vagy nem épp valami közlekedési eszközhöz igyekszik; a kocsijához, buszhoz vagy taxihoz. Sportcipőt húznak, és ezüst laposüveget hurcibálnak magukkal, és mit meg nem adnék érte, hogy csak egyetlen órát tölthessek az éjszaka közepén a Hetedik sugárúton! Hiányzik a láthatatlanság. És azt hiszem, lehet, hogy híztam is.

Mindennap valami szörnyűséges zaj ver fel; Stevie a Spájzból véletlenül nekem küld SMS-t a barátnője helyett, Harvey gyakorol az ukuleléjén, vagy valakik épp szar rövidfilmeket forgatnak az épületben. Nem vagyok sznob, de itt az átlag egyszerűen, szóval… ez nem New York. A rücskös mennyezetet bámulom, és a gyönyörű, régi lakásomra gondolok. Megnézem, mi a helyzet Pearllel & Noah-val & Harryvel & Liammel: rajtuk keresztül élek. Néha eszembe jut, hogy bejelölöm őket, és mindent bevallók nekik. Ki tudja, lehet, hogy Amy bakizott, és mondott az egyik nőnek valamit, ami segíthet megtalálnom. Csakhogy profi. Tudta, mit csinál.

Július elején aláírom a bérleti csekket, és átnyújtom Harvey-nak.

− Ne vágj már ilyen gyászos képet! − szól rám. − Azt mondják, tíz évbe telik, mire az ember megszokik itt. Csak pozitívan! Igazam van, vagy igazam van?

Felmutatom a hüvelykujjam, amit annyira vár, és tapsol egyet, én pedig elmenekülök, és annyira elegem van ebből az egész hülyeségből, Harvey-ból, és a kibaszott, széles vigyorából, a főnökömből, Calvinból, aki valami egészen elképesztő módon idegesítő.

Semmiben sem hasonlít a Mooney-féle könyvesboltra, Calvin pedig az a fajta, aki jobb a Facebookon, mint a való életben. Okosabban tenné, ha elpárologna, és kizárólag online létezne azokkal a képernyőre kívánkozó, dús, sötét hajfürtjeivel. Szívem szerint kurvára kisimítanám a homlokából, és levenném róla azt a hülye, túlméretezett szemüveget is. Rengetegszer érzem itt ezt, hogy le akarom tépni másokról a ruhát, de nem szexuális értelemben, legszívesebben leborotválnám a fejüket, és felsorakoztatnám őket fertőtlenítő fürdőre. Calvin az összes jelszavát a pénztárcájában tartja egy cetlin, az elkúrt hülyéje, és a könyvesboltban mindig megy valami film, mintha csak egy ‘90-es évekbeli videotékában lennénk. Ma a Tiszta románc a soros, hogy Calvin ötvenedszer is elmondhassa, hogy részben odafent Beachwoodban forgatták.

− Szupcsi, Joe tesó?

− Szupcsi, Calvin.

Calvinnal mindig történik valami, és belekezd valami sztoriba a menedzseréről, ami totál kamunak hangzik. Az elmúlt egy hónap alatt megtanultam, hogy sokféle Calvin van, attól függően, hogy épp mit vett be. Van a Kokain Calvin, aki épp egy Szóljatok Saulnak meghallgatásra turbózza magát. Van a Marihuána Calvin, a laza arc, aki Tarantinót néz, és arról álmodik, hogy egy Tarantino-filmben szerepeljen, és hangosan röhög az olyan poénokon, amiken csak mosolyognia kéne. Van a Kikosarazott Színész Calvin, szűk, lila pólója alól kidudorodik a potroha, szemüveges, hajápoló szerektől bűzlik, és rám szól, hogy maradjak csendben, mert épp vizualizál.

Vannak napok, amikor Calvin épp író. Lófarokba köti a haját. Valami Szellem büfékocsi nevű izén dolgozik. Van, amikor önironikus, gagyi tinihorror egy szellemjárta büfékocsiról. Máskor tévéfilmötlet az IFC-nek egy büfékocsiról, amit kísértetek üzemeltetnek. Mindegy, mondogatja, mintha egy tévéfilmnek nem is lenne szüksége sztorira. Megint máskor az SzBK pilot forgatókönyv − esetleg az HBO-nak vagy az FX-nek, de soha nem kábelhálózatnak − egy sorozatgyilkosról, aki embereket öldösve járja az országot, és burritót csinál belőlük. A lényeg, hogy a Szellem büfékocsi pont olyan, mint maga Calvin és mindenki más itt, olyan rohadtul sekélyes. Napról napra más, attól függően, hogy épp mit nézett előző este. Vagy a haverjai mit néztek.

Ma legalább a jobbikfajta Kokain Calvinnel van dolgom. Táncol, a mellét döngeti, és már megint a Tiszta románcról pofázik, de ilyenkor a legjobb, amikor meghallgatásra pörgeti fel magát, kimeríti magát, akár egy kisgyerek. Elmegy, hogy megpróbálja megcsinálni a szerencséjét Hollywoodban, én pedig újabb értelmetlen castinghirdetést teszek ki a Craigslistre - magas, szőke, szép.

Az idő múlásával egyre ötlettelenebbek a hirdetéseim, és minden áldott nap, amikor Amy nem küld arcképet valamelyik kitalált szereplőválogatásomra, úgy érzem magam, mint egy nyomozó azokban a fajta sorozatokban, amikor fejbe kólintja őket a tény, hogy egy eltűnt gyereket huszonnégy óra elteltével csaknem leheteden megtalálni. Bele lehet őrülni, ha Los Angelesben akar megkeresni valakit az ember, és ezért olyan nyomorultak itt az emberek. Kibaszott nehéz bármire is rátalálni. Hírnévre. Szerelemre. Parkolóhelyre. Olcsó benzinre. Jó, jutányos árú fotózásokra. Ügynökre. Menedzserre. Egy helyre, ahol nem szar a nacho. Egy magas, szőke, Amy nevű szélhámosra.

Hosszú hónap volt, eső nélkül, felhők nélkül, a nyoma nélkül. És rosszul vagyok, ha vissza kell tekintenem rá, mert én megtettem a magamét. Felállítottam a csapdákat. Összeállítottam a csapatomat. Calvin tudja, hogy abban a pillanatban üzenetet kell küldenie, ha valaki besétálna a Portnoy-kór egy példányával, és Amynek mostanra már be kellett volna jönnie. Miből veszi a kibaszott szupergyümölcseit?

Harvey tudja, hogy szóljon, ha új lány érkezik − magas, szőke, főiskolai pólóban. Dez is. Deana felmondott a Birdsben, de még jobb csapdákat állítottam fel, ahogy a La Pouban, és a kettő között az összes többi helyen is. Vettem pár doboz magzatvédő vitamint, és azt mondtam a pultosoknak, hogy a barátnőm, aki elhidegült tőlem, terhes. Még pár könnycseppet is sikerült kicsikarnom. A Birdsben a pultosnők erre azt mondták, hogy itt, a Faluban mi mind egy nagy család vagyunk, és nem tértek magukhoz, hogy milyen édes tőlem, hogy vitaminokkal mászkálok. A La Poubelle csaposa is együtt érzett velem. A szemembe nézett, felemelte a szatyrot, és megígérte, hogy majd figyel. Olyan nagyon reménykedtem. Szóval mi a faszért nem találtam még meg?

Calvin teljesen bekokszozva tér vissza, huhog, kurjongat, és hülye kis tánclépésekben jár, amit akkor szokott, ha bejöttek a dolgai. Belép a Tinderre.

− Jézusom − jegyzem meg. − Nem csak tegnap éjjel szedtél fel valakit?

Bólint.

− Most nem erről van szó. Ez most meló, tesó. A Tinder a világ legfontosabb castingadatbázisa − áradozik. − Itt lóg fenn minden színész és színésznő, olyan, mint régen a klubok, vagy a kólapult a mittomén, az ötvenes években. − Böífent egyet. − Kibaszott Tinder, tesó! Leo haveromat épp a múlt héten válogatták be a Tinderről!

− De hát nem csak társkereső meg mifene? − ellenkezem. Nem akarom, hogy igaz legyen. Nem akarok felmenni rá, és nem akarom, hogy Amy mindenfelé ott Tinderezzen.

Calvin böfög.

− Húzol. Kefélsz. Bezsákoltad.

Nincs más választásom. Csatlakozom. Húzok. És huszonnégy óra múlva úgy érzem, tönkrement a szemem, és úgy tele van a fejem arcokkal, hogy attól tartok, az agyam vizuális része ki fog menekülni a szobából. Annyi lány van. És mind ott vannak rajta. Végtelen adatbázis, és ha egy csaj az öt mérföldes körzetembe téved, láthatom a telefonomon. A Tinder veszi át az uralmat az agyam felett, és ahányszor arrébb húzok egyet, Amyt látom magam előtt USC pólóban, ahogy ásítozva sétál be a rádiuszomba, és nem tudom abbahagyni a húzogatást, mert meg kell találnom. Két teljes kibaszott napon át egy szemhunyásnyit sem alszom.

Eddig ez a legszánalmasabb húzásom, és azt hiszem, Kalifornia kezd a fejemre nőni. Felhívom Mr. Mooney-t. Nincs hozzám türelme.

− Én megmondtam! − csattan fel. − Szopasd le azt az istenverte farkadat!

Úgyhogy próbálkozom. A Tinderen megismerkedem egy Gwen nevű lánnyal, az egész olyan, mintha csak kínai kaját rendelnék. Gwen a képeken ragyogó és kipihent, csillog-villog, mint a rizses disznósült. Aztán megjelenik, és élőben már nem olyan csillogóvillogó, ahogy a rizses disznósült is mindig zsírosabb, mint szeretné az ember. Püffedt az arca. Sápadt. Ő rá a bizonyíték, hogy nem lehet mindenki kaliforniai álomcsaj, és a színészetóráiról mesél, meg a legutóbbi, balul sikerült Tinder-randijáról. Vörösbort iszik, és a tükörben nézegeti magát. A foltos fogát. Tüsszent. Azt mondom, egészségedre. Vodkát iszom, és Amyt keresve pásztázom végig a bárt. Más így, hogy nővel vagyok itt, nem Calvinnal. Bámulom az embereket, és Gwennek is feltűnik.

− Az első hónapban én is ilyen voltam − jegyzi meg. − Itt mindenki sokkal szebb. Még a férfiak is.

És természetesen épp, amikor Gwennel vagyok a bárban, pillantom meg a legvonzóbb lányt, akit életemben láttam. És még csak nem is értem, miért. Nem klasszikus szépség, és nem is mondható olyan fiatalnak. Válláról lehúzott, puha kardigánja épp megfelelő mennyiséget fed fel a melleiből, amelyek mint két fagylaltgombóc, lágyak és krémesek. A haja vattacukor. A lába karamell. Amikor a pultos végre kihozza a vizemet, amit egy órája kértem, a cukorfalat és én egyszerre nyúlunk érte.

− Elnézést − mondja.

− Fogd csak! − felelem.

Mosolyog. Rohadt egy húzás lenne, ha Gwen orra előtt mozdulnék rá, és én nem vagyok rohadék. Ezért egyezem bele, hogy megnézzem Gwen új lakását. Los Felizben lakik, egy vendégházban a medence mellett. Lehangoló, kicsi, és mindenütt Madonna-képek hevernek. Gwen meglovagol, én pedig behunyom a szemem, és a vattacukorlányt képzelem a helyébe. Használjuk egymást. Leszopja a farkam.

Gwen vendégházában töltöm az éjszakát, és itt bizonyosodik be, amit az elvarázsolt, reménybeli színészjelöltek mondanak, hogy az időzítésen múlik minden. Az egyetlen kibaszott éjszaka után, amikor elhagyom a Falut, és Los Felizben alszom, Calvin három SMS-ére kelek:

Haver itt a csaj a Portnoykórral.

Fura a lóvéval kúpét akar nem átutalást meg akarod venni?

Minden oké sietett úgyhogy megoldottuk megvettem neked.

Remeg a kezem, ennek a vendégháznak meg levesszaga van, kikászálódok a nyikorgó ágyból, a cipőmet keresem és a picsába! Ez az én hibám. Leeresztett az éberségem. Ki kell jutnom innen, de nem találom azt a kibaszott cipőt, benézek az ágy alá is, de semmi, csak dildók, tűsarkú cipők és színjátszási kézikönyvek. Ott bassza meg a cipőm! Meg sem érdemlem.

A Lyft egypercnyire jár, és kilépek a letaglózó, közvetlen a pofámba mászó, idióta napfényre, lehajtom a fejem, és ott a cipőm, szép egyenesen Gwené mellett, mintha azt akarta volna, hogy a nagy házban lakók tudjanak erről, tudjanak rólunk.

Beszállok a kocsiba, a sofőr pedig azt akarja tudni, a Franklinén vagy a Fountainen menjen-e, nincs rajta napszemüveg, a klíma nem működik, és a GPS-be rosszul írja be az utcám nevét. Az egyéjszakás kaland téves elnevezés. Nincs olyan, hogy egyéjszakás kaland. Előfordul, hogy amit egyetlen éjszaka csinálsz, tönkreteszi az egész jövődet.

11

Nem a könyv az. Forgatókönyv. Vékony, fehér, rézkapcsokkal összetűzött, egyoldalas lapok. Calvin megdörgöli a szemét. Be van tépve. Káposztaturmixot szopogat.

− Haver, te mondtad, hogy a Portnoy-kór.

Tajtékzom.

− A könyv!

− Ja − feleli. − Tigidi-tessék, itt van.

− Ez egy forgatókönyv - sziszegem. − Ki gyűjt forgatókönyveket?

− Joe tesó, meg ne haragudj, de lazítanod kéne! Próbáltad már valaha a léböjtkúrát? − Egy csomag American Spiritset csap az asztalra. − Úgy fel tudod húzni magad. Az felpörgeti a kortizolszintedet. A kortizol nem frankó.

Ez ugyanolyan, mint amikor megállítanak, mert nem indexeltél, és legszívesebben megölném Calvint. Megölném Amyt. Mindenkit megölnék, bedobnám őket egy turmixgépbe és smoothie-t csinálnék belőlük. A tévében a Halálos iramban: ötödik sebesség megy, és nézem, ahogy Dominic Toretto és RIP Brian O’Conner összeállítja a csapatát. Az én csapatom bukó.

− Joe tesó − szólal meg Calvin −, tindereztél egyet, erre tiszta nyomorúságosan nézel ki, meg minden.

− A könyv miatt rohantam ide.

− Hát, végül is a forgatókönyv a könyvró’/ szól, szóval érted, végül is ugyanaz, csak másképp, mint mondjuk, ahogy a jeges kávé is kávé, csak hideg.

Nem bírom tovább.

− Baszd meg, Calvin! − csattanok fel.

− Haver! − nyugtat. − Nyugi már!

Toretto sosem nyugszik meg, mert azzal semmire sem jut az ember a világban, ha nyugis, Calvin meg csak jártatja a száját valami Flaming Lips-lemezről, büfékocsikról meg a Big Bear-tóról, a szalonnáról, és hogy mennyire bekészült tegnap éjjel. Bárcsak a Kokós Calvin lenne most! A Füves Calvin lehetetlen alak, egy tehetségtelen Duplass-fivér, öntelt és lassú felfogású. Épp a cimbijei írnak neki. Valami kibaszott, belvárosi piacon vannak, hozhatnak nekünk ebédet, és Calvin még mindig nem képes felfogni, hogy én nem iszom zöldségeket és nem érdekelnek a király büfékocsik Koreatownban. Engem a könyvek érdekelnek. Azt mondom neki, hogy nem vagyok éhes, mire azt feleli, hogy nevetnem kéne egy kicsit, odaadja az iPadjét, és rám parancsol, hogy nézzek meg egy totál kész Henderson-videót. Mondom neki, hogy nem akarom megnézni, de csak erősködik.

− Henderson most nagyon nagy arc. Teljesen kész van az új barátnőjétől, és ez a cucc nagyon fasza. Nagyon faszaság. Zseniális.

Itt mindenki mindent zseniálisnak nevez.

− Calvin!

− Joe tesó, lazítanod kell! − feleli. − Nézd meg! Lazíts! Csak létezz!

De hogy is lazíthatnék, amikor Delilah egyfolytában írogat és tapad rám, Calvin meg arról pofázik, hogy mi lenne, ha megpróbálná eladni a Szellem büfékocsit a Comedy Centralnak vagy az IFC-nek. Vagy esetleg bizarra veszi a figurát, és az Aduit Swimhez fordul; a pulthoz üti a vaporizátort, ami sosem működik, és duzzad az egója, vagy lehet, hogy a Szellem büfékocsi mégis kiforrottabb lenne az HBO-n, és talán még John Cusackot is beleültethetné abba a büfékocsiba, mondjuk, lányokat szedne fel, és eltűnne, és aztán keresné a csajokat, de sosem találna rájuk, merthogy ugye szellem büfékocsi, és ö is szellem, és nem is tud róla. Feladom és közlöm Calvinnal, hogy zseniális, ő pedig ír az irótársának, Slade-nek, én pedig a golyóimban fogadnék, hogy Calvin és Slade sosem írja meg a Szellem büfékocsit, sem a rajzfilmet, sem a mozifilmet, sem az HBO-s sorozatot. L. A.-ben mindenki csak beszél az írásról, de sosem ír valójában. Ez a Los Angeles-i megfelelője annak, hogy New Yorkban mindenki el akar menni a Cloistersbe vagy a Metbe. Mindenki azt mondja, hogy egyszer már tényleg elmegy, de aztán épp szombat van, vagy túl meleg van, vagy túl hideg, vagy éppenséggel tévét is nézhetne az ember.

De aztán ugyan mi a franctól lennék jobb náluk? Még Amyt sem vagyok képes megtalálni.

− Átugrom a szomszédba még egy kis káposztaléért − mondja. − Te nem kérsz?

− Kösz, nem.

− Joe tesó! Ki kell másznod a saját fejedből, haver! Nézd meg a nagy H.-t!

− Calvin, eléggé meg vagyok rogyva.

− Az egész videó csak két perc.

− Történetesen utálom Hendersont.

− Senki sem utálja Hendersont! − tiltakozik. − Kész vagyok tőled, J. tesó.

Megint csak beadom a derekam, és megnézem Hendersont a B@ ssza meg a narcizmusban. A díványán ücsörög az egyik tipikus, jaj-de-vicces-vagyok pólójában (#CICI), és egy mocskos sundjú lányról beszél. Nem szeretem ezt a szót; legyen punci vagy pina, de ne suna. Azt mondja a lányról, biodisznó, aki szupergyümölcsöket ken szét a lepedőn, és alig lehet a sundjához férni a bozótja miatt. Remegni kezd a kezem, és felhangosítom a videót.

− Áfonya! − harsánykodik. − Mondom neki, hogy tartsa az áfonyát a sunájában, és azt hiszem, ez elég észszerű kérés. Megéhezem. Eszem egy falatot. De ezek a lepedők, az én lepedőim finom anyagból vannak, emberek! Jó, bocs, hogy az a fajta seggfej vagyok, de nem szerződtetett le a Comedy Central. Üzletet ajánlottak azok az idióták. Szóval ezek a lepedők nem olcsók. És persze a csaj kárpótolni fog érte, tudjátok, egy kis gyengédség, de most meg itt a műsorom, és meg akarja néznil El tudjátok hinni ezt a szar helyzetet? Szóval tele vagyok áfonyával, sajog a tököm, és én vagyok a saját magam fasztorlasza. Ott ülsz a szaros lakásodban, a szaros matracodon, arról álmodsz, hogy megkapod a csajt, a lepedőket meg a dellát, aztán meg is kapod… és csá. Nem kefélhetek a saját ágyamban? A francokat! Én vagyok a saját fasztorlaszom!

A közönség harsog. Valakire ránéz a közönségben, és felkiált:

− Imádlak, Amy bébi! Puszi, puszi, bébi, ugye semmi baj?

Dörömböl a szívem és elszorul a torkom. A kamera nem fordul Amy felé, visszapörgetem a videót, és megint kimondja - Imádlak, Amy bébi! Az ellenséggel paktál, az én ellenségemmel, a mi ellenségünkkel! Undorító, kétszínű kurva, a Bűnök és vétkekben Mia Farrow játssza el ugyanezt a szemétséget Woody Allennel. Filmeket néznek együtt, és épp az hozza össze őket, hogy utálják azt a producert, akit Alan Aida játszik. Woody fülig szerelmes lesz, aranyos és nemes lelkű, és a végén Mia Farrow a producerhez megy feleségül. Közli Woodyval, hogy nem is olyan rossz ember. Amikor majd Amy gecifoltos torka köré fonom a kezem, ugyanezt fogja mondani Hendersonról, meg hogy nyugodjak már le. E pillanatban a könyvesbolt pultja mellett találtam meg Amyt. Nekem is valami undorító dolgot kell művelnem. SMS-t küldök Calvinnak: Ez zseniális!

Calvin visszarohan, lehet, hogy bevett egy kis Adderallt, és teljesen kész van, hogy végre fény gyúlt az agyamban és beállok mellé Henderson oltára elé hajbókolni, aki viccesebb, mint Richárd Pryor, okosabb, mint Jerry Seinfeld - Tudtad, hogy még csak nem is járt a Harvardra? Ő nem írt a Lampoonba, mint Conan − és mégis zseni − szó szerint, vagy tízezres IQ-ja van − és súlyt emel és birkózik, és egyáltalán, bármire képes. Most is épp Malibun szörfözik és instagramozik - miközben a hullámokat lovagolja meg. Lemehetnék Malibuba, hogy vízbe fojtsam, Amy fejét pedig egy sziklának csapjam, de a forgalom meg a buszmenetrend miatt úgysem érnék oda napnyugta előtt.

− Lenn lakik a parton? − kérdezem.

− Nem, fenn a dombokon − feleli Calvin. − Vannak ezek a péntek esti összejövetelei, amikor az egész házát megtölti emberekkel, és az új anyagain dolgozik, tudod, ahogy a komikusok szokták, hogy felbukkannak itt-ott próbálni, csak ő otthon szereti.

Péntek van. Lehet, hogy mindjárt Rachael Ray késekre robban a szívem.

− Király − felelem. − Nem akarsz elmenni?

Calvin vállat von.

− Nem is tudom, Joe tesó. Épp izé, írhatnékom van, és régebben amúgy lógtam a bandájával. Mármint vele is találkoztam, de tudod, most próbálok az írásra koncentrálni, érted, visszatérni a porondra, hátha befutnának a dolgaim, nem csak úgy lézengenék meg minden.

Ó, Calvin, de hiszen sohasem fogsz befutni, mert sohasem fejezel be semmit. Nagy levegőt veszek. Érvelni kezdek.

− Nos, ez nagyszerű, de tudod, időnként az a helyzet, hogy emberek közé kell menned. Lefogadom, hogy ha mesélnél neki a Szellem büfékocsitól, teljesen odalenne.

Calvin felsóhajt.

− Igaz, de tudod, úgy érzem, szórakoztat meg szeretem meg minden, de nem ő lenne a megfelelő producer az SZBK-nak, tudod?

Mert az SZBK-á nem is létezik, és egyszer majd úgyis visszaköltözöm New Yorkba − vissza fogok, ígérem meg az agyamnak −, de inkább így válaszolok:

− Most őszintén, Calvin, vicces egy figura vagy. Érted, lehet, hogy az SZBK-ból kisfilm lenne, de képzeld csak el, ha Henderson és az emberei rámozdulnának, utána ezt mennyire kihasználhatnád, hogy bejuss oda, ahova kell.

Akár egész nap itt ülhetek, hogy rávegyem Calvint, jöjjön el a partira. Amy ott lesz. Nekem is ott kell lennem. De nem jelenhetek meg egyedül. Nem lehetek az a srác, és Harvey-t sem vihetem, mert az egyetlen, ami annál is gázabb, mint ha egy srác egyedül jelenik meg egy partin, az az, ha egy idősebb faszival)t\tm)s. meg egy partin.

Calvin hezitál.

− Nem tudom a jelszót.

Nagyon közel járok már. Megnyertem magamnak a bókjaimmal, és nincs más választásom. Muszáj megszereznem azt a jelszót. Most, rögtön. SMS-t írok Delilah-nak: Bocs, egy kérdés. Nem tudod a jelszót Henderson bulijára?

Azonnal válaszol: Jim Walsh kapucnis fürdököpenye

Visszaírok: Kösz

Mire ő: Csúcs, nem? Imádom a jelszavait! Imádom a jó öreg90210-et

Nem válaszolok. Ő viszont tovább bombáz: Lehet, hogy én is megyek. Te mész?

Csakhogy Delilah nem lehet ott. Miután Calvinnal megjelenek, majd kislisszolok valahogy, kamuzok valamit, hogy egy csajjal találkozom, aztán megkeresem Amyt, és egyedül akarom találni, úgyhogy nem lehet, hogy Delilah ott lihegjen a nyakamban, hogy kit keresek. Gonosz dolog, kegyetlen, de csak így akadályozhatom meg, hogy felbukkanjon Hendersonnál. Ezt írom neki:

Mindegy, hagyjuk a francba. Mit szólnál egy késői vacsorához, 10- 11 körül? A Dan Tanába mennék. Hm?

Rögtön ír: OKÉ

Calvin zenét tesz be, kezd bulihangulatba kerülni, és Henderson guacamolájáról áradozik. Közben pedig biztos vagyok benne, hogy Delilah otthon fel-alá ugrándozik örömében, és azon töpreng, melyik kurvás ruháját vegye fel miattam ma estére; nem fogja fel, hogy sokkal jobban nézne ki, ha rendesen felöltözne, és többet bízna a képzeletemre.

Gondolom, Amy pedig épp a barátja előtt térdepelve szopja a farkát, és fogadok, hogy semmit sem kell tennie, hogy felkészüljön a ma esti nagy bulira. Lefogadom, hogy van rá személyzetük.

12

Az ember nem állít be üres kézzel egy partira; újra felhasznál-ható spájzos szatyromat kötéllel, a Rachael Ray késemmel, gumikesztyűvel, zacskókkal, szigetelőszalaggal és a Deztől szerzett Percocettel tömtem tele.

Egész délután Henderson házáról kerestem képeket a neten. Olykor könnyebb megtervezni a tettet, ha az ember tud egyet s mást a tetthelyről. De nem találtam képeket a házáról, és egy kicsit besokalltam, amíg azt próbáltam kitalálni, hogy mihez kezdjek.

Ha Amy szeretne, minden máshogy festene. Elkaphatnám a pillantását, és jelezhetnék neki, hogy odakint találkozzunk, és elsuttoghatnánk egymásnak, hogy mennyire megbántuk, és megtárgyalhatnánk a meg nem tárgyalt érzéseinket. Megmondhatnám neki, hogy keressen valami kifogást, és együtt surranhatnánk el, hogy elhajtsunk a hegyekbe vagy a partra. Los Angeles tele van olyan helyekkel, ahol az ember elrejthet egy holttestet, de ha az illető nem szeret, akkor nem könnyű abból az élő, lélegző emberből hullát csinálni.

Vagy egy tonna Percocetet vettem Deztől, merthogy ez itt Hollywood. Itt egyfolytában túladagolják magukat. De aztán eszembe jutott, hogy Henderson szerelmes belé, és ha Amy kifekszik, totál magán kívül lesz, és mentőt fog hívni. Szóval hívtam egy Lyftet, és elmentem a Home Depot-ba, ahol vettem ezt-azt: kötelet, szigszalagot, nejlonzacskót, kábelkötegelőt és gumikesztyűt. A pénztáros csaj rám kacsintott, és azt mondta, hogy ő is a Szürke ötven árnyalata nagy rajongója; ez lett a társadalmunkból. Kefélés vagy gyilkolás: egykutya.

Most pedig, ahogy kisétálok a szatyrommal, Delilah SMS-t küld: Nyugi, nem akarlak zaklatni, de jó vásárlást! ©

Nem foglalkozom vele. A saját érdekében: tanulja meg, hogy ne legyen ilyen készséges.

Calvin a La Poubelle-ben már félig berúgott, hashtageken agyal.

− Melyik tetszik jobban? − kérdezi. − Henderson házában vagy Hendersonnál?

Elkezdem elhinteni az alibim magvait, és azt mondom neki, hogy meghívtam valami csajt a Tinderről. Azt mondja, király, és nagyon remélem, hogy emlékezni fog rá, ha esetleg nyomozás lenne a dologból. Calvin Ubert rendel, és felbukkan három cimbije − picsába, picsába, picsába! −, mi pedig fizetünk, hogy odakint találkozhassunk velük. A srácok mind hoztak sört, a csomagtartóba lökik a hatos pakkokat, és csesztetnek, amiért nem vagyok hajlandó odaadni az újra felhasználható spájzos szatyrot az ölemből. Túl szűken vagyunk, Calvin haverjai pedig túl hangosak, és nem hajlandók leszállni arról a kibaszott szatyromról.

Első seggfej: Mi van benne, a sminked?

Második seggfej: Nem, a faszát tartja benne!

Harmadik seggfej: Hallottam már behúzható farokról. Napról napra sokkal többet bírsz vele!

Calvin: Srácok, ha tovább basztatjátok Joe-t a behúzható farka miatt, nem mondja meg nektek, hol szerezhettek ti is!

Ezek a fiúk sápadtak, püffedtek, és gyűrött flanelingük alatt feltűnősködő pólót hordanak, utálják Woody Allent, és imádják Wes Andersont. A Bűnök és vétkeket leírják, mert túl sok a szöveg benne, de szerintem soha végig se nézték. Bárcsak megszokott dolog lenne kést hordani! De a sofőr csak ártatlan kívülálló, és nem szívesen tenném ki pluszkínzásnak. Már közel járunk, és még mindig nem tudom, hogyan fogok végezni Amyvel.

Első seggfej: Az amerikaiaknak nincs elég humorérzékük a Városfejlesztési osztályhoz.

Második seggfej: A Városfejlesztési osztály nem elég amerikai hozzá, hogy megfogja az amerikaiakat.

Harmadik seggfej: Én megdugnám Amy Poehlert.

Első seggfej: Én megpoehlerezném Amy Dugót.

Második seggfej: Én meg megamyzném Poehler Dugót.

Calvin oldalba bök; túl sokat kokszozott.

−Joe tesó, gyerünk már! − noszogat. − Te akartad annyira az egészet! Kerülj hangulatba! Más gyilkolna érte, hogy elmehessen ebbe a buliba!

Továbbhaladunk a dombok felé − ennek az országnak aztán jót tenne a besorozás; ezeknek a seggfejeknek kihívás kell, az, hogy lenyomják őket. Az Uber sofőr csendes, jellegtelen alak; nem lepődnék meg, ha mindannyiunkat lemészárolna. Los Angelesben sokan tűnnek el, szomorú egy hely ez, kísértet járta. Még mindig megyünk, egyre csak fel és felfelé, én pedig nem vagyok Puma cipős seggfej, ezek az idióták pedig csak nem fogják be.

Chelsea Handlerről kinyilvánítják, hogy egy kurva, Jimmy Kimmel eladta magát, Jimmy Falion pedig mázlista fasz, és olyan sok mindent nem tudnak a világról; még mindig nem értünk oda? Én nem vágyom arra, hogy szétgürizzem magam, hogy itt élhessek. Ezek a dombok még felfelé haladtunkban is komorak és jellegtelenek, bedugul a fülem, mégis egyedül kellett volna jönnöm. Nincs tervem, és ezek a dombok még csak nem is azok a dombok; a csillogó, fényűző, Chateau Marmont fölé magasodó hegyek. Ezek a hipszter dombok, ahol menő ruhás, lusta emberek úgy tesznek, mintha soha nem is akartak volna undorítóan gazdagok lenni, csak épphogy meglenni, érted, csak lazán.

Riaszt a telefonom, mert fél tizenegy van. Üzenetet küldök Delilah-nak: Közbejött valami szarság, várj egy kicsit, vacsi helyett esetleg egy ital majd.

Válaszol is: Nem gáz. Szólj majd! Hozhatok piát!

Túlságosan szélsőséges a világ Delilah-val és önbecsülése teljes hiányával, és Amyvel meg a jól felhizlalt egójával. Egyszerre csak egy lánnyal akarok foglalkozni, úgyhogy repülőgép üzemmódra állítom a telefonom. Lassítunk. Itt vagyunk. A sofőr közli, hogy nem lesz elérhető a hazaútra, és a mázlistája elhajt − az én torkom pedig összeszorul, és az alsógatyám is összement − nem valami jók a mosodák a Hollywood Lawson −, és vacog a fogam. Már kezdtem azt hinni, hogy sosem érünk ide, és most mégis itt vagyunk.

Megindulok a seggfejek után a ház felé, amelyben a ‘90-es években Bobcat Goldthwait is lakott pár hétig (mintha kurvára érdekelne). A nyitott kapu mellett biztonsági kamera, felette pedig egy táblán felirat: nyújtsd ki a nyelved, kamu vagyok. Az a helyzet a kaliforniaiakkal, hogy azt hiszik, menő a rettenthetetlenségük: egyetlen biztonsági intézkedésük sem valódi, ami számomra remek hír.

Átmegyünk a nyíratlan pázsiton, ahol szelfizgető hipszerek lézengenek arról cseverészve, hogy elmennek a Meccába. Megadjuk a jelszót, és belépünk a túlméretezett mahagóniajtón − a kurva anyád −, eukaliptusz-, uborka- és pénzszag csap meg. Amyt sehol sem látom. Szorosabban markolom meg a szatyromat.

− Nyugi! − szól rám Calvin. − Nézz körül! Lord Henderson itt a kibaszott király.

Hagyom, hadd keresse meg a guacamolét, egy kanapéra rogyok, és bosszant, hogy mennyire jó ezen a kanapén. Jó ideje nem jártam semmilyen jó helyen. Ha lenne pénzem, pont ilyen házam lenne, és el sem hiszem, hogy Amy Henderson barátnője. Itt lakik, csupa szép holmi között, és nem voltam észnél, hogy azt hittem, képes lenne egy halom hasonszőrű feltörekvő csajjal élni valami szarfészekben. Zúg a fejem, inkább felkelek. Nem vagyok hajlandó ezen a díványon heverészni abban a tudatban, hogy itt szopta le Henderson farkát.

A konyha felé veszem az irányt, és Calvin hozzám csapódik. Még mindig nem talált guacamolét, viszont összefutott valamilyen haverjaival. Bevett valamit. Érzem rajta. Kezd átváltozni. Nyomul. A szatyrom felé nyúl. Összerezzenek.

− Minden oké.

− Fasza − feleli. − Mindenki a konyhába viszi a piáját, amit vett. Henderson egy egész bárt nyitott.

− Vágom − erősködöm.

És aztán rádöbbenek, hogy akár most rögtön kezdetét veheti az egész, még mielőtt ihatnék egyet, vagy haraphatnék valamit, mert máris itt jön maga Henderson. Élőben fényesebb a bőre és szikárabb, és a vigyora leginkább egy akcióhős bábura illene. Amy nincs vele, de valószínűleg igent mondott a kibaszott pólójára, Louis C. K. arcképe van rajta az egyik iskolai évkönyvéből. Alatta az idézet: A Van Halén gáz, és sorra a leggázabb, puncsolós ömlengések következnek - a világ legjobb pólója, haver, ez de kemény, ez az, haver, haver, a Van Halén tényleg gáz − Henderson pedig minderre annyit felel, szívesen, mintha az ő érdeme lenne a poén, mintha ő készítette volna a pólót, mintha Louis C. K. tehetségének csak egy tizedével is rendelkezne. Amy barátjában a fénylő bőrével egy szemernyi őszinteség sincs. Igaz: ha befutsz a show-bizniszben, az ördöggel kötsz alkut. Minél több kép készül rólad, annál kevesebb marad benned (hacsak nem Meryl Streep vagy), Henderson pedig kísértet, csupa izom, semmi zsír, csupa külsőség, semmi belső érték.

− Gyerünk, haver! − szól rám Calvin. − Menj rá arra a guacamoléra, mielőtt nem marad belőle!

− Király ez a guac - jegyzi meg valami seggfej, én pedig felkapok egy doritót, és a guacamoléba mártom. Semmi különös nincs ebben a guacban, ahogy semmilyen guacamoléban sincs soha semmi különös, és egész Kalifornia jobban tenné, ha lenyugodna a picsába. Szimplán avokádó. A gucamaole csak guacamole, és míg előfordul, hogy taknyos és gusztustalan, soha nem mennyei.

Amyt keresem, sehol sem látom, hol lehet? Az akaszkodós barátnőknek nem épp ilyenkor kéne a pasijukra akaszkodniuk, amikor mindenféle csajok özönlik el a házat? Egy rajongója épp a barátnőjéről kérdezi, és megtorpanok.

− Odafent van északon, az anyámmal − feleli.

A barátnője. Északon. Ne! Azzal nem számoltam, hogy nem lesz itt. Próbálok lehiggadni, de nagy a zaj, és a Cards Against Humanity azért nem annyira kurvára vicces játék, és feltűnősködő csajok merész, régi ruhákban parádéznak, szándékosan az ‘50-es éveket idéző frizurákkal. Kedves New York-i nők: ti fölöttük álltok. Szobáról szobára megyek Amyt keresve, még ha odafent van is északon. Töltök egy pohár bort, Calvin pedig Hendersont magasztalja

− Akárhányszor tweetel valamit, Steve Martin retweeteli − áradozik Calvin. − Mármint tökmindegy, mit mond. Ez mennyire király már?

Henderson lecsap rá, és drazsét töm a villogó műfogakkal teli szájába.

− Kurvára király, tesó!

− Császár! − ömleng Calvin. − Istencsászár! Hé, ő itt Joe, nálam dolgozik az Ellenpontban.

Henderson biccent, egy lány egy mikrofonba trillázik, Henderson pedig megkérdezi Calvint, hogy még mindig a Faluban lakik-e.

− Fenn, Beachwoodban − feleli Calvin, és úgy ájuldozik, mint egy kiscsaj a New Kids on the Block-koncerten. − Joe pedig Hollywood Lawnsban.

Henderson rám néz. Nincsenek is pórusai, és túl hosszú a szempillája.

− A csajok − szólal meg. − Kibaszottul imádom azt a helyet. Az a sok érett, részeg csaj! Ó, haver, annak idején úgy jártam oda, mint más a McDonaldsba! Terített asztal!

Hendersont elkapja az ihlet, egy székre mászik, onnan pedig a konyhaszigetre, füttyent egyet, és mindenki elhallgat.

− Nem bánjátok, srácok, ha felkapom ezt a mikrofont itten, és elsütöm ezt a számot, amin dolgozok egy ideje magamban?

Ujjongás. Igen! Imádunk, Henderson! Aztán kórusban harsogják: Nyomjad! Nyomjad! Nyomjad!

Henderson először is bejelenti, hogy járogat valakivel. (Üdvrivalgás.) Azt mondja, jól alakul. (Üdvrivalgás.) Azt mondja, a csaj neve Amy. (Üdvrivalgás.) Aztán meg hogy Amy most nincs a városban. (Az eddigi legharsányabb üdvrivalgás, dugásra, szopásra vonatkozó felajánlkozásokkal megspékelve.) Minden egyes nő lényegében azt ordítja, hogy engem dugj meg, és ha valaki a feminizmus szöges ellentétére kíváncsi, menjen csak el egy komikus házába.

Folytatja.

− Ha nincs otthon a macska, az egerek a kanapén maszturbálnak, és vacsorameghívásokat utasítanak vissza. − Micsoda huhogds, nem hiszem, hogy a New York-iak ilyen harsányan röhögnének. − De az a helyzet, hogy boldog vagyok. Benne vagyok a dologban! Hiába üzen Kate Hudson, hogy találkozzunk a patika mögötti parkolóban egy gyors menetre, én csak lerázom, nem, picinyem! Szerezz új ciciket!

Megint visonganak a nők, és ez egyáltalán nincs rendjén.

− Kurvára örülök, mert anélkül hajthatok el egy általános iskola mellett, hogy teljesen elkeserednék, amiért az egész általános iskola alatt egyszer sem fektettek meg.

Egyáltalán nem vicces; viccet csinálni a gyerekmolesztálásból. Henderson fel sem fogja, milyen jó dolga van.

− Itt voltak ma ezek a japán kurvák, én meg: olyan boldog kapcsolatban élek, hogy le sem kell szopnotok, elég, ha egymást nyaljátok ki!

Még nagyobb vihogás.

−A barátnőm utálna, ha bevallanám, úgyhogy Amerika-szerte fogjátok meg egymás kezét, és ígérjétek meg nekem, hogy nem áruljátok el!

Calvin és a többi követője megesküszik neki.

− Asszem, a golyóim nem egyformák.

Lányok visítanak fel:

− Olyan édesek a golyóid!

− És asszem, túl nagy a farkam. Egy zsidóhoz képest. − Újra kitör a nevetés, mintha az emberiség ezen korszakában olyan vicces lenne, ha egy zsidó férfi anatómiájának e pontját elemezgeti. − Szóval el tudjátok képzelni, milyen érzés, ha ez a csaj, akivel járok, úristen, hűha, azt mondtam, járok\ El sem hiszem! El tudjátok ezt hinni, srácok? − csóválja a fejét.

B@ssza meg a nárcizmus.

− Na szóval, a barátnőm dugás közben nagyon is belemelegszik, mármint − hé, srácok, esküdjetek meg, hogy ez köztünk marad, hol a kamera? Kinél van kamera?

Mindenkinél ott egy kibaszott kamera, és jól tudja; ezt az arroganciát, hogy színpadra lép, és azt hiszi, poénra nincs is szüksége. A csípőjét tekergeti. Amyt utánozza, ahogy felvisít. Úgy tesz, mintha elmenne, és elvigyorodik. Tenyérbemászó pofával vigyorog, és meghajol.

− Szóval utána mondom, meg ne sértődj, de van némi tapasztalatom a kefélésben, és tudom, hogy nem vagyok valami nagy szám. Szóval megkérdezem tőle, hogy csak megjátszotta-e. − A közönség csupa Óóá!, Henderson pedig felvonja a szemöldökét. − És tudjátok, mit mondott erre?

Vigyorog. Milyen szörnyű lehet neki, hogy csordultig telt rosszindulattal.

− Meg kell értened. Volt ez a pasim… és hát legyen elég annyi, hogy sosem szerettem, és szörnyű volt az ágyban.

A spanyol kerámiapadló a pincébe omlik, ez a vég, és minden elnémul bennem, miközben Henderson megosztja a nagyvilággal, hogy miket mondott rólam Amy.

Kihátrálok a nappaliból, felmegyek az emeletre, és bevetem magam Henderson hálószobájába, ahol Amyt keféli, aki gonoszságokat suttog rólam a fülébe. Nos, baszódj csak meg, Amy! Kihasznált engem, aztán pedig kettőnket használt fel az új barátja szórakoztatására. Ő már tud rólam egyet s mást, úgyhogy megérdemlem, hogy én is megtudjak róla ezt-azt, és keresni kezdem a titkos dobozát − mindenkinek van, és akinek semmi képzelőereje, az az ágya alatt tartja − és naná, hogy ott van egy doboznyi szar a volt feleségéről: naplóbejegyzések, újságkivágások, képek, régi jegyek.

Margie-nak hívták, és együtt jártak a Birdsre, ott ült az ölében, nevetett az ócska viccein, és meztelen szelfiket csinált magáról a tetves matracukon. Együtt voltak Billy Joel koncertjén, és pocsék helyet kaptak. Akkor még pufókabb volt, és megvolt a szíve. Akkor váltak el, amikor kezdett befutni, amikor feljövőben volt a csillaga. Margie most a Laké Kissimmee-nél él, és három gyereke van egy kereskedelmi ügynöktől. Nem tűnik keserűnek. Sosem szerette, szárnyú volt az ágyban. Világos, hogy nem lehet boldog a nő nélkül, és én majd megszabadítom a szenvedéstől. Odalent egyre hangosabb a nevetés. Valakinek meg kell állítania, hogy ne mérgezze tovább a világot.

Összetörök négy Percocetet, és beleszórom az ágya mellett lévő fém vizespalackba, amely közvetlenül a xanaxos és altatós üvegcséi mellett áll. Beviszem a dobozát a kibaszott gardróbszobájába, és megírom Calvinnak, hogy leléptem a tinderes csajjal. Delilah-nak is üzenek: Bocs, hogy az utolsó pillanatban, de le kell mondanom. Értem már, hogy miért szeret Calvin improvizálni. Van abban valami izgalmas, hogy az ember olyan keveset irányíthat. Nem terveztem, hogy megölöm Hendersont, de ha valaki a tévében a barátnője bozótjáról nyafog, otthon meg kiáll, és szemétségeket mond Kate Hudsonról, és a maszturbálási szokásaival henceg, és idegenek előtt nyitja meg az otthonát − tíz perccel azután, hogy ideértünk, az egész Twitter tele volt a jelszavával −, nos, Hendersonnak a maga kárán kell megtanulnia, hogy nem csinálhat mindenütt viccet olyanokból, akiket soha még csak nem is látott.

13

Sokára lesz vége a partinak, mert a legtöbb vendég nyomoronc, mocskosul szegény kis rajongó, akinek szüksége van erre az éjszakára, hogy hinni tudjon a saját, bodadozó karrierjében. Elhallgatom a beszélgetésüket az American Apparel boltjairól, meg ahogy egymás előadásait elemzik - még a fogaik is lelkesek −, és eltűnődöm, mi lesz belőlük. Nincs elég villa és meló mindegyikük számára.

Kényelmetlen Henderson öltönyei mögött kuporogni, fáj a nyakam, és felötlik bennem, hogy mi lenne, ha kisétálnék, hagynám ezt az egészet, és visszamennék New Yorkba. Csakhogy le kell zárnom a dolgot. Henderson kibaszott húzása mindent megváltoztatott, és tudnom kell, hogy Amy miért mondott olyan szörnyűségeket rólam. Nem hagyhatom itt úgy ezt a házat, hogy egész életemben azon rágódjam, rossz vagyok-e az ágyban. És nem dobhatom el az esélyt, hogy beszéljek az egyetlennel, aki tudja, hol van Amy.

Odalentről hangos robaj hallatszik; a távirányítású redőnyöké, amelyek egyszerre ereszkedtek le az egész házban. Üresség támadt, hallatszik, hogy Henderson gabonapelyhet tölt egy tálba, aztán felvételről nézi Seth Meyerst, majd kikapcsolja, és bezárja az ajtókat − derék fiú −, és feljön az emeletre. Minden magányos férfi egyforma, ő sem más, mint Mr. Mooney, ahogy a lépcsőket rója. Hevesen ver a szívem. Feszülten hallgatózom, ahogy lefekvéshez készül.

Szerencsére az esti készülődés csak abból áll, hogy fogat mos és kencéket pacsmagol a becses képére. Hallom, ahogy belép a hálószobába, a Percocettel teli vizespalack kattanása, az összekoccanó altatók a tenyerében, újabb koccanás, ahogy a Xanaxot is hozzádobja, végül egy korty a percocetes vízből. És aztán elalszik a fény. Kiveri, és perceken belül alszik is.

Horkol. Kinyitom az ajtót. Nem mozdul − kösz, tabletták! És kösz, Henderson, hogy ilyen nagyvonalú faszfej vagy, hogy gyantáztatod az egész tested. Kábelkötegelővel kötöm össze a karjait, és bár ez lealacsonyító − hiányzik a ketrecem, ahol nem kellett effélékig süllyednem −, lehúzom róla a takarót, és összekötöm a bokáit is. Ráterítem a vajsárga ágytakarót, és megveregetem az arcát. Semmi. Még egyszer. Még mindig semmi. Így megy ez egy darabig, míg végül a világon minden, a legutolsó apróságig ott nem ül a szemében, a sikolyában. Akár egy csecsemő, én pedig felveszem a Beats fülhallgatóját, és várom, hogy elfogadja a helyzetet. Hatásos ez a fülhallgató, tényleg kizár minden zajt, és bekapcsolom az éjjeliszekrényén heverő iPodot − a Fiúk Jerseyből filmzenéje, nem valami hipszter tőle −, és várakozom, míg haldokló cápa módjára fetreng.

Amikor befejezte a vergődést, leveszem a fülhallgatót, és felveszem az iPadjét. Megkérdezem a jelszót. Könyörög - ne, ne, kérem, ne −, mire közelebb lépek a Rachael Ray-féle hámozókésemmel, és beadja a derekát:

− Margiel9!

− Ki az a Margie? − tudakolom nagy ártatlanul.

− A feleségem. − Ránézek, és helyesbít. − A volt feleségem.

Bejutottam az iPadjébe, most pedig meg kell találnom a takarítónője számát.

− Mi? Miért? − ellenkezik. − Kérlek, csak mondd meg, hogy mit akarsz, bármit! Bármit, csak engedj el!

− Már mondtam, mit akarok − felelem. − A takarítónőd nevét.

− Utalhatok pénzt! − A homloka máris tiszta verejték. − Eladhatom ezt a házat kápéért, és tiéd lehet a pénz, csak hadd menjek! − szipogja. − Kérlek, haver!

Nem hagyja abba az egyezkedést, mindenféle csodás jutalmat ígérget, csak engedjem el.

− Nem a pénzed kell − ismétlem meg. − A takarítónőd nevét akarom tudni!

Végre leesik neki.

− Jennifer − mondja. − Ott van a névjegyek között.

Meg is találom − JENNIFER, TAKARÍTÓ a JENNIFER, CSÖCSÖS, a JENNIFER, NAGYCSÖCSÜ és a JENNIFER, LAPOS- CSÖCSŰ mellett −, és üzenetet írok neki: Holnap szabadnapos, Jennifer. Ehhez nagyágyúk kellenek. Bocs, hogy ilyen későn szóltam.

Jennifer megkapja az üzenetet, és azonnal válaszol: Nagyon kedves magától!

És itt az ideje, hogy megkezdődjön az igazi móka. Rászólok, hogy hagyja abba a nyafogást, mire ő, hogy engedjem el, én pedig közlöm vele, hogy nem fogom, és megint visítozni kezd. Leülök a modern, fehér trónusára, az irodai székére.

− Mondd csak el, mikor mondta!

− Engedj már el, a kurva életbe!

− Mondd el, mikor mondta!

− Fogalmam sincs, miről beszélsz, de ötven lepedő van a széfben!

− Amyről beszélek.

− Kiről?

− Amyről! − csattanok fel. − Ne kérdezd már, hogy kiről, mintha nem tudnád, kiről beszélek! A műsorodban is róla beszéltél és ma este is, szóval ne ülj itt nekem, és mondogasd, hogy nem tudod, kiről van szó!

Nyel egyet. Bólint.

− Mit akarsz tudni?

− Tudni akarom, hogy mikor találkoztál vele.

Megremeg az alsó ajka.

− Mi ez… a tévétársaságtól jöttél?

Rámeredek. Nem lehet ennyire hülye.

− Nem − felelem. − A való világból.

Megint sírva fakad, és vonaglani kezd, én pedig a jövőre összpontosítok. Elképzelem az online hűhót, amely óhatatlanul bekövetkezik, ha elterjed Henderson váratlan halálának híre. Valaki majd kiszivárogtatja a volt felesége képeivel teli dobozt, a pszichológusok pedig kifejtik, hogy a komikusok hírhedten depressziósak. Mindenki megdöbben majd, hogy a karrierje csúcsán végzett magával. Lelki füleimmel már hallom is az őt gyászoló közhelyeket. Egy öngyilkosság után mindenkiből filozófus lesz.

Ez is csak azt igazolja, hogy a pénz nem minden.

Talán ha házas lett volna, minden másképpen alakul.

Legalább gyerekeket nem hagyott maga után.

Milyen kár, hogy még gyerekei se lehettek!

Szegény édesanyja!

Belegondolni is, hogy pont előtte jelentette ki azoknak az embereknek, hogy mennyire boldog!

Henderson végre nem mozdul. Csak liheg és izzad.

− Mit akarsz tőlem?!

− Már mondtam − felelem. − Az akarom tudni, mikor ismerted meg Amyt.

− A barátja vagy, vagy mi?

− Azt mondtam, tudni akarom, mikor ismerted meg Amyt.

Bólint. Az ágytakarón nincs egyetlen áfonyafolt sem, de lefogadom, hogy olyan gazdag, hogy tonnányi ágytakarója van. Ez az ágyneműhuzat még a Little Compton-inál is puhább, ami annyira tetszett Amynek − amikor még elég jó voltam neki.

− A Soho House-ban találkoztam vele − szólal meg végül.

Nem kellene, hogy meglepjen, de fáj, ha arra gondolok, hogy keresztbe vetett lábakkal üldögél egy privát klubban, ahol a gazdagok a többi gazdag mellett üldögélnek, és mindenféle olyasmiről beszélgetnek, amiről a gazdagok beszélgetnek. Olyasfajta hely, ahova a Delilah-féle lányok és a Henderson-féle pasasok járnak; aranyásók és tömött zsebűek, akár egy bordélyház, csak kevésbé tisztességes.

− Oké − mondom. − És aztán?

− A bárpultnál ült és méregetett, én pedig megkérdeztem, melyik évben végzett.

Belevágom a Rachael Ray kést a hülye, fehér szék kartámlájába.

− Hogy érted?

− Peter Stark póló volt rajta, és ismerek pár embert, aki oda járt.

− Mi az a Peter Stark? − tudakolom. Pfuj, Amy.

Még most is tenyérbemászó, ahogy felvonja a szemöldökét.

− A Peter Stark produkcióprogram a Dél-kaliforniai Egyetemen − mondja, mintha tudnom kéne, mintha a szórakoztatóipar mozgatná az egész világot.

Elképzelem a napját, amikor megérkezett, hallott valamit a Peter Stark programról, talált egy pólót, és megszerezte.

− Haver! − szólal meg. − Nem éri meg az a csaj, oké? Ez az egész nem ér meg ötven rugót.

− És aztán mi történt?

− Nem tudom − mondja. − Mi történhetett volna? Meghívtam vagy egy tucat italra, elkértem a számát, és… és aztán nem tudom. Sofőröm van. Filmszakadásom volt.

Alkoholista, és lefogadom, hogy az egész élete jó részére nem emlékszik, de jobban teszi, ha megpróbálja. Mindent tudni akarok.

− Hazahoztad?

− Haver! − szólal meg. − Ez nem valami frankó.

Los Angeles-iek. Mintha a nem frankó írná le legtalálóbban, hogy össze van kötözve és vallatják.

− Hazahoztad? -MI?

− Ne tégy úgy, mintha a hét öt napján nem ezt csinálnád, Henderson! Itt én teszem fel a kérdéseket. Te pedig válaszolsz rájuk.

− Mondtam már, hogy nem tudom! − bámulja a falat.

− Henderson! − állok fel. Kezd kurvára nevetséges lenni. − Nagyon egyszerű a dolog. A Soho House-ban ismerted meg. Megkérdezted, mikor végzett. Fejezd be a kibaszott sztoridat!

− Bassza meg, jól van na! − mordul fel. − Bassza meg! Nincs semmiféle sztori, amit be lehetne fejezni, mert kurvára nem a barátnőm! Csak kitaláltam!

Rámeredek.

− Pár napja még rá is mutattál. Azt mondtad, helló, Amy\

Leereszkedően nevet fel.

− Az csak egy tévéműsor*. - oktat ki. − Egy cserepes növényre mutattam!

Mást sem csinálnak ebben a bizniszben, csak mindenféle szarságot hordanak össze.

− Úgy érted, nem is vagytok együtt?

Henderson felhorkan.

− Még csak vissza sem írt nekem, kölyök! Küldtem neki egy fotót a farkamról. Biztosan prűd. Vagy leszbi. Vagy egy kibaszott elmebeteg.

− Na és akkor mi a francért szajkózod mindenkinek, hogy a barátnőd?

Vonaglani kezd.

− Mert ez a munkám! Nem állhatok ki minden este azzal, hogy szexbombákat döngetek! Mert azt akarják, hogy a számaid időnként a kapcsolatokról szóljanak! Mert a tévé lényege, hogy kitalálsz minden szart!

− Nem is feküdtél le vele?

Felnevet.

− Már mondtam. Vagy leszbi, vagy prűd.

Belevágom a kést a székbe. Ugyanolyan idegesítő fasz, mint a műsorában; nem minden csak színjáték.

Füttyent egyet.

− Juhú, haver! Nem szállhatnánk már le erről a szarságról?

Rosszul vagy már Kaliforniától a hazugságaival, a göröngyös talajával, a dombjaival meg a monotóniájával együtt. Bemegyek a fur-dőszobába. És nem, nem szállhatnánk le erről a szarságról. Nem áll össze a kép. Áfonya. Kirontok a mosdóból.

− Ha nem feküdtél le vele, miért mondta, hogy az exe pocsék az ágyban? − kérdezek rá.

Henderson zihál.

− Ez már kibaszottul unalmas − csámcsog és horkant, mint egy kutya, egy elkényeztetett dög. − Na jó − mondja végül. − Vegyük át az egészet! Találkoztam egy Amy nevű csajjal. Közölte velem, hogy utálja a műsoromat, amitől persze felállt a faszom, mert a csajok általában csak úgy rám vetik magukat. − Ennyit legalább jó tudni. Folytatja: − Nem akart hazajönni velem. Azt mondta, nem olyan lány, de tudod, a legtöbb, aki ezt mondja, az a fajta, aki másnap kábé bármit megtesz, érted? Szóval elkértem a számát, és küldtem neki egy képet a farkamról.

Gyomorforgató. Ez az egész. Hogy farkak képe van Amy telefonján.

−És?

− És semmi − feleli.

− És honnan szedted az áfonyát? − faggatom.

Henderson felnevet.

− Azt mondta, hogy a legjobb szex, amiben része volt, valami pasival volt, meg áfonya is volt benne, mit tudom én, bárduma. Már mondtam. Kitalálok minden szart. Kifacsarom. Senki sem kíváncsi arra, hogy a csajom exe a legnagyobb ász az ágyban. Ezt nevezik stand-upnak, fiacskám! Azt jelenti, hogy a komikusok kitalálnak mindenféle szarságot. Azt jelenti, hogy ezért fizetnek.

Tényleg azt hiszi, hogy kimászhat ebből, én pedig visszamegyek a fürdőszobába. Megnyitom a vizet. A legjobb szex. Mégis elszökött előlem, a szerelemtől, mindattól a jótól, amiben együtt volt részünk. Inkább ücsörög egy bárban idegeneknek hazudozva, mint hogy velem legyen. Charlotte és Charles. Egy Iófaszt! Tinder-döngetős Calvin John Édi-bédi Cusacknak tűnik mellette, és most esik le. Túl jó vagyok hozzá. Túlságosan is jó. A kezem túl jól markolta meg a seggét, és a farkam túl étvágygerjesztő volt neki, és annyira szeretett, hogy azt már nem bírta elviselni.

Ránézek Hendersonra. Megint felspannolta magát, nyöszörögve vonaglik.

− Nem hagyhatnánk már a francba ezt az egészet?

− Csak nyugi − felelem. − Még nem végeztünk.

− Haver! − vágja rá. − Szerezd vissza a csajt! Hogy basszam meg! Bassza meg ez az egész!

Átfutom a telefonját, de annyi kibaszott Amy van benne: Amy Torontóból, Dagi Amy, Csúnya orrú Amy, Csöcsös Amy és Segges Amy.

− Melyik volt meg előbb? − kíváncsiskodom. − Csöcsös Amy vagy Segges Amy?

− Haver! − nyög fel. − Próbálj csak meg ennyi emberrel megismerkedni! Gőzöd sincs, milyen az én pozíciómban.

− Nincs − helyeselek. − De gondolom, Konditermes Amy, Sípályás Amy, Marmont Amy és Szopós Amy mindent tudnak a pozíciókról.

− Hagyd abba! − szól rám. − Ne tegyél úgy, mintha bárki is benne lenne, aki nem akart benne lenni!

− Még Nagyseggű Amy sem?

− Főleg Nagyseggű Amy! − vág vissza. − Hagyd már abba! Ugyan már!

− Mondd csak! − folytatom. − Vajon Szopós Amy az előtt vagy az után került a telefonodba, hogy térdre ereszkedett előtted?

− Négy csaj is van a gegíró csapatomban − henceg. − És csak kettőt döngettem meg.

A telefonjára pillantok.

− És melyiket döngetted meg? Halszájú Amyt vagy Szponzor Amyt?

− Magánügy! − csattan fel. − Egyiket sem! Bassza meg! Hagyd abba! Komolyan!

De még annyi van hátra.

− Szponzor Amy Egyes tud vajon Szponzor Amy Kettesről?

− Hé, kölyök! Ha most abbahagyod, megkapod a lóvédat. Ha nem, nem!

− Ki szopik jobban, Szponzor Amy Egyes vagy Szponzor Amy Kettes?

− Na jó, ez anonim alkoholistás ügy! − vakkant fel. − Benne voltam egy darabig, ennyi az egész!

− De gondolom, nem ott találkoztál Szürke liba Amyvel és Tequilás Amyvel is!

Nevetek, de ő csak tekereg.

− Haver! − szólal meg. − Én nem hazudok ezeknek a csajoknak. Nem én vagyok a rosszfiú. Kurvára kész vagyok már, haver! Abba kéne hagynod!

− És Bellagio Amyvel még az előtt ismerkedtél meg, hogy American Airlines Amy fedélzetére szálltál volna, vagy utána?

− Baszódj már meg! − mordul rám. − Komolyan mondom! Csapó! Vége! Ennyi!

− Ó, hagyd már! − felelem. − Ez nem a te műsorod, Henderson. Még most sem vágod?

A háttérben továbbra is Frankié Valii duruzsol, serdülőket oktat ki az ifjonti viselkedésükről. Közben Henderson csak visít, én pedig Áfonyás Amyt keresem a telefonjában. Ő is ott van, és még sosem éreztem így elárulva magam. Az én barátnőm az ő telefonjában. Visszataszítóan mutat benne, Szűzkurva Amy és Amy, Bradley Whitford partija közé ékelve.

Legszívesebben megölném. Megölném Hendersont is. Felhívom Áfonyás Amyt, és a jól ismert szöveg fogad. Ezen a számon előfizető nem kapcsolható; kibaszott Amy.

Henderson elvörösödve, dühödten bömböl. Ki akar szabadulni a béklyóiból. Öt másodperce még arról hablatyolt, hogy megkapom a lóvémat, és itt aztán tényleg senkiben sem bízhat az ember. Nem csoda, hogy Amy úgy gondolta, itt majd otthon érzi magát.

Megkeresem a telefonjában, mit kommunikált Áfonyás Amyvel. Úgy érzem, már az megfertőz, hogy elolvasom ezeket az üzeneteket, úgy undorodom tőle, attól, ahogy visszaél a hatalmával. Lefogadom, hogy Jack Nicholson sosem művelt ilyesmit, és Paul Newman sosem kért arra nőket, hogy hozz magaddal még két másik csajt, nézni akarom, ahogy kinyaljátok egymást. És minden kérésének eleget is tesznek. Feljönnek hozzá a lányok. További lányokat hoznak hozzá. Az egész elborzasztó és pornográf, és ez Amerika egyik kedvence, és nem Bili Clinton, aki enged egy gyakornoknak, és nem Hugh Grant, aki egy transzival szerencsétlenkedik a Hollywood Boulevard-on. Ez gyomorforgató. Egyetlen üzenetet sem töröl ki, és a csajok mindig a farkáról áradoznak neki − ÓRIÁSI és HIHETETLEN −, még ha tudomást sem vesz róluk, amint bejutott a bugyijukba. Érzéketlen nárcisztikus, csak az újdonság érdekli. Épp, ahogy a műsorában, kigúnyolja a nosztalgikus baszási kultúránkat, és egyik lélektelen, zajos bandát sorakoztatja fel a másik után, mind-mind eldobható. Aztán meg hazajön, és a Fiúk Jersey-böl zenéjére pörög, és a kibaszott exneje fotóin rögeszmél. És ez a legkönnyebb, amit valaha is megtettem: eleget teszek a kérésének, mely szerint vizet akar. Lekapcsolom a zenét.

− Hidratálnunk kell téged − jelentem ki.

Abbahagyja a visítozást. Bólint.

− Haver! − szólal meg. − Hidd el nekem, ettől a várostól begolyózol, érted? Átdumálhatjuk az egészet. Még az is lehet, hogy rajta vagy valamin. És ha tudod, ez az, ami, és ha erre vagy rápörögve, átdumálhatjuk! Bassza meg! Már majdnem meg is dumáltuk, hát nem?

Úgy mondja, mintha ez valami nagyszerű dolog lenne, és örülök, hogy a vize erős és halálos. Ez az ember nincs hasznára a világnak. A legrosszabbat hozza ki a nőkből, és túlságosan elhúzódott a tizenöt perce. Felemelem a fém vizespalackját, és beleöntöm a precocetes vizet a szájába. Köhög és fuldokol. De iszik. Sokat. Összeszűkülnek a pupillái, és kifordul a szeme. Nejlonzacskót kötök a feje köré. Bemegyek a fürdőszobájába, és lejegyzetelem a bőrápoló cuccainak a nevét. Mindenki a kibaszott, ostoba talkshow-ja miatt fog emlékezni rá, de akként a férfiként, aki ráébresztett, hogy jobb gondját kell viselnem a bőrömnek. Azt sem felejtem el, hogy le kell vágnom róla a kábelkötegelőket.

Mire minden kencéjét feljegyzem a notebook appomban, már nem él. Kaddist mondok érte. Nem vagyok szomorú. Henderson kibaszott sokat vitt véghez ezen a földön. Inkább most haljon meg, mint hogy öntudatlanul egy halom nemi betegséget ragasszon át valami alacsony önbecsülésű lányra, vagy elhízzon és érdektelenné váljon, és megkezdje az elkerülheteden lejtmenetet a felé, hogy levegyék a műsorról a kibaszott, hülye show-ját, a lecsúszást a felé, hogy az a pasas legyen, akinek volt egyszer az a műsora. Elemi fizika. Túl magasra jutott. Le kell zuhannia.

Odalent a ház guacamolétól és sörtől szaglik. Valaki egy pizzát vágott a John Belushi arcát ábrázoló nyomathoz. Nem tudom, hogy szándékos volt vagy véleden, de az biztos, hogy senki sem vette a fáradságot, hogy letakarítsa. Seggfejek. Mindegyik. Ugyanakkor viszont hálás vagyok, amiért disznók az emberek. Kesztyűt húzok, és begyűjtöm a hátrahagyott dolgaikat − rúzsfoltos poharakat, kardigánokat, egy melltartót az irodahelyiségből, és több tálkányi M&Ms cukorkát − és mindezt felviszem az emeletre, ahol az ágyban remek kis DNS- szexparti lesz belőlük. Mindenki jól tudja, mennyi ujjlenyomat van egy kibaszott tál cukorkában, egy borospalackon, és az egész úgy fest majd, mint egy klasszikus, deviáns hollywoodi orgia, amely kissé elfajult. Fogom a fülhallgatót (ami most már az enyém), és benn hagyom a Jersey fiúk zenéjét. Hadd tudja csak meg a világ, hogy ez az ember nem hozta haza magával a menő, újszerű melóját. Hadd tudják csak meg, hogy lélekben öreg volt! Fogom két vadonatúj pólóját, amelyeken még rajta a címke, és egy üres szövegbuborékot küldök ki a világba a Twitteréről. Az utolsó üzenete a némaság.

Az utolsó tweetje fel is izzik, emberek tucatjai osztják és jelölik meg kedvencnek, még ha nem is jelent semmit. Meg is értem. Hallgatása felhívás, hogy mindenki a saját hangját vetítse ki rá. A mindent túlgondoló kulturális kritikusok majd ízeire szedik a tweetjét a Salonon meg a Slate-en. Az ember, aki non-stop tweetelt, üres üzenetet küldött ki percekkel a halála előtt. Micsoda szimbolizmus! Tragikus, szexszel fűszerezett halála megindítja majd a tömegeket, és az emberek tanulnak az esetéből, és ebből a szempontból szerencsés flótás. Ha van mennyország, valószínűleg annak ellenére, amit rólam hordott össze, odakerül.

Kifelé menet megvásárolom a Fiúk Jerseyböl zenéjét az iPhoneomra; hosszú séta lesz le a dombokon; szükségem lesz rá. Arra vagyunkkialakítva, hogy gyalogoljunk, nem arra, hogyspinningeljünk, kocogjunk és andalogjunk. A gyaloglás szellemi tevékenység. Kiélesednek a gondolataink, és feldolgozzunk az érzelmeinket közben.

Amyt nem öltem meg, de megtaláltam. A Soho House-ban, minden hely közül épp itt. Tudhattam volna, hogy nyugatnak veszi az irányt. Soha nem adja fel; mindig valaki jobbat, gazdagabbat keres. Megfertőződött, mint egy állat, amely képtelen abbahagyni a kóborlást. De én majd megállítom, majd ha lezuhanyoztam, majd, ha pihentem egyet.

Berakom Bronsont, és olyan korán van még, hogy pár kocogó kivételével senki sincs talpon. Tanakodom magamban, hogy ne menjek-e el a Spájzba, de így is túl sokat járok oda. Ideje megkavarni kicsit a dolgokat. Átmegyek az úton, és már látom is Hollywood Lawnst. Járőrkocsi kanyarodik be a sarkon, kék-piros villogója be van kapcsolva. Leáll a járda szélén, és egy zsaru egyszer csak már ki is pattan a kocsiból, és fegyvert szegez rám. Újrahasznosítható spájzos szatyromat a járdára teszem, és mindkét kezem a levegőbe emelem. Nem tudom, hogy a kurva életbe, de elkaptak.

14

Egy Robin Fíncher nevezetű, megkeseredett szardarab letépi a fejemről a fülhallgatót. Béna, szalmaszőke haja van, az a fajta, amit jobb bukósisak alá rejteni. Túl közel ülnek a szemei. Valamikor valaki a vérvonalában megdugott valakit, akit nem kellett volna, és a gének sérültek. A bőre érdes, nem tud jól borotválkozni, és nem fair ez a világ. Ez a Fincher Henderson összes arcápoló kencéjével is ilyen kreténnek nézne ki.

− Fogja be, és forduljon meg! − mordul rám.

Nem tudom, mit akar a fülhallgatóval, és azt sem, hogy bukkant rám, és azt sem, hogy mennyit tud. De én tudom, hogy Henderson pólói ott vannak a táskámban. Nagyon is tisztában vagyok velük, mintha csak neonfényekkel villognának.

− Forduljon meg! − parancsol rám.

Engedelmeskedem. Itt állok; kurvára végem. Az az idő van, amikor a nap zombi egy ‘50-es évekbeli horrorfilmből; egyre erősödve kúszik fel fedetlen arcomra és orromra. Összeszorul a gyomrom és izzad a tenyerem, de ezúttal rendes munkát végeztem odafent. Nem hagytam nyomokat. Nem hagytam ott húggyal teli bögrét.

− Biztos úr − szólalok meg ártatlanságot sugározva; a fő, hogy áradjon belőlem. − Megmondaná, mi ez az egész?

Fincher a kocsija felé sétál, léptei súlyosan koppannak a járdán.

− Az, hogy maga egy kibaszott pöcs, úgyhogy fogja be, és várjon, ahogy mondtam!

Nem mondta ugyan, hogy egy Los Felizben megölt milliomosról van szó, de visszajön, megragadja a karomat, és meglehetősen biztos vagyok benne, hogy ezt nem tehetné csak úgy.

− Adja a jogosítványát!

Odaadom neki.

− New York! − horkan fel. − így már kurvára érthető.

Nem hagyom, hogy az arcomra kiüljön a megkönnyebbülés. De megkönnyebbülök. Nem a hulláról van szó a dombok között. Ha arról lenne szó, a zsaru megbilincselne, nem Manhattant pocskondiázná. Ahogy az adrenalinhullám visszahúzódik, kezdem visszanyerni a lélekjelenlétemet.

− Úgy mászkál itten, mintha az övé lenne az egész − füstölög. − Milyen kibaszottul jellemző!

Azt kívánom, bár találkozna egyszer azzal a Rhode Island-i rendes zsaruval, hogy megtanulja, hogy kell ezt csinálni. Úgyis mindenki úgy véli, hogy a yardok rosszak, és ezt a faszfejet az összes normális zsaru érdekében kellene kirúgni, akik tartják magukat a szabályokhoz, az életüket kockáztatják, és megvédik az embereket.

− Itt lakik? − veti oda.

− Igen, uram.

− Ezen a környéken lakik?

− Igen, uram − ismétlem. − A Hollywood Lawnsban.

− Akkor meg mi a lófaszér’ van New York állami jogosítványa?

Most szórakozik velem, vagy mi a fasz?

− Nos − felelem −, csak egy ideig vagyok itt.

− Hobó?

Hobó?

− Nem, uram. Író vagyok.

Nyel egyet, és már tudom; ez az ember színész. Calvin is ugyanígy fest, amikor olyasvalaki lép be a boltba, akinél a legkisebb esélye is felmerülhet, hogy munkát szerezzen neki.

− Tévéműsornál, vagy mi a szarnál?

− Nem − felelem. − Csak próbálkozom.

Elfordul, és közelebb lépek hozzá.

− Biztos úr, megkérdezhetem, hogy mi a gond?

− Mondtam, hogy megmozdulhat?

− Nem.

− És süket?

− Nem.

− És valami kibaszott retardált?

Ki a franc mond ilyeneket?

− Nem − felelem. − Nem vagyok valami kibaszott retardált.

Erre odaviharzik hozzám, és a képembe mászik.

− Azt hiszi, rendjén való hivatalos személyt szidalmazni?!

− Nem − felelem összeszorított fogakkal.

− Azt képzeli, valami kemény csávó, New York-i söpredék, csöves faszfej, hogy csak úgy átjön az államhatáron, és egy kaliforniai rendőrnek jártathatja a mocskos pofáját?

− Nem − nyögöm ki.

− Na ja − röhög fel. − Mindjárt gondoltam, hogy egy beszari kis fehér nigger!

Fehér nigger. Ezért kell kamera minden rendőrkocsira, és végül megbírságol: szabálytalan átkelésért, épp, ahogy Harvey figyelmeztetett is. Háromszázhetvenöt dollárt kell kicsengetnem, amiért a sárgában mentem át az úton, miközben sehol egy autó nem volt a láthatáron. Ez nem frankó, és a faszfej közli, hogy a fülhallgatót megtartja.

− Mert akkora barom − teszi hozzá. − Ez a város nem a magáé! Ez a város a kocsiké, és nem mászkálhat itt úgy, hogy nem húzza ki az istenverte fejét a seggéből!

− Ez nem fair − felelem, de nem erősködhetek, miután épp most öltem meg azt a kurva Hendersont.

− Ja, és jobban teszi, ha elmegy regisztráltatni magát a közlekedésügyre! − mondja. − Az ilyen faszfejek, akik csak úgy idetolják a képüket, és nem hajlandók regisztrálni, nem jobbak a babzabálóknál, akik azt hiszik, csak úgy idejöhetnek, hogy elvegyék a munkánkat!

Robin Fincher közrendőr még kiköp felém, miközben a fülhallgatómmal beül a kocsijába, én pedig elképzelem, hogy egyesítjük erőinket az összes értelmileg akadályozott amerikaival és mexikói feketemunkással. Megrohamozzuk a völgybeli szarfészkét, ahol minden bizonnyal tojást zabál spenóttal − valami zöld darabka ragadt a fogai közé − és fekve nyom − szükségtelenül ki volt gyúrva a karja −, és a Zsarukat bámulja.

Miután hazaérek, eldugom a spájzos szatyrot a szekrény jobb felső sarkába. Lezuhanyozom. Felöltözöm. Bemegyek Harvey-hoz az irodájába, és elmesélem neki ezt a kibaszott zsernyákot, meg hogy megbírságolt a kurva átkelésért.

− Én megmondtam, hogy figyelj oda! − kuncog. − Igazam van, vagy igazam van?

Soha senki nem állt még ennyire készen arra, hogy itt hagyja Franklin Village-et, mint én ebben a pillanatban, de ahogy visszatérek a lakásomba, Delilah robban be az ajtón a tegnap esti aligruhájában. Zokogva, hisztérikus állapotban roskad le a matracomra, és a picsába is, meg is feledkeztem róla, hogy leráztam. Odamegyek hozzá, és letérdelek mellé. A szempillafesték szétmázolódott az arcán. Potyognak a könnyei. Remeg. Ledobja a táskáját. Megrántja az ingem. Van valami hamis a nagy bánatában, kirakatnak érzem, mert azért vehetett volna egy nagy levegőt, mielőtt beront hozzám, mintha direkt azt akarta volna, hogy ilyen állapotban lássam.

− Delilah! − szólok rá. − Lélegezz mélyeket!

De csak hüppög. Becsukom az ajtót. Vacog a foga, és egy szót sem ejt ki. Kibújik a hegyes orrú cipőjéből, és a vállamhoz fúrja a fejét.

− Delilah − szólok −, nem tudok segíteni, ha nem tudom, mi a baj.

Megdörgöli a szemét. A táskájába nyúl, beüti az iPhone-ja PIN kódját - 1492 − és átnyújtja nekem. A főcím így szól: Henderson hátborzongató halála. Megmarkolom a telefont. Kevés részletet közölnek, de egyelőre úgy tűnik, hogy egy szexparti vett szerencsétlen fordulatot.

Megint zokogva bújik hozzám.

− Úgy szerettem! − nyögi ki. − Ez nem lehet, ez nem lehet igaz!

Átölelem. A haját simogatom. De az kizárt, hogy dugással kúráljam ki egy celeb halála okozta depressziójából. Ha azért jött volna hozzám, mert az anyja halt meg, esetleg, de ez nevetséges.

− Hazaviszel? − bömböli.

A haza az emeletet jelenti, én pedig felemelem Delilah-t, kicipelem a folyosóra, be a liftbe, és végül át a lakása küszöbén.

− Oda! − mutat az ágyára, amely közvetlenül az én matracom fölött áll. Megpróbálom elengedni, de megcsókol. Merészen. − Deríts jobb kedvre! − szólal meg. − Kérlek!

És mielőtt észbe kaphatnék, megbaszom Megnebaszd Delilah-t. Ha már rossz, miért is ne legyen a lehető legrosszabb? Miért is ne döngessem meg az emeleti mániákust?

− Joe! − szól rám. − Nyisd ki a szemed!

Benne vagyok, rajta vagyok, és ránézek.

−Hm?

Közelebb húz magához.

− Jövő héten jön anyukám − suttogja. − Meg akar ismerni.

Abbahagyom a pumpálást.

− Elég elfoglalt leszek.

Megmarkolja a seggem.

− Nem baj − feleli, és Franklin Village-i nyáladzással árasztja el a nyakam. − Értem én.

Újra nekilátunk, és jobb, mint a tinderes Gwennel volt, és szükségem is volt már erre a feszültséglevezetésre az elmúlt pokoli huszonnégy óra után, de Delilah csak nem akar elmenni, pedig én már készen állok.

− Gyere! − mondom, és nem akarom megismerni az anyját, ő pedig a hátamat karmolja, de semmi.

− Gyere! − mondom, és meghúzom a haját, a nyakába harapok, és a csiklójához nyomom a combom.

− Gyere! − húzom meg a haját, és igyekszem nem észrevenni a konyhapultján heverő High SchoolMusical reklámtányérokat. Aztán leesik. Addig nem élvez el, amíg rá nem állok, hogy megismerkedjem az anyjával. Kell neki a vasárnapi vacsora reménye − velem, az anyjával; a család, Halálos iramban.

− Egy vacsora megoldható − suttogom.

Delilah elélvez, zavarodottan tapad rám, én pedig lemászok róla, és a plafont bámulom, amely ugyanolyan ócska retró, mint az enyém. Odagömbölyödik, a karom pedig fájdalmasan elzsibbad a szíve súlya alatt, ahogy posztkoitálisan kiönti nekem az életét a családjáról, a mindent jobban tudó, férjezett nővéréről, a vidám és részeg anyjáról, aki azt kívánja, bár Delilah is férjhez menne, mintha attól minden jobbra fordulna.

−Tudod, jó veled − mondja. − Voltam egypár elég híres pasival, de te tényleg jó vagy.

Bemegyek Delilah fürdőszobájába, amely az enyém szakasztott mása; ablaktalan fülke, pokol a pokolban. Szarok egyet. Nem húzom le. Hazamegyek. Egy óra múlva SMS-t küld: Imádom, hogy még mindig a te szagodat érezni a fürdőszobámban!

A tévéműsor Henderson nemzetközi megemlékezési szertartásává alakul.

Én öltem meg Hendersont, és senki sem tudja, de mindenki tudja, mi történt. Amerika gyászol; a testvére a seregben van, vagyis mindazok, akik különben zokon vennék, hogy ennyit foglalkoznak egy semmirekellő celebbel, most helyeslik a dolgot. Egyeden keserű asszisztens sem áll elő, hogy elmondja, mekkora seggfej volt. Telnek az órák. Delilah este át akar jönni; azt mondom neki, hogy nem vagyok jól. Leheteden, hogy ne kutassak Amy után a tévében, amikor a tolakodó helikopterek Henderson háza fölött lebegnek, még ha az eszemmel tudom is, hogy nincs ott. Delilah visszaír: Gyógyulj meg, mire anyukám itt lesz! Alig várja, hogy megismerhessen. Akkor vasárnap! Xx

Eszembe jut, amit Amynek meséltem az anyámról, hogy egyszer talán megkereshetnénk, és elmehetnénk vele vacsorázni. Ügy vágytam rá, ahogy az ember minden ok nélkül, hajnali négykor megkívánja a szamócát. Gyűlölöm a szerelmet. Gyűlölöm L. A.-t. Delilah szeretetcsomagot hagy az ajtóm előtt: fodroskel-levest, a Los Angeles Timest, és egy csomag C-vitamint.

Én pedig pizzára vágyom, a New York Timesra. és egy kávéra. Rendelek egy nagy szalámis pizzát, de késő van, hideg, kiszáradt és túlárazott. Az összes szalámi az egyik felére csúszott, és a futár azt mondja, hozhat másikat, de órákba telne, minden az időzítésen múlik, mi?

Az istenverte pólóján RIPHenderson felirat, és túl gyorsan zajlik az élet. Mindössze pár órája öltem meg. A futár srác rám mosolyog.

− A Vermonton kaptam, abban a lebujban − jegyzi meg. − Jó, mi? Mármint a póló, nem az hogy, szóval tudod.

−Aha − felelem, ahogy rám nehezedik a súlya, mit tettem. CandaceBenjiPeachBeck emlékére senki sem csinált pólókat. Nekik nem voltak rajongóik. Miközben a láthatatlan, megfoghatatlan Amyvel akartam végezni, egy hírességet öltem meg. A többiek, akikkel végeztem, egyszerűen elhalványultak, ahogy a nagyszülőkből végül csak régi fotók lesznek, vagy ahogy a háziállatok egyszerűen eltűnnek. Egy híres ember sosem tűnik el a kollektív tudatból. Henderson ott van a tévében, a pólókon.

Dr. Nicky Angevine egyfolytában azon igyekszik, hogy kijusson a börtönből, és a sógornője egy weboldalai működtet, amelyen az ártatlanságát bizonygatja, próbálja felhívni rá a közvélemény figyelmét. Az amerikai közvélemény azonban nem áll egy agyturkász mellé, aki egy páciensével csalta a feleségét.

De a komikus mellé igen, aki felszabadította őket, aki azt mondta nekik, igenis oké narcisztikusnak, örökös vendégnek lenni. Én, én, én. Jó lenne, ha most valami élőbe kapaszkodhatnék, valamibe, ami szeret, valamibe, aminek dobog a szíve, amit érezhetek, ami itt lenne velem, miközben itt ülök a pokolban, és próbálom megoldani a dolgokat.

− Igazam van, vagy igazam van? − kérdezem hangosan.

Csakhogy senki sincs itt, aki válaszolhatna a kurva kérdésre, és épp ezért tartanak az emberek ölebeket, ezért tartják fogva őket a lakásaikban, mert időnként kell egy másik élőlény, szükséged van rá, hogy valaki rád szegezze a szemét, még ha csak egy kibaszott pomerániai is.

15

Azok, akik megcsinálják a szerencséjüket Hollywoodban, észak felé szórják a pénzüket, fenn, a dombok között, ahol villákba telepedve nézhetnek le mindenki másra. De mindegy, milyen nagy leszel, milyen magasan van a házad, a patkányoktól nem menekülhetsz. A patkányok felmásznak; mozgékonyak. A patkányok nem nyuszik. Az ösztönük nem készteti őket arra, hogy lyukakba húzódjanak.

Amy is patkány, tolvaj, olyan lány, aki az első munkanapján a szempillájával verdesve tudakolja, hogy merre találja az egymilliót érő Alice Csodaországban példányt. Tehát persze, hogy a Soho House-ban ismerkedett meg Hendersonnal. Csak az időmet pocsékoltam a Craigslisten meg a Birdsnél. Idejött, de már húzott is a picsába, hogy közelebb kerülhessen a 90210-hez, a Soho House-hoz és ahhoz a gazdag, West Side-i faszhoz, amit annyira akar. És semmi kétség, hogy még mindig azt hajkurássza; az a Peter Stark póló mostanra már teljesen lekoszlott, de lefogadom, hogy még mindig hordja.

Pokoli a forgalom, és a sofőröm csak tegnap költözött ide, úgyhogy a Sunsetre fordult be.

− Nem akarsz esetleg balra fordulni, a Fountainre? − javaslom a srácnak.

Összerezzen.

− Nem mennek valami jól a bal kanyarok, és ha odaérünk, muszáj lesz majd egy balost csinálnom.

Még ez a kölyök is, aki egy kurva napja van itt, máris elkapta az én, én, én fertőzést, és annyiban is hagyom. Legalább bejuthatok. Igaz, hogy a klub privát, vannak olyan rendezvényeik, amelyek révén a magamfajta csórók is beszivároghatnak. Ma például egy független filmhez tartanak meghallgatást. A casting felhívása nevetséges, csupa művészkedő picsogás:

Gyönyörű vagy és csúnya. Te vagy az élet és te vagy a halál. Te vagy a középpont és te vagy a periféria. Te vagy az anya és te vagy a gyermek, és te vagy az egyesülés.

Szakszervezeti tagok/nem tagok

Szőkék, arcképet hozzatok

A sofőr indexel, és kezd összeszorulni a gyomrom. Hiheteden a gondolat, hogy ennyi idő után viszontláthatom Amyt, miközben gazdag faszokra vadászik, vagy akár erre a szerepre jelentkezik, próbál anya és gyermek lenni. Na ne már!

Kiszállok az Uberből, nem veszem le a napszemüvegem, elhaladok a biztonsági őr mellett, és nem állít meg. Már a liftben vagyok. Megcsináltam. Három nádszál karcsú, skandináv típusú lány furakszik be mellém, kuncognak, és ők lesznek a belépőjegyem, úgyhogy rájuk mosolygok.

− Jó reggelt, hölgyeim!

A legmagasabb nem is pislant:

− Színész vagy?

− Nem − felelem. − Ügynök.

Még jobban kuncognak. Már záródna az ajtó, de benyomul két pasas, akik tényleg ügynökök, öntelt, hangos Muppet-figurák.

− Mondtam neki, hogy húzzon a picsába.

− Megmondtad neki, hogy húzzon a picsába.

− Kurvára végeztem az egésszel.

− Még mielőtt elkezdődött volna.

− Még mielőtt létezett volna.

− Még mielőtt az anyaméhben lett volna.

− Még mielőtt a farkamban lett volna − vágja rá az alfa, aki szintén nem vette le a napszemüvegét. Aztán biccent a lányoknak. − Hölgyeim!

Kirobban belőlük a vihogás. Az, aki engem is megszólított, ránéz.

− Te is ügynök vagy?

− Nem most, szivi − feleli. Végigméri a lányt, aztán engem is végigmér. A tekintete végül visszatér a lányra. − Ha ez a fószer azt mondta, hogy ő híressé tehet, higgy nekem, ha azt mondom, hogy hazudik! Ilyen cipőben senkit sem lehet híressé tenni.

Kinyílik a liftajtó, és újabb akadályba ütközünk. Gombszemű pasas ül az asztalnál. A két faszfejet a liftből rögtön meg is ismeri, és tiszteletteljesen köszönti őket. A hangadó füttyent egyet.

− Hé, Paco! Megvan a szemcsim?

Alázatos szolgája leteszi a telefont, és elnézést kér, amiért nem találta meg a napszemüvegét, és amiért nem sikerült olyasvalakit találnia, aki képes lenne megtalálni a napszemüvegét. Elnézést kér, amiért épp telefonált, és elnézést kér, amiért csúszik a lépcső, és elnézést kér, amiért feltartja az illetőt, majd megint elnézést kér, amiért nem találta meg a napszemüvegét. Előttem a ribancok a márványlépcsőn eltűnő seggfejek után néznek.

A recepciós rabszolga felsóhajt, és a lányokra néz.

− Tag valamelyikük?

− Nem − feleli a vezérük a fejét rázva. − De megvan a jelszavunk a meghallgatásra. A filmhez.

− Mi a jelszó? − mordul fel.

− Aniston − feleli.

A férfi int, hogy mehetnek, és megkéri őket, hogy a liftet használják, ne a lépcsőt. Majd rám néz.

− Vendég?

− Áldozat − felelem. − A barátnőm belebetegedett a vágyba, hogy színésznő legyen, vagyis ma reggel faképnél hagyott, hogy idejöjjön a meghallgatásra, és persze gonoszság lenne tőlem, ha nem jövök el, hogy támaszt nyújtsak neki.

A fickó elneveti magát.

− Odafent vannak, a nagyteremben.

− Nem gond, ha előbb beugrók a bárba egy italra?

Bólint.

− Csak mondja, hogy Ricardo leokézta. Be kell vallanom, hogy én is belebetegedtem a vágyba − suttogja, és köhint egyet. − Csak másba. A táncba. Királyság.

Nevetek, és jó érzés, hogy én vagyok az a srác, aki a melóssal nevet, és közben nyílik az ajtó, és még többen érkeznek. Otthagyom a műalkotásokkal kirakott kék falakat, és elindulok lefelé a márványlépcsőn.

Az első emeleten nyúlánk, gyönyörű emberek lézengenek elfogódottan, a hasukat behúzva. Kimegyek a teraszra, ahonnan belátom egész Los Angelest, és idefentről nem is fest rosszul. Kicsi, tiszta, kétszemélyes kanapék állnak itt, és rajtuk kicsi, tiszta emberek ücsörögnek. Kicsi polcokon gyönyörű, régi regények hevernek.

Ez az Amyhez vezető út, tudom, de nem ül a bárban mojitót szürcsölgetve, nem mereng a desszertje felett, és a virágokat sem csodálja. Bemegyek, ahol egy hosszú folyosót végig ajtót szegélyeznek. Próbát teszek az elsővel. Ki is nyílik, és odabent nem ég a villany, de ott ül egy nő egy túltömött székben a monitor előtt. Alig látszik ki a kasmírplédje meg a Beats fejhallgatója alól.

− Helló! − szólítom meg, de nem hallja. Nagyobb termetű, mint Beck, de Amynél kisebb, és utálom, hogy fejben mindig ehhez a kettőhöz hasonlítok minden lányt. Újra próbálkozom. Ezúttal hangosabban.

− Helló! − de semmi. Közelebb lépek hozzá, elég közel, hogy láthassam a monitort, amit olyan meredten bámul. A képernyőn épp egy lány meghallgatása zajlik. Aha, szóval ez a lány felügyeli a castingot. − Hello!

Még mindig semmi. Még közelebb lépek, és most már barnára sült, csupasz, bokánál keresztbe vetett lábait is láthatom. Láthatom a vattacukorhaját, és hevesebben kezd verni a szívem. Ismerem őt. A cukorkalány a La Poubelle-ből, aki elvette a vizemet.

Hogy épp cukorkalányba fussak bele, amikor Amyt keresem! Ez a sors. Megérintem a vállát, és észrevesz. Eláll a lélegzete. Volt egyszer egy tanulmány, amely szerint minden kapcsolat dinamikáját az első találkozás határozza meg. A miénk: megriasztottam.

De nevet. Int, hogy üljek le, és így is teszek.

A körmei a kezén is, a lábán is iPhone-fehérre vannak festve − Amy soha nem lakkozta a körmeit −, a haja pedig a feje búbján összefogva zúdul alá, mint egy balerináé. Megmozdul, és lecsúszik róla a takaró; a lába mézszínű, lágyabb és simább, mint Becké, és feszesebb, izmosabb, mint Amyé. A képernyőn a lány befejezi a felolvasást, a cukorkalány pedig sárga jegyzettömböt húz elő a mappájából.

Csak ennyit ír: ?

Felém nyújtja a tollat, én pedig közelebb gurulok a székemmel, és az az időszak van most, még mielőtt megdugnál valakit, és minden pillanat jelentőségteljes. Az egész testem egyetlen farok. Elveszem a tollat. Nem érnek össze az ujjaink; még nem.

Azt írom: Keresek valakit.

Visszaadom a tollat. Még mindig nem érnek össze az ujjaink. Kit?

A fülcimpáin kövér gyémántok csüngenek. Elveszem a tollat, és ezúttal alig-alig, de egymáshoz érnek az ujjaink.

Nem lenne fair. Ö is a meghallgatáson van.

Biztonsági őr tör ránk. A lány elhessenti. Csak így, könnyedén. Megmentett. Ő a főnök. Nekem pedig int, hogy maradjak.

Tartozom neked egy vízzel. ©

Szóval ő is emlékszik rám. Leírom: La Poubelle.

Mire ő: Igen.

És én: Igen.

Felemel egy másik fejhallgatót, én pedig még közelebb húzódom a székemmel, és mindenből, amit csak csinál, csak úgy árad a szex. Amyvel évődtünk. Ez izgatóbb. Tisztább. Megvakarja a könyökét, és legszívesebben a könyökének nyomnám mind az ötven farkamat. Tüsszent. Azt írom: Egészségedre!

Köszönöm.

Én jövök: Joe vagyok. És te?

Megnyalja az ajkát. Szia, Joe! Én Love vagyok.

Egymással párhuzamos lábunk, csaknem összeérő alkarunk hőt gerjeszt.

Love?

A szája elé kapja a kezét. A szüleim örültek. De végül is nem rossz név. Ahogy egy idő után egy név sem az. Az ember belenő, és a neve csak a neve lesz. De amúgy igen. Fura, hogy én vagyok a szerelem. Helló, te nárcisztikus seggfej, igaz?

Love szellemes. Helló, nárcisztikus seggfej!

Mosolyog, és nem más ez, mint egy spontán, nonverbális vakrandi. Vicceket faragok. Love lefotózza a színésznőkről fabrikált vicceimet, és elküldi őket valakinek. Belép egy pincér. Leírom a rendelésemet: közepesen átsült sajtburger, jól átsült hasábburgonya, grey goose vodka szódával. Love az ajkába harap, a pincérre néz, és ujjaival a béke jelét mutatja. Vagyis azt, hogy kettőt. Fesztelen, könnyed címlaplány. Buzgón fogadkozom magamban, hogy nem gondolok arra, hogy egészségesebb, mint Beck és szórakoztatóbb, mint Amy. Nem hagyom, hogy a régi, kiszolgált, halott, rossz, tolvaj szerelem egy lapon szerepeljen az új, édes, mézbőrű szerelemmel. Itt vagyok, itt és most.

Csettint egyet az ujjaival, és a monitorra mutat. Tovább mulattatom, és amikor megjelenik a pincér a sajtburgereinkkel, a pénztárcámba nyúlok, de Love átnyúl, és elkapja a karom. Megrázza a fejét. A sajtburgerekre mutat, én pedig elnevetem magam, amikor eszembe jut, hogy mindenki tudja, jobb a szex, ha az ember szerelembe esett. Látja, hogy nevetek, és egyetlen szót ír: Perverz.

Nem kapja el a tekintetét, amikor a szemébe nézek. Amy meglegyintett vagy feszengett volna, vagy valami cinikus poént csinált volna az egészből. Beck az ajkát biggyesztette volna, és valami unalmas témát hozott volna fel, mint mondjuk a „perverz” szó etimológiáját. Love szeme azonban nyugodtan állapodik meg rajtam, és már tudom. Ő is perverz.

16

Nem hiszem, hogy létezik szerelem első látásra. De a két ember közötti elektromosságban, a feltöltő erejében hiszek. Gyógyulni kezdtem. Amikor Delilah üzenetet küld, ezt írom neki: Elmentem pár napra a nagybátyámhoz.

Love felvesz egy doboz rágógumit. Lepattintja a fedelét, és felém kínálja. Nyújtom a tenyerem, arra számítva, hogy megdönti a dobozt, hogy belehulljon egy, de azt írja: am beledughatod a kezed.

Minden tökéletes lenne, ha am helyett amúgyotírt volna. Belenyúlok a dobozba, és kiveszek egy rágót. Üzenetváltásainkból már megtudtam, hogy Love ennek a filmnek az egyik producere. Valami pasassal dolgozik együtt, azzal, akinek a poénjaimat is küldözgeti. Én azt mondom neki, hogy a szomszédom miatt jöttem, aki nagyon izgul a meghallgatás miatt.

És most Love azt csinálja, amit a lányok akkor szoktak, amikor tetszel nekik, és megtudják, hogy szingli vagy, és képtelenek egyszerre rád nézni és mosolyogni, úgyhogy inkább maguk elé merednek és elvörösödnek, és összehúzzák a szemüket, és ez az.

Azt írom, hogy a szomszédnőm nagyon magas. Szőke. Láttál ilyesvalakit?

A magabiztos Love a fejét rázza. Törékenyebb alkatot keresünk. Nem emlékszem magas szőkére, olyanra legalábbis nem, akire felfigyeltem volna. Nincs képed erről a lányról?

Megrázom a fejem. De nem is baj. Már nem számít. Még szélesebb lesz a mosolya.

Minden első randi brutális, kegyetlen véget ér, a miénk akkor, amikor egy hang hasít a fejhallgatóinkba. Egy férfi az. Hangosan és sebesen beszél:

− Hé, it Negyven, itt Negyven. Hali-hallasz? Szüncsi-szüncsi-szünet!

A barátod? − írom.

Felnevet. A fejét rázza.

Ennyi volt, megvan a válasz, a végszavam, az igen. Lerántom a fejhallgatót, és Love is az övét. Megcsókolom. Visszacsókol. Életem legforróbb csókja. Love szája a Soho House, bársony és márvány, csak tagoknak. Nem is próbálkozom mással, és én húzódom hátra előbb. Köszön, és a hangja egyszerre pornográf módon sugalmazó és józanul egyenes, mintha elpróbálta volna, mintha felvették volna, ahhoz a nemzedékhez tartozik, akiknek mindig azt tanácsolták, hogy szépen beszéljenek.

Megcsóválja a fejét, és felkacag.

− Olyan fura hallani a saját hangodat, amikor nem hallottad egy ideje!

Igaza van, én is nevetek, olyan átkozottul jó illata van.

− Gyere, ismerkedj meg a bátyámmal! − mondja. − Ő írta ki ezt a kurvára nevetséges meghallgatást, de tudod, van egy elképzelése.

Elmeséli, hogy a szüleik teniszmegszállottak voltak, innen a Forty-Love, a negyven-semmi, de inkább nézték, mintsem űzték. Love nemigen játszik (igen!), és Forty sem az a kimondott sportember (kit érdekel?). Vicces, miről gondolják a lányok, hogy kíváncsi rá az ember. Átsétálunk a nagytermen, és mindenféle alakoknak int oda. Love az útlevelem; ő Ray Liotta a Nagymenők ben és Julianne Moore a Boogie Nightsban, ő lát vendégül, ő vezet. Vele bárhová eljuthatok. Rám néz, mielőtt benyitna a vetítőterem feliratú ajtón.

− Légy türelemmel! − figyelmeztet. − Forty elég fárasztó tud lenni.

Nem viccelt. A helyiség szivar és homár szagától bűzlik. Forty épp telefonál, és int, hogy maradjunk csendben, míg az ügynöke kegyeit keresi. A közhiedelemmel ellentétben Philip Seymour Hoffman nem is halt meg, csak Forty Quinnbe költözött. Forty ólábú, szőke, Bermudát, Steve Miller Band feliratú pólót visel, és széles, kisfiús mosolya van. Love azt mondja, ikrek, de Forty vagy száz évvel idősebbnek néz ki nála. A bőre naptól, kokaintól és bíróság elrendelte közmunkától cserzett. A haja pedig épp a bőre ellentéte, fényes és selymes, mintha egy játék babáról ültették volna át a fejére, sárga, ápolt és középen van elválasztva.

− Nagyon pörgős − suttogja Love.

− Közel álltok egymáshoz? − kérdezem.

− Ikrek vagyunk − feleli. Igazából nem felelt a kérdésemre; a füle mögé tűri a haját, és rendezgetni kezdi a testvére teremtette felfordulást. Mi csak két sajtburgert rendeltünk, Forty viszont az egész étlapot. Igyekszem nem tenni megjegyzést a rengeteg elpocsékolt ételre. Nem fogom elbaszni.

Forty szája sarkából cigaretta fityeg, és egy pukkanással felbont egy üveg Dom Pérignont.

− A Groundlings csajokat valahogy nem éreztem − közli a telefonba. − Nekem több szív kell egy nőbe, érted? Nancy még hallani fog felőlem, mert külön megmondtam neki, hogy ne szívass, ha nincs benne a szíved!

Morgolódva teszi le a telefont, Love pedig csitítani kezdi.

− Forty! − szólal meg óvónős hanglejtéssel. − Nyugodj le! Minden oké lesz!

− Semmi sem oké! − csattan fel a férfi. − Nem találtuk meg!

− De meg fogjuk − feleli Love. − De egyelőre, Forty, ő itt Joe. Vicces Joe.

Forty leteszi a palackot, elnyomja a cigarettáját, és összecsapja a kezét.

− Hé, öregfiú! Kurvára megnevettettél!

Kezet nyújtok neki, és bírom ezt a pasast, nem azért, mert hízeleg, hanem mert igaza van. Vicces vagyok. Tehetséges. Öregfiú.

Mindhárman bőrfotelekbe telepszünk, és színésznőkről cseverészünk, és furamódon könnyen megy. Egész életemben küszködtem, hogy beilleszkedjek. Calvin izzadságszagú bandáját nem veszi be a gyomrom, képtelen vagyok Harvey mellett ücsörögni, míg a számát gyakorolja be, és sosem tudnám az életem Delilah plusz egy főjeként leélni. De most minden olyan egyszerű.

Love kimegy pisilni, Forty pedig hozzám vág egy gombócba gyűrt szalvétát.

− Csak bánj vele rendesen!

− Még szép! − felelem. − Szóval ti idevalósiak vagytok?

Úgy néz rám, mintha megbolondultam volna.

− Ezt most komolyan kérdezed?

Úgy nézek rá, mintha normális lenne.

− Igen.

Felvihog. Összecsapja a tenyerét.

− Haver! − szólal meg végül. − Imádlak, amiért azt sem tudod, hol vagy! Hát ez kibaszott fenomenális! − Majd elsötétül a tekintete. − Ha csak nem kamuzol.

− Úristen, dehogy! − tiltakozom. − Azért jöttem ide, mert kerestem valakit, és aztán belebotlottam a húgodba. Ennyi.

Love visszaér, és megkérdezi, miről maradt le. Forty neki is odadob egy szalvétagombócot.

− Arról, hogy visszatért belém a remény! − jelenti ki. − Arról, hogy megtudtam, az új barátodnak, Joe-nak gőze sincs róla, hogy kik vagyunk.

Love karba fonja a kezét.

− Forty! − szól rá. − Hagyd már!

− Ugyan, semmi vész! − vágok közbe. − Nem a szövetségiektől vagyok.

Forty túl harsányan röhög, Love pedig felveszi a szalvétát, és kidobja, noha nem az ő dolga lenne.

− El kell nézned a bátyámnak − mondja. − Időnként nincs egészen magánál, és azt hiszi, hogy híresek vagyunk. Pedig nem.

− De igen − ellenkezik a pasas. − Joe, hallottál már a Spájzról?

− A legjobb bolt a világon! − felelem. − Van is egy épp a szomszédomban.

− Brentwoodban? − érdeklődik.

− Nem − felelem.

− Santa Monicában?

−Nem.

− Haver, csak nem kiköltöztél Malibura?

− Hollywoodban lakom − mondom. − Egy tömbházban.

Forty hátrahőköl; olyan érzésem támad, mint az iskolában, amikor megtudják, hogy te ingyen kapod az uzsonnát és az ebédet.

− Király! − feleli. − Hali, Hollywood, mi, tesó?

− A szüleinké a Spájz − jelenti be Love, mire eláll a lélegzetem, és nem is próbálom palástolni. − Amitől még nem vagyunk híresek.

Minden ködössé válik, miközben Love és Forty azon civakodik, hogy akkor most híresek-e vagy sem. Nem tudom felfogni, hogy Love-é a Spájz, az én oázisom, a menedékem. Hiszen Ray és Dottie az első naptól kezdve a szeretetüket igyekeztek átadni nekem.

− Na szóval, velünk tartasz apucihoz és anyucihoz a nagy Cébe? − kérdezi.

Love-ra nézek, aki rám mosolyog.

− A Chateau-ba megyünk − magyarázza. − Velünk tartasz?

− Persze − mondom, és rajta is volt a listámon, de nem akarok úgy viselkedni, mint valami kibaszott turista.

Forty az állát simogatva méreget, Love pedig megkérdezi, mi a baja, mire felsóhajt.

− Úgy sejtem, új barátunknak nincs zakója, úgyhogy azt javaslom, tegyünk egy kitérőt, hogy orvosoljuk ezt az égbekiáltó igazságtalanságot. Igaz?

Love-ra nézek. Azt mondom, igen.

17

Love Teslájában rögtön otthon érzem magam; erre születtem. Elhajtunk a Soho House-tól, és megmutatom neki a telefonomon a spájzos zenelistámat, és a keresési előzményeimet a Shazamon. Ezután az én leggyakrabban hallgatott számaimra kíváncsi, és egészen meghökken.

− Ez rengeteg minden a Tökéletes han£oó\ − jegyzi meg. − Szóval van barátnőd?

Közlöm vele, hogy vicces, és előadok valami hülyeséget, hogy késő éjjel néztem a Netflixen, és megtetszett az egyveleg a medencés jelenetből. Aztán visszaterelem a szót magunkra, a spájzos listára.

− Egyszerűen nem tudom megunni − mondom. - Imádom azokat az összeállításokat. Csak a zene miatt járok oda.

Love teljesen izgatott lesz, összeütögeti a térdeit, és a könyökével dobol a kormányon.

− Nem is tudod, mennyire kész leszel attól, amit mondok − jelenti ki. − Én állítom össze azokat a listákat!

Nem viccelt. Tényleg teljesen kész vagyok. Love tervezi a zenét, és ő az, aki kitalálja, hogy a Zutonstól a Válerie Gregory Abbottba menjen át.

− Soha senki nem figyel rá − mondja. − Pedig rengeteget gondolkodom a zenén, egyszerűen a megszállottja vagyok. Biztosan a nevem miatt, de vagy tízezer képem van magamról, ahogy szerelmes dalokban pózolok, mint mondjuk A szerelem nevében: állj, és ott állok egy stoptábla előtt.

Úgy érzem, nem lesz baj, ha megérintem, és megpaskolom a térdét.

− Ne aggódj! Nálam biztonságban vannak a hangyás kis titkaid, és nem fogok kiugrani a kocsiból.

Olyan sokféle mosolya van. A mostani pajkos.

− Nem is tudnál. Be vagy zárva.

− Helyes − felelem. Máris ketrecbe zárt. Megmondom neki, hogy a mulatságos nevek is tetszenek, amelyeket a Spájz részlegei kaptak.

− Én neveztem el őket, amikor átalakítottuk az üzleteket! − feleli. − Akkor találtam ki, amikor a főiskolán a diplomamunkámon görcsöltem.

− Ezt el sem tudom hinni!

Megkérdezem, hogy dráma szakra járt-e, mire azt feleli, hogy ő nem színésznő.

− Mármint persze aki itt nő fel, nem hiszem, hogy ne gondolna rá, de van egy karitatív szervezetem, az Ússz szeretettel; hátrányos helyzetű gyerekeket tanítunk úszni. Ez a fő elfoglaltságom. Ezekből a filmekből, amikkel Fortyval próbálkozunk, sosem lesz semmi, de nem is baj. De inkább csinálom ezt, mint hogy meghallgatásokra járjak. Szerinted nem volt szomorú az egész?

Előadom neki a zombiálmokról szóló elméletemet, hogy a hírnév az ellenszer, meg a kereslet-kínálat kérdését. Azt mondja, úgy beszélek, akár egy író, én pedig közlöm vele, hogy könyveket árulok. De elég volt belőlem.

− Mesélj még a Spájzról! Mindent mesélj el!

Azt mondja, a dédszülei is részt vettek Kalifornia felépítésében − egyetlen spájzzal kezdődött az egész birodalom −, most pedig több tucatnyi piacuk van Kalifornia-szerte. Több hektárnyi földjük és plázájuk van, és szent szar, ez a lány tényleg tele van.

− Nem azért mondom, hogy csak úgy mondjam − magyarázkodik. − Úgy értem, nem dicsekedni akarok.

− Tudom − felelem. − És komolyan gondolom, hogy akkor is így fel lennék villanyozva, ha az az egyeden üzlet lenne a tiétek. Imádok ott lenni.

Love felkacag.

− Kezd összeállni a kép! És ezért az ismerősödet illeti köszönet, azt, aki a meghallgatásra jött − veregeti meg a vállam. − Miatta találkoztunk. − Love merész; Love be van gerjedve. − Virágot kellene küldenünk neki. Vagy bonbont. Mit is mondtál, hogy hívják?

− Ügyes próbálkozás! − felelem. − Nem mondom meg.

A kormányra csap. Nevetek.

− Még mindig nem tudom elhinni, hogy a szüleid gyakorlatilag rólad üzentek nekem, és fogalmam sem volt róla! Nos, az a szeretettel dolog egyébként az apám ötlete volt − magyarázza. − A szüleim már-már betegesen szeretik egymást. És miután megszülettem, vagyis megszülettünk, az apám kitalálta, hogy „terjesszük a szeretetet! Tegyük a mindennapjaink részévé”!

− Szerintem ez aranyos. Az én szüleim gyűlölték egymást, és a mi boltunkban kibaszott patkányok rohangáltak.

Könnyed, felszabadult a nevetése. Elmeséli, hogy Ray és Dottie kisiskolás koruk óta szerelmesek egymásba. Dottie apja hentes volt. Ray apja pedig a Spájz tulajdonosa. Gyerekként szerettek egymásba, kamaszkorukban is együtt maradtak, és még mindig émelyítően szerelmesek. Nevetek. Love azt mondja, hogy egy óra múlva, mire mind együtt leszünk a Chateau-ban, már nem fogok nevetni.

− Egyszerűen nem normális dolog − fejtegeti. − Mintha soha nem tudnának betelni egymással. Úgy viselkednek, mint valami gimnazista kölykök.

− Szokatlan.

Love azt feleli, hogy bizonyos szempontból szívás, majd felsóhajt, és közli, hogy ő abban hisz, hogy jobb kiteríteni az ember lapjait. A szülei boldogságát és a keresztnevét okolja azért, hogy mennyire vágyik a kapcsolatokra. Már kétszer volt férjnél.

− Kétszer? − kérdezek vissza. Az ablak elé emelem a telefonom; nemigen van térerő, és rá akarok keresni a Google-on.

− Használd az iPademet! − mondja. − A jelszó: Love.

A jelszó: Love; én pedig felkapom az iPadet, míg a férjeiről mesél. Motoros Mike-kal Vegasban ismerkedett meg - totális seggfej volt −, ő pedig fiatal volt, ostoba, durcás, és kokózott. Tizenegy hónapig tartott a dolog.

− Tizenegy hónapig? − kérdezem. − Ez impozáns!

− Igyekszik az ember − feleli, és időnként nem tudom megmondani, komolyan beszél-e. A második férjéhez, egy dr. Trey Hanes nevű fekete orvoshoz nyolc éve ment hozzá. − Ő volt az en szivszerelmem.

Megnyitom a Safarit, és megnézem a keresési előzményeit: csizma kiskutya csizma hótaposó kiskutya labrador csoki labrador fekete kutya bokacsizma térdcsizma arany labrador.

Nem értem, hogy lehet, hogy mindössze ennyi. Talán valami kizárólag gazdagoknak szóló inkognitó-beállítás, mindegy, mire keresnek rá, az előzményekben csak csizma és kiskutya szerepel, mert a csizmákra és kiskutyákra kereső lány nem lehet azonos ezzel a Teslájában ülő, éles eszű nővel, aki épp Trey-ről és a házasságukról beszél.

− Mindketten huszonhét évesek voltunk − meséli. − És fülig szerelmesek.

Csizmák és kiskutyák.

−Aha.

− De aztán beteg lett. Rákos − közli. − Az emberek ilyenkor mindig arról beszélnek, hogy mennyit küzdött az illető, de Treynek esélye sem volt küzdeni ellene. Nem értük meg, hogy tudod… nem értem meg, hogy tisztába kelljen tennem kemó után, vagy szolidaritásból leborotváljam a fejemet.

− Olyan hirtelen halt meg − mondom. És a csizmák és kiskutyák talán csak védekező mechanizmusként szolgálnak. − Ez rettenetes.

− De nem rákban. Vízbe fulladt, amikor szörfözni mentünk, közvetlenül azután, hogy diagnosztizálták. − Szorosabban markolja a kormányt. − Az anyám most megölne, ha hallana. Azt mondja, túl korán kezdek ezekről beszélni. De tudod, hogy van az, amikor van az agyadban egy alapgondolat, amihez magadban mindig visszatérsz?

VizeletesbögreCandaceBenjiPeachBeckHendersonvizeletesbögre.

−Aha.

− Nos, az enyém mindig Trey − folytatja. − Úgy gondolom, öngyilkos lett. Azt hiszem, olyan rosszul érezte magát a gondolatra, hogy végig kell néznem, ahogy haldoklik, hogy inkább megölte magát. Csak épp nem méreggel, vagy ilyesmi. Úgy értem, olvastad a Hús és vért ?

− Igen − felelem.

− Akkor emlékszel a pasasra, aki meleg, és nem tud dűlőre jutni vele, aztán úgy dönt, hogy meghal.

− Igen − felelem újra, és nem tudom elhinni, hogy Csizmák és kiskutyák Michael Cunninghamről beszélget velem.

− Szóval azt hiszem, Trey is épp ezt csinálta − jelenti ki. − Nem tudta elviselni a gondolatot, hogy nekem és a családomnak min kellene majd átmennünk. A szüleim csupa jo dologgal vannak elfoglalva. De a rosszakkal… − csóválja meg a fejét. − Nem túl sok ez? Ne rakjak be inkább zenét, vagy valami?

Útban a műszerfal felé elkapom a kezét.

− Ne! − felelem. − Na és a testvéred nős?

− Haha! − válaszolja. − Ez a legnagyobb vicc a családban. Harmincéves koromra én már kétszer is férjnél voltam, a testvérem pedig öt percnél többet nem képes eltölteni egy lány mellett. Néha a legjobb mintából lesz a legrosszabb minta.

Love kifejti, hogy Ray és Dottie kapcsolatához lehetetlen felérni. Azt sem tudja, egyáltalán miért vállaltak gyereket, amikor annyira egymásba vannak gabalyodva.

− Mindig hallani, hogy az anyák olyanok lesznek, hogy francba a férjemmel, most már a kisbabámat imádom! Az én anyám pedig persze szeret minket, de az apámat még sokkal jobban. És a te szüleid együtt vannak? Azt mondtad, hogy mindig veszekedtek, de vannak, akik egyszerűen így kommunikálnak.

Ah, gazdag lányok!

− Nem. Az anyám lelépett. Ők aztán semminek sem voltak mintaképei.

− Bár megválaszthatná az ember a mintáit! − feleli. − De azzal kell beérnünk, amit kapunk.

Love harmincöt éves, amivel ő lesz a legidősebb nő, akivel lefeküdtem, és ráébredek, mennyire le akarok feküdni vele. Indexel. Kedves. Azt mondja, voltaképpen félig-meddig maga is New York-i.

− Ott is van ezünk-azunk − mondja. − De soha nem bírom tovább pár hónapnál. Bénán hangzik, de azt hiszem, egyszerűen túlérzékeny vagyok.

− Hogy érted? − tudakolom.

Love leginkább Malibun nőtt fel, de magántanuló volt, aki Galápagosra ment tanulmányi kirándulásra, rövid időre, tapasztalatszerzésként kóstolt csak bele az állami iskolák világába, és imádja Los Angelest. Ügyvéd akart lenni.

− És ez probléma volt − teszi hozzá. − A családban. Az apukám azt mondta: „Van két gyerekem, az egyik filmeket akar csinálni, a másik pedig rosszfiúkat védeni, és senki sem akarja továbbvinni a boltot.”

− Tényleg így beszél?

− Majd meglátod − csap a lábamra.

Love nem hisz a rossz emberekben vagy a jó emberekben: az emberekben hisz. Az ő szeptember 11-i sztorija így szól: elsőéves joghallgató volt a New York Egyetemen.

− És ha teljesen őszinte akarok lenni, utáltam\ - jelenti ki. − Nem voltam igazán jóban senkivel, tudod? Egyedül néztem a Doktor Szöszit a szobámban, és azt akartam, hogy olyanabb legyen, de a rosszabbik részére gondolok, amikor Elle Woodsnak egyetlen barátja sincs. Nyomorultul éreztem magam.

− Nem voltál egy kicsit túl fiatal? − kérdezem. Love öt évvel idősebb nálam, és sokkal idősebb, mint Beck vagy Amy. De annyira nem öreg.

− Hát − feleli −, ne felejtsd el, hogy magántanuló voltam, az apukám meg, hát… − akad el a hangja, és azt gyanítom, hogy rengeteg sztorija akadhat, amelyekben a pénz tölti ki a lyukakat. − Szóval egész éjszaka fenn voltam valami lebujban, és arról nyavalyogtam a haverjaimnak, hogy valami jel kell nekem.

− Miféle jel? − kérdezem.

− Tudod! − feleli. − Egy jel, hogy hagyjam ott a jogi egyetemet. − Rádudál valakire, aki be akar vágni elé. − Na és mindig jól el voltunk ázva, gondoltuk, kisétáljuk, és akkor kezdődött. A tornyok, a pokol, az egész világ őrületben, a haverjaim meg: szent szar, itt a jeled!

− Huh − nyögöm ki. Nem fogom elítélni érte. Inkább a mellbimbóira gondolok.

− Kérlek, szörnyedj csak el nyugodtan! − szólal meg a gondolatolvasó. − Felfogom, micsoda seggfejség olyat mondani, hogy ez volt az én jelem. Ostoba, önző és szolipszisztikus olyat mondani, hogy szeptember tizenegyedike volt az aduász, amivel elszabadulhattam a jogi karról.

− Ez durva. − Becknek ki kellett keresnie a szolipszisztikust a szótárból. Amynek nem volt szótára.

− De amikor fiatal vagy, egyfolytában kell a megerősítés, horoszkópot olvasol, és olyanokat mondasz, mint hogy „ha a pultos most két cseresznyét ad egy helyett, az azt jelenti, hogy el kell mennem innen valami másik helyre”.

− Értem.

Love most arra kíváncsi, hogy én hol voltam szeptember 11-én, miközben a dugóban ragadtunk a Sunset szarabbik végén, ahol egyik üzletközpont követi a másikat. Az igazat mondom: bajba keveredtem a munkahelyemen, és Mr. Mooney bezárt a pincében lévő ketrecbe. Lemaradtam róla. Mire kijutottam, már elült a füst.

− Ejha! − dobol a kormányon. Kijelenti, hogy imádja a különcöket. Imádja az öregeket. Imádja a jó sztorikat. Azt mondja, igazán jó szeptember 11-es sztorijaink vannak, és jó filmet csinálhatnánk belőlük. Tetszik neki az ötlet: A New York-i, aki lemaradt New Yorkról. Megkérdezi, hány éves voltam.

− Tizenhat − vágom rá. Túl gyorsan.

Love felkacag. Ki akarom nyalni a cukorkapunciját.

−Joe! − szólal meg. − Egyvalamit tudnod kell rólam. Magasról teszek a korra. Nem vagyok az a fajta. Lehetsz akármennyivel fiatalabb nálam.

Az anyja telefonál, Love pedig teniszlabdákról és a Net Jetsvöl tárgyal vele. A hanglejtéséből hallani, hogy kedvel engem; ahogy közli az anyjával, hogy hoz magával valakit.

Miután az anyjával befejezte, bevágódik a hollywoodi Highland bevásárlóközpont parkolójába.

− Rettenetes hercegnőnek fogsz tartani, ha azt mondom, nem bírom tovább ezt a forgalmat, majd’ meghalok egy italért, és szerezzünk neked egy zakót valahol itt?

Nem tartom rettenetes hercegnőnek, és nem hagyom, hogy ő fizessen a ruhámért a Luckyban vagy a Gapben.

− Mindjárt kész vagy? − kérdezi.

− Mindjárt − felelem.

Amikor előjövök a próbafülkéből, rajta is új szerelés van, parányi, mindkét oldalon felsliccelt fehér ruha.

− Hűha! − kiált fel. − El sem hiszem, hogy ez a zakó a Gapből van!

Én pedig azt nem hiszem el, hogy hálóinget húz a vacsorához, de ahogy kéri, letépem a címkét. Anyám mindig is mondogatta, hogy a gazdagok másfélék.

18

Ezen a mai estén én is itt élek, ennél az asztalnál a Chateau-ban, ezekkel az emberekkel, az enyéimmel, Quinnékkel. Quinnként születtem újjá, Dottie és Ray nem hivatalos vejeként − azé a Ray-é és Dottie-é, akik sok szeretettel üdvözöltek a Spájzban! − és ők aztán tudják, hogyan öleljék az embert, hogy beszéljenek vele. Gömbölyded, vidám emberek, aktualitásokról beszélgetünk, és nem értik ezt a hűhót Henderson körül.

− Én régi vágású vagyok − jelenti ki Love apja. − Jonny Carson vagy Jay Leno az asztala mögött jöhet bármikor. A fenébe is, akár még Jimmy Falion is, mert fel tud öltözni a kölyök, de ez a koszfészek a díványán, na nem!

− Apu, ne légy ilyen durva! − dorgálja meg Love.

−Nem − tiltakozom. − Én értem, mire gondol. Henderson mindannyiunkat megmérgezett. Másokat kérdezni megtiszteltetés. Őszinteség van benne. Kíváncsiság. Intellektuális dolog. A korábbi generációk inkább hallgatóságként érezték jól magukat, Henderson pedig azt az elképzelést terjesztette, hogy mindannyian mindig a figyelem középpontjában állhatunk. De ha mindenki a színpadon van, ki marad a közönségből?

Mindenki rám mered, és ez már előfordult párszor ma este, például mikor a biozöldségek értékét kérdőjeleztem meg, vagy a fodros kelről fejtettem ki a véleményemet. De megnyertem őket, és megint csak én nyertem, amikor Ray összecsapja a tenyerét.

− Te aztán igazán más vagy, mint a többiek, Joe!

Dottie is csak úgy ragyog.

− Milyen okos!

Love megdörgöli a combomat. És igaza volt; Ray és Dottie valóban fülig szerelmesek, de engem is szeretnek. Ray azt tudakolja, hogy szeretem-e a hajókat és Cabót, mert van egy új Donzija, és ég a vágytól, hogy vízre bocsáthassa, és van egy vityillója Cabóban.

−La Groceria − mondja lenyűgözve, szörnyű kiejtéssel. − A szomszédok úgy gondolták, elment az eszünk, de tetszenek a jó nevek. Miért is ne lehetne La Groceria? Spanyolul minden jobban hangzik.

Rákeresek a motorcsónakjára. Nagyjából félmillió dollárt kóstál.

Ray és Dottie ragaszkodik hozzá, hogy egyek-igyak, amit csak akarok.

− Az első alkalom a Chateau-ban különleges dolog − állítja Ray. − Életek alakulnak át itt, Joe. Ez az anyahajó. Ez nálunk családi hagyomány, és amikor velünk vagy, te is családtag vagy. Érted?

Love kineveti, de igaza van. A Chateau Marmont egy ország, ahonnan nincs kiadatás, biztonsági zóna, menedék, és mindenki törődik velem. Elég puha a székem? Ízlik az italom? Nincs túl meleg? Túl hideg? Nem kérek egy melegítőlámpát? Szeretem a tengeri ételeket? Még sosem gondoskodtak rólam így, és Love odasuttogja nekem: Nem is olyan rosszak a szüleim, ugye?- és újsütetű tisztelettel tekintek az ambíciókra, mert remek ez az élet.

Forty viharzik be, és úgy ölel meg, mintha a legjobb barátja lennék. Ray hümmög.

− Mennyi rengeteg lánnyal találkoztál ma azon a meghallgatásodon, mégis valahogy a húgod jelent meg egy új legénnyel!

Forty csak vállat von.

− Minden szerelem neki jutott, apa!

− Apáddal csak szeretnénk boldognak látni! − korholja Dottie.

− Tudom, anyu − feleli Forty. − És biztosítalak róla, hogy amint befejeztem a castingot, véglegesítettem a módosításokat, és megszereztem a biót, ami az ügynökömnek kell ahhoz a pilothoz Sedonában, és megszerzem neki a forgatókönyvet, ami ahhoz a másik pilothoz kell Culverben… biztosíthatlak titeket, legdrágább szüleim, hogy megismerkedem egy nagyon rendes lánnyal, megnősülök, és nemzek két tökéletes gyereket. Még az is lehet, hogy ikrek lesznek.

Love elneveti magát.

− Rettenetes vagy!

Forty azonban még nem végzett.

− Mert olyan nagyon könnyű készséges, gyönyörű csajokkal ismerkedni, miközben egyszerre öt projekten fáradozom! − Azzal lehúz egy tequilát. − De ma este anyura és apura, és apu félig szüli-napjára!

Egyszínű pólóm fölé vett tengerészkék zakómmal simán beillek a Chateau-beli népség közé. Ray a régi szép időkről sztorizik, amikor még az első Spájzban rohangált, fillérekért dolgozott dupla műszakot − a szüleitől semmit sem kapott, más idők jártak −, Dottie pedig azt mondja, hogy a múlt elmúlt. Azt mondja, nem tehet úgy az ember, mintha semmije sem lenne, amikor annyi mindene van. Megszorítja a karom.

− Tudod, az édesapja volt a tulajdonos, az enyém pedig a hentes, úgyhogy csak miattam tudja, mi az, szegénynek lenni.

− Értem − felelem.

− Persze, hogy érted − mondja. − Hiszen New York-i vagy.

Love a combom belső felén nyugtatja a kezét. Ilyen egy család, Ray és Dottie szimpatikusnak talál, amiért magam keresem a kenyerem. Meg tudnám szokni ezt az Nyugati-parti életet! Lényegénél fogva a terjeszkedésről szól, és a társaságunk is egyre bővül. Barátok ugranak be a félig születésnapi partira, Love-nak pedig kedvesnek kell lennie hozzájuk. Forty a hátamra veti a karját.

− Te nem a szakmában dolgozol, ugye?

− Nem − erősítem meg. − De azért élvezem.

− Nagyon értékesek voltak a jegyzeteid − mondja. Feltép három csomag édesítőszert. − Ami pont az, amire ennek a biznisznek szüksége van.

Pacsit akar, és én állok rendelkezésére, aztán a Majdnem híresről beszél, és füstölögni kezd.

− Itt az emberek nem szeretnek gondolkodni. Félnek tőle, mintha hogyha egyszer elkezdenék, nem lenne visszaút. Te viszont gondolkodó vagy. Mint az a szobor, én aztán tudom. Látom rajtad.

− Kösz − felelem.

Ray hajol hozzánk.

− Sőt, professzor.

Forty bólogat. És ezt a becenevet nem is bánnám - a Professzor, Love pedig visszatér közénk, körém fonja a karját, és a fülembe súgja: Professzor.

− Nem − felelem. - A Professzor.

Ray tapsolni kezd; itt jön nem hivatalos díszvendégünk, Barry Stein, a producer, és maga a kibaszott Bradley Cooper − ez itt a Chateau! − kezdi ölelgetni és invitálni, hogy üljön le. Most pedig Barry felénk tart. Olyan nagyon nyugati-parti, mintha egyenesen az Ocean’s Elevenből lépett volna elő. Azt akarja, hogy üljünk már le. Nem mosolyog. Túlságosan nagymenő hozzá. Dottie-t egészen lesújtja, hogy egyedül jött.

− Az asszony meg a dadus magukon kívül vannak Henny miatt − mondja, és ez megint csak új, Henny. De sebességet vált, kicsit úgy, akár Delilah szokott. És Love köré fonja a karját. − De ha fájdalmasan érint, hogy egyedül látsz, Dottie, örömmel csapok le erre itt!

Kibaszott disznó, de Love apja nevet, Love pedig elnézést kér azzal, hogy ki kell mennie, és egy csókot nyom az arcomra. Stein felsóhajt.

− A legjobbak mind foglaltak!

Dottie elmosolyodik.

− Ő Love új barátja, Joe. Ragyogó fiú!

Ray is helyesel.

− Ez a kölyök aztán nem semmi, Barry!

Barry azt mondja, örvend a szerencsének, de nem tetszik nekem, ahogy a gazdag, szőke faszfej sem, aki éppen az asztalunk felé tart. A sapkáján ez áll: Vineyard Vines, a pólóján pedig: Four seas fagylalt, és mikor pedig én jöttem volna farmerben és pólóban, el kellett mennünk ruhát vásárolni. Love épp visszatér a mosdóból, és megöleli a pasast:

− Milo, de jó látni!

A pincérnők helyet csinálnak neki, Dottie megöleli és vacsorára hívja, Forty pedig oldalba könyököl:

− Ne pazarold az idődet féltékenykedésre! Milo olyan, mintha csak a testvérünk lenne, egy másik anyától.

Mondom Fortynak, hogy semmi bajom, és már talpra is szökkenek, és kezet nyújtok. Milo azonban ölelésre tárja a karját.

− Bassza meg − mondja −, ne szarakodjunk ezzel!

Milo szeme túl nagy, cinkos a mosolya. Túl nyájas a pincérnőkkel, túldicséri a tortát, amit Dottie Ray-nek hozatott. A csontja velejéig kibaszott hazug. Tévéproducer.

− Szakmám szerint − egészíti ki. − De a szívem a színházé.

Tudni akarom, hogy Love-be belemártotta-e a farkát, de Love azt mondja, hogy túlságosan lebecsüli önmagát. Mindenkinek van egy vakfoltja; Love-é Milo. Nem érti, hogy szándékosan álszerénykedik, hogy ömlengjen róla.

− Milo csodálatos! − áradozik. − Velem ellentétben ő el is végezte a jogot!

A faszi szemérmesen süti le a szemét, és azonnal tudom, hogy szeptember 11-én ezek egymással keféltek. Love tovább áradozik.

− És Milo nem csak egy producer, ő a producer! Miatta nyert annyi díjat a Friss vér meg a Connecticut. Egyszerűen annyi mindenhez ért!

Milo mosolyog.

− Túloz a hölgy. Kérlek, légy a barátom, és mesélj inkább magadrót

De Love közbevág:

− Ja, és Joe! Milo fantasztikus író is! Épp Martha’s Vineyardról jön, most mutatták be a filmjét a fesztiválon, nem igaz?

− Igazából Nanucketből − tiltakozik. − És úgy sejtem, Barry bácsi keze is benne volt. És amúgy is csak egy rövidfilm.

Barry Steinre pillantok, aki a fejét rázza.

− Én nem tettem mást, mint hogy végignéztem azt a filmet, biztos úr! Esküszöm!

Mind nevetünk, mintha ugyan vicces lenne, pedig nem az, Milo pedig mindenkinek a kibaszott rövidfilmjéről mesél, és Love is rá figyel, nem rám. Felmegyek a netre, és megtudom, hogy Milo Barry Stein keresztfia, nem az unokaöccse. Kiderül, hogy nem egészen huszonnégy órája még Ben Stiller oldalán pózolt. Megtudom, hogy a szóban forgó rövidfilm Milo Bensőn gyermekkorának legfájdalmasabb eseményén alapuló újragondolása, amikor is bátyja a Connecticut állambeli Darien minden polgárát mélyen megrázta, mert hidegvérrel meggyilkolta Milo édesapját, a Hedge Fund-tulajdonos Charles Bensont.

Kibaszott republikánusok. Képesek pénzért legyilkolni egymást, aztán a megmaradt liberális srác fogja az összes lóvét, és abból csinál karriert, hogy fogja ezt az egyetlen gyerekkori eseményt az életéből, és először grafikai összeállítást csinál belőle, aztán meg tévéműsort.

Visszamegyek az asztalhoz, ahol Milo és Forty küzd Barry Stein figyelméért és elismeréséért, aki azt mondja, hogy Milo elképzeléseiben óriási lehetőségek vannak, Fortyt azonban csak vállon veregeti, és közli vele, hogy még dolgoznia kell az ödetein. Két igen különböző kijelentés, ami hülyeség, mert végső soron vagy fel tudsz mutatni valamit, vagy nem. Milo Acai bogyót rendel, Forty pedig dupla tequilát. Oldalba bököm Fortyt, és azt mondom neki, hogy a legutóbbi ödete remekül hangzott.

Forty biccent, Ray pedig felemeli a poharát.

− A családra, az ételre, arra, hogy jól érezzük magunkat, a halálos iramra!

Ray és Dottie rá a bizonyíték, hogy lehet pénzen boldogságot venni, és Forty felmordul:

− Apu, elég már a filmekből!

Love pedig nevet.

− Joe! − mondja. − Valamit tudnod kell apukámról, mégpedig azt, hogy imádja a Halálos iramban filmeket!

− Az nem baj − mosolygok. − Amíg elismeri, hogy az Ötödik sebesség a legjobb, mert az egyszerre erősíti meg a családi értékeket és mutat rá korrupt igazságszolgáltatási rendszerünkre, még ha olyan hagyományos amerikai értékeket hirdet is, mint a vasárnapi ebéd és a lojalitás.

Kurvára remekelek ma este, Ray pedig tapsolni kezd.

− Megint csak fején találta a szöget, Professzor!

Love felnyög, ő a kevésbé ismert filmeket szeren, Forty pedig mostanra már berúgott és A nagy borzongásból idéz, mintha az elismert filmek ismeretével akarná meggyőzni Barry Steint, hogy neki is van mit mondania. Ray nem szereti, amikor ilyen a fia; részegen erőlködik. Az sem tetszik neki, hogy Barry Stein Milónak int, hogy jöjjön közelebb, és mentse meg Fortytól, és lefogadom, hogy időnként azt kívánja, bár ne cseszték volna el Dottie-val az egészet azzal, hogy gyereket csinálnak.

Csúf dolog belülről látni egy családot, a csalódásokat, az undort, és megkönnyebbülök, amikor Dottie megpaskolja a karomat.

− Professzor! - szólít meg. − Még mindig nem térek magamhoz, hogy mind kiolvastad azokat a Jonathan Franzen-könyveket. A Javításokat imádtam, de képtelen voltam végigolvasni. A filmklubomban mindenkit úgy felvillanyozott, hogy filmet készítenek belőle!

− Filmklub? − kérdezem.

− Könyvklubnak indult − magyarázza −, de nem tudtuk túltenni magunkat egy bizonyos könyvön, ami mindannyiunkat úgy elképesztett, Haitiről szólt, nem is tudom már, mi volt az, olyan hosszú volt és olyan szomorú. Na és Haiti? Igen távol áll tőlünk, most komolyan! Bárcsak nagyvilágibb lennék, de a szívem mélyén kisszerű vagyok. Mindegy is, a lényeg, hogy most inkább filmeket nézünk. De ha netalán lenne valaki, aki megmondaná, mit olvassunk…

− Olyasmit kellene választanotok, amihez jobban tudtok viszonyulni − felelem. − Mint mondjuk A Portnoy-kór!

És majdnem félrenyelem az italom, mert még csak nem is fogtam fel, hogy Amy még mindig az eszemben jár, pedig nyilván így van, különben nem ajánlottam volna épp azt a kurva könyvet.

− Hé, Professzor! − hajol hozzám Forty, csak hogy félbeszakítsa egy pincérnő, aki a vállamra teszi a kezét. Elnézést kér a zavarásért, de sürgős üzenetet hozott. Love-ot keresve pillantok körbe, de eltűnt, a pincérnő pedig egy szalvétát csúsztat elém.

Rendelés: Joe Goldberg

Szobaszám: 79-es lakosztály

Időpont: most

19

Az élet kicsit olyan, mint azok a barry Stein-filmek, ahol végül minden összeáll. Felveszem a rendelést, megkeresem Love lakosztályát és bekopogtatok az ajtón. Nem igyekszik válaszolni, én pedig közben magamba szívom a fényűző környezet minden részletét, a falakat borító paneleket. Még a magukra hagyott zsúrkocsik is műalkotásnak tűnnek − pezsgőspoharak, sajtkések, még a sült krumpli is szarvasgombás. Végül kinyílik az ajtó, és Love összehúzott szemöldökkel, talányos tekintettel mered rám.

− Elnézést − szólal meg −, de nem rendeltem szobaszervizt.

− Love − felelem −, tudom, hogy nem rendeltél ételt. Megkaptam az üzeneted, tudod, az asztalnál…

− Mondom, nem kértem szobaszervizt! − ellenkezik. Aztán kacsint egyet, és ennyi az egész. Megpróbálja becsukni az ajtót, de én megakadályozom a lábammal. A szerelem gyengéd, a szerelem türelmes, de mindenekelőtt - igen!- a szerelem perverz.

− Kisasszony! − mondom, mintha már milliószor mondtam volna. − A hotel ajándéka, szerény figyelmesség.

− Ez meglehetősen alkalmatlan − szenveleg, és egy ujjával végigsimít a kulcscsontján. − A komornyikom épp most készítette elő a fürdőmet!

Közlöm vele, hogy nem áll szándékomban összevizezni magam, és szigorúan utasításba kaptam, hogy a kedvére tegyek. Kinyitja az ajtót, és mintha valami kibaszott széfbe lépnék, egyszerűen érezni a pénzt, a tömör, merev keményfa parkettán - merev, kemény −, Love parányi selyemsortján és a hozzá illő trikón, a mézszín bőrén, amely csak leheletnyivel sötétebb, mint a krémszínű fal. Az ágy kétszárnyú ajtó mögött áll, amit becsukhatott volna, de nem tette, és a ropogós, fehér ágyneműre pillantok, majd rá − ő is ropogós, fehér, de megrázza a fejét.

− Mondtam − szólal meg −, a komornyik épp most készítette elő a fürdőmet.

Int, hogy kövessem a fürdőszobába, amely utálatosan spártai; a mosdókagyló akár egy resedai motelben is lehetne, a falakon jellegtelen, lepattogzott csempe, kilátszanak a csövek, és az átlátszatlan zuhanyfuggöny, mint egy pornófilmben, elhúzva tárja fel a vízzel teli kádat. De nem vízzel van tele. Sárga, és Love felkacag.

− Apunak meg ne mondd! − esik ki a szerepéből. − Nem szoktam ilyet csinálni.

− Ez pezsgő?- kérdezem.

− Veuve Cliquot.

Az ajkamba harapok. Miért kell valamivel mindig elrontani?

Nem kellett volna feljönnöm, és nem akarok bemászni egy pezsgővel teli kádba. Mondhatta volna akár, hogy André, nem Veuve Cliquot, akkor is feldühített volna, mert nincs szükségem rá, hogy egy kád pénzben fürödjék. Először úgy akar csinálni, mintha a szolgája lennék, most meg szó szerint a farkamra akarja dörgölni a pénzét, meg akar füröszteni a vagyonában. Fiatalok vagyunk és újak egymásnak, és ez a jó alkalom, az új alkalom, de nem kell hozzá egy kád pénz, és jól tudja, hogy nekem nincs arra pénzem, hogy egy egész kádat töltsek meg Veuve Cliquot-val, és nincs is rá szükségem, mert a farkam egymagában is elég lesz.

Kibújik a sortjából, egy vérbeli úrinő először a felsőjét venné le. Csupasz, ahogy vártam is; semmi dzsungel. Az egyik pántot a vállára csúsztatja, közszemlére tárja az egyik cicijét, amit annyira akartam látni, majd megemeli azt a kerek cicit, és megnyalja a meredező mellbimbóját, a felső pedig a földre csúszik. Belép a kádba, és alámerül a pénzfürdőbe, én pedig meg sem moccanok, és a fejem majd’ szétdurran a nevéből faragott rossz szóviccektől:

Nem kell más, csak Szerelem, és Igazi szerelem lenne?

− Gyere! − hívogat. − Olyan jó!

Csakhogy én nem vagyok hajlandó belemenni. Minden fantáziája közül, amit kiélhetne, azt választotta, hogy cselédet csinál belőlem! Tehetett volna úgy, amikor kinyitotta az ajtót, hogy CLA-ügynök vagyok, vagy a hotel orvosa, vagy szökött fegyenc. De a fantáziájában szolga vagyok, nincstelen, ő pedig hercegnő. Nem az én fantáziám ez, és nem ő a főnök, úgyhogy ráparancsolok, hogy szálljon ki.

− Joe! − riad meg. − Mi a baj?

− Szállj ki a kádból!

− De nekünk készítettem!

− Engedd le a kádat, Love!

− Huszonötezer dollárnyi pezsgő! − tiltakozik. − Miért nem szállsz be?

Közelebb lépek hozzá.

− Engedd le!

Nem akarja leengedni, és összeszorítja a fogát.

− De miért?

A szemébe nézek.

− Mert nekem nem kell a huszonötezer dollár. Semmiből.

− Úgy gondoltam, jó móka lesz! − biggyeszti le az ajkát. Feláll, a teste egy részét buborékok takarják el, és kihúzza a dugót. A pénz elkezd lecsorogni a szennyvízcsatornába, és rászólok, hogy szárítkozzon meg. Bevágom az ajtót. Bassza meg, ha azt képzeli, hogy megvehet!

Lerúgom a cipőm, és lehámozom magamról a ruháimat. Hallom, ahogy felkap egy pihe-puha törölközőt. Megszárítkozik − bassza meg a szimbolikája −, és felhúzta magát, csapkodja a kisszekrény ajtaját, miközben csorog le a pezsgő, szégyelli magát, és kiselőadást tart a pazarlásról. Na igen, majd az a csaj fog kioktatni a takarékosságról, aki pezsgővel töltötte tele a kádat. És ez nem rossz, szégyellje is magát, abból a pénzből egy rakás szegény kiskölyköt lehetett volna jóllakatni. És ez most már az én szobám, én vagyok a főnök. Feltépi az ajtót, és törölközőbe van csavarva.

− Mi a fasz bajod van? − kérdezi. − Tényleg szeretném tudni!

− Vedd le azt a törölközőt!

Körbepillant, mintha akkora seggfej lennék, hogy felveszek egy ilyen intim pillanatot. Közlöm vele a szabályokat.

− Semmi beszéd! − Bólint. Azt akarom rekonstruálni, ami a Soho House-ban történt. − „Joe azt mondjá”-t fogunk játszani. − Szóra nyílik a szája. − Joe azt mondja, semmi duma! − Engedelmesen mosolyog, és ledobja a törölközőt.

− Joe azt mondja, nyúlj a puncidhoz!

A jobb kezét a vaginájára kulcsolja.

− Joe azt mondja, a bal kezed a puncidra!

Kezet cserél.

− Dörzsöld meg a csiklódat!

Rám néz. Egymásba fonódik a tekintetűnk, és közelebb lépek hozzá.

− Csókolj meg úgy, ahogy abban a szobában! − Megremeg az ajka. − Tapints meg, milyen nedves vagy odalent! Most pedig tapintsd meg, milyen kemény vagyok! − Lepillant rám. − Lökj az ágyra, mássz rám, és addig lovagolj rajtam, amíg már nem bírom tovább! Mondd meg, mire vágysz, hogy pontosan mire vágysz, és én megteszem, pontosan úgy, ahogy te akarod!

Az egyik feszes, érett mellbimbója után nyúlok.

− Hadd kezdjem azzal, hogy a melleidet nyalogatom, miközben megtapogatlak! − Széttárja a lábait, és olyan közel vagyunk egymáshoz, hogy csaknem összeér a szempillánk. − Élvezz, ahogy csak tudsz, mert nem kell semmilyen kurva pezsgő, ha én duglak meg! Mutasd meg, hogy te is tudod! Fogadj magadba! − Fújtat. − Vessz el bennem! − Nagyot szusszant. − Joe azt mondja, dugj meg!

Az ágyon fekszünk. Azt sem tudom, hogy kerültünk oda. Csak azt tudom, hogy a bőröm a bőréhez tapad - nem kell más, csak Szerelem −, és a szex körforgása soha nem ér véget. Állatok vagyunk, és nagyon hangosak. Joe azt mondja, ne hagyd abba, és amikor éppen nem kábít el a színtiszta mámor a lába között, a lepedők között, nevetek. Joe rátalált a Szerelemre! Még sosem tapasztaltam ilyen nedvességet, a pornográfia alapanyagát, csak úgy cuppog. Kinyalnám, de visszafogom magam − nem vagyok szolga −, és a számmal a hasát csipkedem, ő pedig magára húz, némán követel, magába húz, és olyan az egész, mint a Chateau fizikai változata. Ide tartozom, Love testébe.

Azt akarom, hogy megízleljen - hogy rendesen leszopjanak −, és meg is mondom neki, de mintha másvalakivé változna át.

− Ó! Én nemigen szoktam ilyesmit! − Ha szólt volna a zene, most elhallgatna. A nemigen a leghaszontalanabb szó.

− Ó! − felelem. − Pedig én megtenném neked.

Összerándul.

− Én inkább így szeretem − mondja. Megcsókol, és a puncija úgy szippant magába, akár a futóhomok, és lehetetlen a szopásról vitatkozni, amikor úgy lovagol meg, mint egy Donzi az óceánt, puff, puff, puff, és tökéletes is lenne, valaha nyújtott legjobb teljesítményem, ha nem szólalna meg a fejemben figyelmeztetően az a vékony hang.

Gondoskodj róla, hogy rendesen leszopjanak.

Mintha csak meghallotta volna Mr. Mooney-t, és tudja, hogy több kell nekem. Rám néz.

− A hűtőben van egy kóla − mosolyog rám. − Idehozod?

Behozom az üvegpalackos kólát, Love pedig felrázza, és szétfröcsköli a mellkasomon, és igen, ott van a farkamon is, és igen, a nemigen csak előjáték volt, és máris a hasamról nyalja le a kólát, nem más most, mint egy nyelv, két szem és kezek. Már a köldököm alatt jár, és a combom belsejét simogatja, most pedig a kezébe vesz, de valahogy friss, hideg kóla került a lábamra. Felemelkedik, és a szemembe néz.

− Dugj meg! − mondja.

− Joe azt mondja, szopj le! − felelem.

− Love azt mondja, dugj meg! − Átveszi az irányítást, én pedig átadom neki, és tudom, hogy még sosem csinálta így, mert azt mondja, még sosem csinálta így.

Együtt fejezzük be, elragadtatásban. A szex természetes, szimfonikus tökélye. Szomjas vagyok és elcsigázott. Lenyelem a kóla utolsó cseppjeit, és együtt nevetünk a ragacsos ágyon.

− Most aztán tényleg szomjas vagyok − jegyzi meg Love.

− Azt hiszem, maradt még egy kis kóla! − felelem. − A farkamon − és elvigyorodom.

− Nem − engedi el a viccem a füle mellett. − Mindegy.

Megcsippenti a mellbimbómat. Hamarosan alszik, én pedig ébren vagyok. A szex, a szex. Amy szupergyümölcsébe is belekóstoltam, de igazából nem érte meg, hogy a dzsungele fogam közé akadjon. Love tiszta, klasszikus, coca-colás puncija egészen más, és kizárom agyam kritikus részét, amely azt sziszegi, hogy azt a kólát beszennyezte a pezsgő. Húzz a picsába, agy!

Love bugyija után kutatva feltúrom a szobát. Vadász vagyok. Meg akarom szagolni őt, megízlelni. Végül megtalálom: a szemétben van, egy banánhéj, számos Neiman Marcus árcédula és egy félig még teli doboz arckrém mellett. Behúzom a szemetest a szobába, hogy lássa, amikor felébred, és én is elalszom.

Másnap reggel a nevetésére ébredek.

− Mi olyan vicces? − kérdezem.

− Látom, rájöttél az én kis hóbortomra − feleli. − Sosem húzok fel egy bugyit kétszer. Tudom…

− Minden egyes nap kidobod őket?

Erre megcsókol.

− De most, hogy itt vagy nekem, mindet megtarthatod, és összevarrhatod őket ágytakarónak.

− Nem fogom összevarrni a kibaszott bugyijaidat, Love!

− Ó, dehogynem!

− Ó, dehogy!

Csókolózunk. Megnyalja a fülcimpámat.

− Akarsz zuhanyozni, vagy inkább keféljünk?

AZT AKAROM, HOGY SZOPJ LE, A FRANCBA IS! #losangelesinapok #problémáimachateauban #nemszopnakle

− Joe azt mondja, hadd ízleljelek meg!

Love elhúzódik.

− Joe! − szólal meg. − Ez probléma lesz köztünk?

− Nincs ebben a szobában semmi, ami akár csak távolról is problémára emlékeztetne − felelem. − Csak hülyéskedtem!

Érzem, hogy újabb sztori jön elő, és nem is tévedek. Love mindig is kényelmetlenül evezte magát mindenféle orális dologgal kapcsolatban. Az anyja azt állítja, hogy ő maga soha az életben nem szopta le az apját, és kijelentette Love-nak, hogy ha egy férfi igazán szereti, akkor nincs is rá szüksége.

− Hűha! − jegyzem meg. − El sem hiszem, hogy ilyesmikről beszéltek az anyukáddal!

− Nem igazán vannak köztünk tabuk.

− Huh.

− Mi az?

− Semmi.

−Joe!

− Ne vedd rossz néven, de általános iskolában jöttek össze. Tényleg azt hiszed, hogy apukád úgy élte le az életét, hogy egyszer sem szopták le?

Love a fejét rázza.

− Épp erre akarok majd kilyukadni − mondja, aztán arról mesél, amikor Fortyval a tizenhatodik szülinapjukat ünnepelték; óriási, Beverly Hills-i banzáj volt több száz vendéggel. Love egy lovat kapott ajándékba, Forty pedig egy masszázst. − Na és Forty hazajön − folytatja Love −, és teljesen készen van\ Kérdezem, hogy mi a baj? Ő meg, hogy nem mondhatja el. Mire én, hogy de el kell mondania.

−És?

− És az apám masszőze leszopta a farkát. És azt mondta, hogy apámmal is megcsinálja minden héten.

− Bocs, de ez elég elcseszett egy dolog.

Love vállat von, és közli, hogy játszhatunk akár egész nap „Joe mondját”, de soha nem lesz hajlandó velem semmi orálisra. Sem senki mással.

− Tudom, hogy azt akarod tudni, Michaellel vagy Trey-jel megtettem-e − jegyzi meg. − És a válasz az, hogy nem.

Taktikázni kezdek.

− Én csak arra gondolok, hogy tudod, mindenkinek más. Attól, hogy valamit anyukád nem szeret, lehet, hogy neked még bejönne.

Love erre azt válaszolja, hogy harmincöt éves, és pontosan tudja, kicsoda is ő. Megcsókol, és felkapja a szobaszerviz étlapját. Benedict tojást és palacsintát rendelünk meg kávét, és mindkettőnk szeme megakad a mimózán, de a pezsgő kényes téma. Közlöm vele, hogy bírom. Közli velem, hogy ő is engem.

Visszasüppedünk az ágyba, és így telik az idő: szex, aztán bekopognak, aztán kaja, aztán pihenés, aztán filmnézés, aztán szex, aztán azon gondolkodunk, hogy kimenjünk-e, de nem megyünk ki, aztán szex, aztán valamikor bemászunk a kádba, aztán filmnézés, aztán kaja, aztán egy kis zene, aztán szex, aztán Joe mondja/Love mondja. Love-nak van egy Henry nevű komornyikja, akinek SMS-t küld, és két „állati” In-N-Out hamburgerrel állít be. Fél szemmel filmeket nézünk a TBS-en (Love kedvenc csatornáján), és amikor A csajok háborúja kezdődik, kijelenti, hogy sosem csalta meg egyik férjét sem. Azt felelem, hogy én sem csaltam meg soha senkit.

− De sosem voltál házas? − kérdezi.

− Nem. − Nem akarok neki sem Amyről, sem Beckről mesélni. Épp ez olyan egyedülálló ebben a szobában, ebben az egészben Lóvéval. Olyan régóta próbáltam felkutatni Amyt, és olyan jó kiszakadni az egész hajszából; megpihenni. Ebben a szobában, ebben az ágyban alig jut eszembe a Rhode Island-i, vizelettel teli bögre. Olyan, mintha láthatatlan őrök állnának odakint, mintha senki sem férhetne hozzánk, a múltunkhoz, a DNS-ünkhöz. Csak ötször ettünk, talán két nap telhetett el. A szerelem drog. De minél inkább megnyílik a saját életével kapcsolatban, annál kevésbé kívánkozom megosztani vele az én sztorijaimat. Túl jelentéktelennek, túl keménynek érződik az életem.

− Na jó − szólal meg. − Majd ha készen állsz, úgyis tudatod velem.

Love türelmes. Nem noszogat. És vele még a Koktélt nézni is mókás, mert Amyvel ellentétben annak veszi, ami. Neki is tetszik a Hannah és nővérei, de nem szereti úgy, ahogy a Bűnök és vétkeket. És amikor már épp azt gondolnám, hogy tökéletes, tapsikolni kezd a Piszkos tánc főcíme láttán. Lenémítja a tévét.

− Nézzük hang nélkül! − javasolja. − Annyiszor láttam már, hogy hang nélkül is tudom nézni.

Bekötöm a szemét; meglátjuk, úgy is tudja-e nézni, hogy hallaná vagy látná, és végigcsókolom az egész testét: a térdhajlatát, a könyökét, a combja belsejét. De nem nyalom ki. Úgy élvez el, hogy a vaginájához hozzá sem érek. Azt mondja, először fordult vele elő.

− Van itt medence is? − tudakolom.

Van, és Mr. Mooney-nak nem volt igaza: se nem hideg, se nem koszos. Óriási, kék, ovális medence, hívogató, mint Love puncija. Beleesik a telefonom, mire Love kecsesen beleugrik, leúszik az aljára, és a felszínre hozza. A komornyikja rizs közé rakja. Kísértésbe esem, hogy azt mondjam, inkább dobja ki. Love szerint, ami a telefonnal történt, annak a jele, hogy lazítanom kell. És talán így is van, mert nehezemre esne a Love előtti életemmel foglalkoznom.

Ezért tart mindenki Nyugatra − követ törve, reménykedve, hogy valami felcsillan a patakban. Ezért meríted a sziklás patakba a tálat, emeled meg, mosod át, hogy a végén ott érezd a tenyeredben a tömör aranyat. Minden, amit csak tettem, megérte, mert végül Love karjaiba vezetett.

20

Nem is tudom, mi a legjobb, ez az Agy vagy az ágynemű, a kilátás, az erkély, vagy a pirítós dzsemmel, ami már ott várt rám, amikor felébredtem. A Chateau felnőtt Disney World, az a fajta hely, ahol még a gondolatodat is előre kitalálják. A telefonom felől sem kellett érdeklődnöm. Az is ott volt, mire felébredtem, kosárkában a kenyér és az ezüst kávéskanna mellett − mennyivel elegánsabb, mint a vízforraló. Love még alszik, én pedig köntöst veszek fel, kávét töltök, megkenem lekvárral a puha, szőke kenyeret, és kilépek az erkélyre.

Először furán érzem magam, nem szoktam hozzá a pirítóshoz, sem az erkélyhez, sem a köntöshöz. Reggeli után muszáj megnéznem magam a tükörben, mert kíváncsi vagyok, látszik-e rajtam valami változás, hogy mindez a fényűzés összehúzta-e a pórusaimat. Talán már Henderson bőrápoló készítményeire sincs szükség. Boldog vagyok, és az sem érdekelne, ha most rögtön kitennék a szűrünket, amíg ezzel a dévaj kis ördöggel hancúrozhatok az ágyban. Még a szopás dolgot sem bánom; férfi vagyok. Legalább lebeg előttem valami cél.

Az erkély korlátjának támaszkodom, és bekapcsolom a telefonom. Amikor végre magához tér, úgy rezeg megállás nélkül, mintha szívrohamot kapott volna, miközben próbál lépést tartani Delilah üzenetáradatával.

Hé, mit szólnál a holnaphoz?

Anyukám üdvözöl LOL

Anyukám imádja Dan Tanát. Jó ötlet, mi? Hé!

Joe?

Asdjkasdkasdsda

Hé, minden oké? Harvey azt mondja, haza sem jöttél. Hívom a kórházakat!

Anyu csak hétfőig marad… ez gáz.

Birdsbe nem jössz?

Birdsbe megyünk. Ott leszel?

Asdbsjkdaskd igen?

Kop-kop

La Poubelle?

La Pouban vagyok! BASZÓDJMEG

Hahó Joe minden rendben? Nézd tudom hogy nem kellett volna arra kérjelek találkozz anyukámmal de ez nem az amit gondolsz. Jó fej. Nem úgy gondoltam hogy bemutatlak a szüleimnek meg minden. Szóval nem kell felszívódnod előlem.

Ez után Delilah hetyke cicijéről következik egy kép, majd újabb üzenet:

Ha nem haltál meg soha az életben nem állok többé szóba veled! Nincs nekem erre szükségem. Rengeteg jó dolog van az életemben és rengeteg okom hogy boldog legyek és semmi szükségem rá hogy így faképnél hagyj! Úgyhogy tégy egy szívességet és hagyj békén! Oké? Oké!

Most pedig Calvinon a sor. Mindössze tizennyolc perce írt:

Haver! Dögös csaja a boltban A Portnoy-kórral. Könyv nem forgatókönyv.

Már azt hittem, túl vagyok rajta, vége, de zakatoló szívem és remegő kezem azt mutatja, nem. Amy. Végre. Visszaírok: Tartsd ott! Úton vagyok.

Calvin azonnal válaszol: Hogyan?

Író akar lenni, de még azt sem tudja kitalálni, hogy tartson ott egy lányt húsz kurva percre? Megírom az utasításaimat: Mondd neki hogy a főnököd jógázni van és meg kell várnod hogy jóváhagyja a dolgot!

Calvin válaszol: Menő.

Azt kellett volna írnia, hogy okos, és remegő kézzel üzenetet firkantok a még mindig hortyogó Love-nak - Rohannom kell, hamarosanjövök −, és csaknem orra bukok, miközben a kibaszott köntösből próbálok kigabalyodni, hogy magamra kapjam a ruháimat. Becsukom az ajtót, és kilépek a folyosóra, a valóságba − nincs kulcsom, ez nem az én lakosztályom -, és odébb rúgok egy otthagyott zsúrkocsit. A lusta, étvágytalan faszfejek még meleg, minőségi palacsintákat dobálnak ki − nem tartozom ide; nekem célom volt, tervem, és le kell zárnom, és BASSZA MEG.

A Sunseten leintek egy taxit. A világ még csúfabb, mint volt, és másnaposnak érzem magam, noha nem is voltam részeg. Calvin ír: Azt kérdezte, milyen jógán. Azt mondtam, hatha. Csak szólok.

Válaszolok: Már közeljárok.

És így is van. Ez az. Remeg a gyomrom, a taxi pedig gyorsan száguld, és már itt is vagyunk. Az utca túloldaláról látom is, ahogy a boltban Calvinnal kacérkodik. A picsa. Piros a lámpa, de ott bassza meg! Ez most az Ötödik sebesség, és célkeresztben a célpontom. Simán megkockáztatok egy újabb átkelési bírságot. Kipattanok a taxiból, és rohanni kezdek. Már a záróvonalnál tartok, amikor a sofőr rátenyerel a dudára.

− Hé, fizetni ki fog?! − üvölti.

Azért felejtettem el fizetni, mert úgy megszoktam az Ubert; és a technológia kiirtja az ösztöneinket. Bepillantok a boltba. Bizonyára Amy és Calvin is meghallotta a dudát, mert felpillantanak, és elkerekedik Amy szeme. A sofőr megint a dudát nyomja, és most már zöld van, és még többen dudálnak. Rage Roverek kívánnak a picsába az útjukból, egy priusos nő pedig egyenesen élvezi, hogy ráfekhet a dudára, és rajtam vezetheti le minden dühét. Még ha tényleg otthagynám ezt a sofőrt, amit nem tehetek meg − a hugyosbögre −, akkor is elszalasztanám Amyt. Már kívül is van az ajtón, és futásnak ered. Befordul az ajtón, bepattan egy kocsiba − az anyósülésre, nem ő vezet −, és már el is tűnt.

Nem ütnek el, de azt hiszem, ha elütnének, sem számítana. Az idegeim rongyokban. Love eufóriájából Amy adrenalinhullámán át a totál pofára esésig jutottam; gyűrött tízeseket halászok elő a tárcámból, miközben a sofőr csak rinyál, hogy ti, taknyosok, meg az Uberetek-, és a tudat, hogy ennyire közel jártam! Az a rengeteg éjszaka, amit a Faluban töltöttem, várakozásban. Ez a kurva tudta. Tudnia kellett. A sofőr a képén undorral hajt tovább, mintha az ő szar napja akár fel is érhetne az enyémhez.

Kelet felé indulok, a Franklin és a Bronson sarkára, és megvárom a zöldet. Átkullogok az úton, be a boltba, és Calvin egészen más embernek tűnik. Megborotválkozott. Rövid a haja. A pólóján felirat: #Ottvoltam.

− Haver − kezd rá −, én mindent megtettem, de lépnie kellett. Azt mondta, majd visszajön.

Nem is fárasztom magam azzal, hogy közöljem vele, mekkorát téved. Csak leroskadok egy székre a pult mögött.

− Na és hol jártál? − érdeklődik.

− Nyugat-Hollywoodban − felelem, és nem tudom elhinni, hogy elszalasztottam.

−Találkozód volt? − kérdezi, mintha ugyan számítana, mintha nem azért költöztem volna ide, hogy megöljem Amyt, hogy megtaláljam Amyt. Feltépem Calvin egyik proteinszeletét.

− Ja − felelem leeresztve.

− Kétnapos találkozód? − kérdezi immár teljesen felpörögve, mintha ez ugyanazt jelenthetné, hogy ő is rám akaszkodhat. − Delilah mondta, hogy nem voltál itthon.

Delilah, felsóhajtok.

− Ja − mondom. − Egy régi barát erre járt, találkoztunk, nem nagy ügy.

Calvin felemeli az iPadjét.

− Mocskosul tutajos volt − jegyzi meg −, ez az Amy csibe.

− Ja − ismétlem, de Love szebb és lágyabb, és Amy már megint kibaszott velem. Felnyögök. Love nem tudja a telefonszámomat, és nagyon is meglehet, hogy sosem látom többé. Faképnél hagytam, és épp ezt tette velem Amy is, és meglehet, hogy Love azt hiszi, csak kihasználtam a testéért, az ágyáért és a szarvasgombájáért. Jobb az élet, ha egyszerű. Ha simán megölhettem volna Amyt, most nem kellene aggódnom miatta. Nem állna az utamba. Ha Amy halott lenne, most tudnám Love telefonszámát.

Calvin a mutató- és hüvelykujjával dörgöli az iPadjét, ahogy mindig, ha valami dögös csajra talál aTinderen. Elmosolyodik.

− Szinte a bimbóit is látni − közli. − Nem sasolod meg?

Nem vagyok kíváncsi a bimbókra, de az orrom alá dugja az iPadet, és ezekre a bimbókra mégis kíváncsi vagyok, mert ezek Amy bimbói.

− Ezt meg hogy szerezted?

− Úgy csináltam, mintha szelfiznék, és lekaptam − magyarázza.

Calvin pályát tévesztett. Meg tudnám ölelgetni.

− Mást is sikerült?

− Ne kúrd fel magad! − emeli fel a kezeit.

− Oké… − ejtem ki lassan.

− Hát, próbáltam neki beadni, hogy a tulaj már útban van visszafelé − nevet fel. − A hatha jóga dumát, de aztán kamuztam valamit a kundaliniről, és rajtakapott, és rákérdezett, hogy „de igazából mivel próbálkozol itt?”, mire én, „csak kicsit jobban meg akartalak ismerni”, és komolyan, a csaj begerjedt rám, Joe! Bocs, de tudod, olyan volt, mint valami klasszikus vígjátékban, amikor a haver próbálja megszerezni a csajt, de aztán a csajnak a haverja jön be.

Megint hevesebben kezd verni a szívem. A kukába hajítom a proteinszeletet.

− Megszerezted a számát?

− Nem − feleli. − De a címét igen! Azt mondtam, küldenék neki egy szórólapot erről a műsorról, amin épp dolgozom.

− Megvan a címe?

−Aha.

Az iPadje után nyúlok, de visszahúzza.

− És ez a show, a címe, hogy Annak idején, és totál analóg lesz az egész, érted? Érted, nem is fogjuk a Facebookon vagy Twitteren hirdetni, vagy…

− Calvin! − szakítom félbe. − Mi a címe?

Összehúzza magát.

− Mondhatok valamit?

Kurva A.

− Persze!

− Úgy fest a dolog, hogy nem mondhatom meg.

− Mi a lófaszért nem?! − csattanok fel.

− Itt fog próbálni az imprócsapatom, és gyakorlatilag ő bocsátotta a csapat rendelkezésére.

Mély levegőt veszek. Nem fogom elveszíteni a fejem.

− Fasza − mondom. − De tudod, úgysem mondanám meg neki, hogy honnan tudom.

−Ja − nyögi ki. Vagy egy uncia fiivet elszívott ma. A faszfej. − De tudod, én tudni fogom, hogy én adtam meg, és szarul érezném magam miatta.

Calvin, aki egyik tinderes csajt döngeti meg a másik után, Calvin, aki Delilah szemébe sem mer nézni, ha összefutnak a Birdsben, Calvin, aki azért nem hajlandó a Megvilágosultakax. nézni, mert képtelen egy olyan sorozatot nézni, ahol ennyi a csaj narrátor, ez a gyerek akar most nekem a tisztességről papolni? Távol tartani Amy Kibaszott Adamtől? Úristen, mekkora manipulatív szörnyeteg ez a nő! De én jobb vagyok nála. Felpattanok a székről.

− Egy smoothie? − ajánlom fel.

− Bármikor! − vágja rá. − Fodros kel!

Átmegyek a szomszédba, és megrendelem a kelturmixát, aztán bemegyek a mosdóba, és összetörök hármat Dez Percocetjei közül. Húsz perc, és Calvin kifekszik. Végre benyúlok a zsebébe, előhúzom a tárcájában őrizgetett puskáját, belépek az iPadjére, aztán az imprós csoportja mappájába, és bumm!

A ház közvedenül a Bronson sarkán áll, vagyis Amy mégis belesimult ebbe a környezetbe. Talán megcsömörlött a pompától, vagy még mindig az a lány, aki azt mondja az illetőnek, akin épp élősködik, hogy hiányzik neki a saját ágya, és talán most is épp abban hever, azon parázik, hogy engem látott, fagyasztott csirkét zabál és várja, hogy a szarvasgombaolaj kiürüljön a pórusaiból és a szervezetéből.

Bemegyek a Spájzba, és ibolyát veszek − azt a festettet. Aztán a Bronsonra, és a kaputelefonon megcsöngetem a 326-os lakást. Semmi. Megcsöngetem a 323-ast. Semmi. Aztán a 10l-est, aki nő, és ébren van.

− Halló! − szól bele rekedtesen.

− Virágot hoztam! − mondom.

A lány a 101-esből meg sem kérdezi, kinek, mert virágot kapni mindenki szeret. Woody Allén is tudja: Anjelica Hustont azért ölik meg a Bűnök és vétkekben, mert virágot akar kapni, és ezért beenged egy idegent az épületbe. Szaporább lesz a légzésem, ahogy az előcsarnokba lépek, és valósággal be kell vetnem magam a lépcsőházba, mert a 10l-es lakás csupán pár lépésnyire van a bejárattól. A lépcsőházban megdermedek, reszketni kezdek. A virágok is rezegnek, sss, sss. Nem muszáj ezt tennem. Szóval Amy nem hagy nyugtot nekem. Na és? Ki is surranhatnék az épületből, és visszarohanhatnék Love-hoz. Love-val jobban érzem magam. Sokkal édesebb. A zenéhez is ért, és készen áll rám. Szóval mit keresek ebben a lépcsőházban, miért reszkírozom a Love-hoz kötődő kapcsolatomat?

− Kibaszott lezárás − motyogom magamban. Ha az Egy makulátlan elme örök ragyogása valóság lenne, de annyira kibaszottul Los Angeles-i, faszfej elképzelés, minden eredetiséget nélkülöző, elkényeztetett. Nem törölhetem ki az Amyről szóló emlékeimet. De azt megakadályozhatom, hogy elbassza a jövőmet.

Megkezdem a lakása felé vezető utat. A lépcsőház betonból van, fehér, és minden léptemre visszhangzik. Mindenki alszik idebent; az Angelenóknak − ahogy a Los Ageles-ieket hívjuk − igazán kell a szépítő alvás. Kell nekik az energia, hogy ötletkönyvet írhassanak webes sorozatokhoz, túrázhassanak, filmekről dumálhassanak, amelyeket sosem fognak megcsinálni, és sétáltathassák a kutyáikat, amik utálják őket. Zakatoló szívvel érek fel a másodikra, elfordítom az ajtógombot, az felnyikordul, mire összerezzenek, és fogadok, hogy itt még nem gyilkoltak meg senkit.

Megpiszkálom a 326-os „zárját” − manapság már semmit sem csinálnak meg rendesen −, és az ajtó egyenesen a nappaliba nyílik, amelyet elárasztanak a melltartók, gabonapelyhes tálkák, üres Corona Light palackok és az US Weekly példányai. Egy kirojtosodott plédekkel letakart kanapé és egy kis tévé van még a szobában. Balra főzőfülke nyílik, szánalmas kis pulttal, amely a társasági életet volna hivatott elősegíteni.

A tévé ki van kapcsolva, és csend van a lakásban, de a pulton felnyitott doboz csokis puffasztott rizs áll, mintha valaki épp most készített volna magának egy tál gabonapelyhet, aztán továbbállt. Elmegyek a pult és a Pier One bárszékek mellett, és keskeny folyosóra jutok. A falai fehérek, a végén pedig fürdőszoba, ajtaja nyitva áll. Balomon beépített szekrény ajtaja áll tárva-nyitva, ami azt jelenti, hogy a jobb oldali a hálóba vezet. Amy hálójába.

Ez az. A kilincsre teszem a kezem, és lenyomom. A szoba kicsi és sötét. Marilyn Monroe tornyosul az ágy fölé, fehérbe öltözött, pihegő jelzőfény, a falon megörökítve a halhatatlanságnak (ó, szervusz, Joe!). Alatta gyűrött ágytakaró, mely alól egy test körvonalai sejlenek fel. Haj bukkan ki alóla: szőke és zsíros. Szaporán veszem a levegőt. Visszaszámolok. Megfeszítem az izmaimat. Összeszorítom a fogam. És egyetlen mozdulattal lecsapok, és lerántom a takarót.

Visítás, rúgás, és egy fekete trikós, fekete bugyis, kis termetű nindzsa, Amynél jó egy lábbal alacsonyabb pattan fel, miközben én hanyatt esem. Kemény a padló. Fából van. A lány lába fegyver, és ezt tudja is. Ágyékon rúg. Sikoltva gördülök az oldalamra, és most a vesémet találja el. Összegömbölyödöm, mire farkcsonton rúg, erre hanyatt fordulok, és az a kibaszott láb a hasamba döf.

− Hagyd abba! − könyörgöm.

Újra belém rúg. Még erősebben. És meg is érdemlem, mert nem találtam meg Amyt, nem tudom Love telefonszámát, mert a golyóim felszálltak a hasamba.

A lány az ágyra szökken, és karate pózba vágja magát. Rám rivall:

− Meg ne mozdulj! − Mintha ugyan meg tudnék. Mintha nem lüktető, összezúzott tagokból állna az egész testem. Lélegezni próbálok. Amynek kellett volna itt lennie. Nekem kellene most az ágyon állnom. Kinyitom a szemem. Ezt azonban fenyegetésnek veszi, leugrik az ágyról, és fejbe rúg. Minden elúszik; a fájdalom, a félelem, a düh és a langymeleg vér.

Filmszakadás.

21

− Meg ne mozduu! − szólal meg újra a lány.

Mozdulni sem tudok. Feleslegesen mondogatja. Miközben ki voltam ütve, nem tétlenkedett. Fitneszszalagokkal kötözte össze a végtagjaimat. Úgy nyúlok el a fehér ágyelőn, mint egy sellő. Beszélni sem tudok. A fejem köré is gumiszalagot tekert, végig a szám elé, a nyelvemet sem tudom kidugni. A lány fel-alá járkál. A telefonját markolja, és kíváncsi lennék, mikor hívta a zsarukat, mi tart ilyen sokáig. A francba ezekkel a kibaszott szalagokkal; egyetlen lehetőségem van.

Sírni kezdek.

Amúgy istenigazából. Siratok minden rosszat, az éhező gyerekeket, ahogy Harvey a YouTube videóit frissítgeti, Calvin testét, hogy összezavarhatja a fű meg a kóla, az írás meg a színészkedés. Siratom Mr. Mooney-t és a tojását, és Marilyn Monroe-t, aki itt lóg a falon; mindenütt ott van, mégis halott. Foglyul ejtőm ollót ragad, és mellém térdepel. Nem könnyű megállni, hogy ne tegyünk semmit egy síró csecsemővel. Lehúzza a gumiszalagot az arcomról, és elvágja.

− Elég! − kiáltja.

Hüppögök. Megmozdítom az alsó ajkam. Nyáladzom.

− Istenem, köszönöm!

Fog egy kéztörlőt, és letörli az arcomat.

− Hagyd abba!

− É-é-én… sajnálom − hebegek. − Meg sem mozdulok, ígérem! Tudom, hogy már úton vannak a zsaruk.

A tekintete balra villan; nem hívta a zsarukat. Felmordul, a földre dobja a kéztörlőt, és még mindig ott a kezében az olló és a telefon.

− Azt mondtam, hagyd abba!

Bólintok.

− Bocsánat!

Megint járkálni kezd, és kell, hogy valami oka legyen, amiért nem hívta a zsarukat. A helyében mindenki hívta volna őket. Ez a rejtélyes ok az egyetlen, amim pillanatnyilag van, és bár tudnám, mi az, mert elmúlik, nagy szarban vagyok.

− Előfordul, hogy elég lassúak − bizonygatom −, de végül csak ideérnek.

Megtorpan.

− Azt mondtam, hogy hagyd abba!

− Bocsánat.

− Ne szólalj meg!

− Nem fogok − felelem. − Csak azt szeretném, hogy tudj meg valamit, mielőtt ideérnek.

Felmordul és rám néz.

− Én csak a barátnőmet kerestem − bukik ki belőlem.

− Betörtél!

− Nem − tiltakozom. − Az ajtó nyitva volt.

− Nem volt.

− Menj, nézd csak meg! − kérlelem. − Esküszöm! Nyitva állt az ajtó, ahogy Lydia ígérte.

A lány átviharzik a szobán, a combja kemény és fényes. Kinyitja az ajtót. Megvizsgálja a gombot. Becsapja. Én aztán tudom, hogyan kell megpiszkálni egy kurva zárat. Visszatér a szobába.

− Na és ki az ördög az a Lydia?

− A zsaruk tudják az irányítószámodat? − tudakolom. Én a lányok pártján állok. − Fel kellene hívnod a 911-et, hogy biztosan tudják-e az irányítószámodat.

−Tudják − hazudik. Elfintorodik. SMS-t kap, elolvassa, és írni kezd; valószínűleg a legjobb barátnője, aki valami olyasmit írt, hogy hívd a rendőrséget, mire ez a csaj, hogy kézben tartom a helyzetet, a barátnő pedig aggódik, hogy ki kell hívnod a zsarukat, édesem, ez őrültség. Megorrontom a dinamikájukat, és tudom, hogy van még esélyem, hogy kiszabaduljak innen.

Ez a lány nem akar hivatalos alakokat; férfiakat bevonni, csak meg kell nézni, mennyi gumiszalagja van. Valami ilyesmire készült. Ez a lány igazságosztó; mint a renegát hotelmenedzser az Éjszakai járatban. A Marilyn Monroe-képeket meg a West Elm bútorokat ugyan nem tudom hová tenni; nem passzolnak a kőkemény combjához, az elszántságához. Azt azonban tudom, hogy inkább tart magánál megkötözve, mint egy zárkában valahol a város egy olyan részén, amelyet nem szeret. Az eszméleden testemet ki is guríthatta volna az ajtón, ki az utcára. Számtalan dolgot tehetett volna velem, de tudta, hogyan verjen össze anélkül, hogy eltörjön valamim. A kanapéra dobja a telefonját.

− Minden rendben van? − kérdezem, finoman sugallva, hogy egyenlők vagyunk, és a szívünkön viseljük a másik érdekeit.

Ez nem tetszik neki, odalép hozzám, és az arcom felé bök az ollóval, de néhány centire tőlem megállítja.

− Itt én kérdezek, faszfej!

− Oké, persze − felelem. − Te vagy a főnök!

Fölém kuporodik. Bár felvenne egy kurva nadrágot.

− Ki vagy te?

Most nagyon is számít, hogy mit felelek erre. Olyasvalakinek kell lennem, akit szabadon akar ereszteni. Ez a legfontosabb kérdés, amit valaha is meg kellett válaszolnom, és nagyot nyelek.

− Paul vagyok − felelem, és gőzerővel pörög az agyam.

− Oké, Paul. És még?

− Esküszöm, hogy nem vagyok valami beteg állat! Nem azért jöttem, hogy bántsalak.

− Fegyver nem volt nálad − ismeri el. Egy leheletnyit hátrébb húzza az ollót.

Bólintok.

− Bocs, pillanatnyilag teljesen kész vagyok. − A lányok azt akarják, hogy a férfiak teljesen kész legyenek. Elveszi az ollót. Felsóhajtok. − Épp halasztok egy szemesztert a jogon. Ügyész akarok lenni.

− Aha − feleli. − A barátnőd is jogot tanul?

− Nincs barátnőm − vágom rá.

Felemeli az ollót. Túl gyorsan járt a szám. Elcsesztem.

− Azt mondtad, a barátnődet keresed. Szó szerint ezt mondtad. Lydiát.

− Bocs, de teljesen kikészültem − mondom.

Lebiggyeszti az ajkát. Leteszi az ollót, és felveszi a telefonját.

− Hívnom kéne a zsarukat.

Ügy bólogatok, akár egy republikánus politikus, aki adócsökkentést ígér élő közönség előtt.

− Igazad van − helyeselek. Emelem a tétet. − Nem hibáztadak érte. A helyedben abban a szent pillanatban hívtam volna őket, hogy kiütöttél. Egyszer csak megjelenek a hálószobádban. Mint egy kibaszott rémálom! El sem tudom hinni, hogy rossz helyre jöttem. A helyedben én is ugyanezt tettem volna, hívom a zsarukat. Mármint elcseszett egy helyzet, tudom én.

Nem tárcsázza a 911-et. Rám néz.

− De nem mintha bármit is megoldanának. Úgyis csak bedobnának egy zárkába, másnap meg kiengednének.

− Igaz − felelem. − De ha valaki ekkora baromságot csinál, mint én, megérdemli, hogy odabent töltsön egy éjszakát.

Még mindig nem tárcsáz. Kezdek emberi lénnyé válni, Paullá. De megszólal benne a kötelességtudat.

− Tudom, hogy hívnom kéne őket − jegyzi meg. − Állampolgári kötelességem.

A szomszéd lakásból egyszer csak felharsan a Shooting Star a Bad Companytól, majd egy pillanat múlva ugyanilyen váratlanul el is hallgat. Mindketten felnevetünk.

− Minden áldott reggel − szólal meg a lány. − Ébresztő.

− Pokoli lehet így kezdeni a napot − jegyzem meg. − Gondolom, egyedül él a srác?

− A srác egy csaj − helyesbít, és most megfogtam; kezd megnyílni. Úgy látom, sikerülhet. − De amúgy igazad van − teszi hozzá, és ez a mondat jelentős. − Hívom a 911-et − ígérgeti még mindig, de nem teszi. − Ez nem rólad szól − magyarázkodik. − Az embernek egyszerűen ezt kell tennie ilyen helyzetben.

− Igen − helyeselek félelem nélkül. − Ez lenne a helyes.

Feloldja a képernyőzárat a telefonján. Az ujjait nézem, a rövid, lakkozatlan körmét. Beírja a PIN-kódját. Hallom, hogy a szomszéd szöszmötöl. Beüti a 9-est. Habozni kezd. Felkészülök a végső csapásra.

− Ne érezd rosszul magad miatta! − mondom. − Hidd el, én is tudom, hogy magamnak köszönhetem!

Megáll az ujja a levegőben.

− Szóval hogy történt ez az egész? − kérdezi.

És nyerésben vagyok. Belekezdek a gondosan kidolgozott sztorimba. Elmesélem neki, hogy pár hónapja megcsalt a barátnőm. Amikor elsőéves voltam az egyetemen, ami amúgy is nagyon stresszes időszak volt számomra.

− Hova jársz? − kérdezi, és áldja meg az isten a nőket, ezeket a kíváncsi és rejtélyes lényeket, akik szempillantás alatt képesek egyik hangulatból a másikba átváltani.

− Az UCLA-re − felelem, és most jön a legjobb rész. Kifejtem, hogy magam alatt voltam, és depresszióba estem, a Craigslisten felmentem az „alkalmi kapcsolatokra”.

− Itt ismertem meg Lydiát − magyarázom. − És kávéztunk egyet, és kiderült, hogy arról fantáziál, hogy csak úgy felbukkanok, és meglepem az ágyban.

− Phú − veti oda. Leül a kanapéra. − Ebben a házban lakik?

− Elvileg. Vagy eltévesztettem a címet. De meg kellett volna néznem a telefonomat. Azt mondta, csak akkor zárja be az ajtót, ha van nála valaki, és hogy bármikor jöhetek. Na szóval, tudom, hogy undorítóan hangzik az egész. De nyitva volt az ajtód, és azt hittem, jó helyen járok.

Felpattan. El sem tudja hinni, hogy elfelejtette bezárni az ajtót, és most már magát ostorozza. A telefonnal a fejére csap.

− Jobban össze kell szednem magam! − mondja. Kezd megváltozni a légkör. Csakis önmagával van elfoglalva, hogy nem zárta be az ajtót, miután az a srác elment. Már nem fél tőlem. Attól fél, ami akkor történhetett volna, ha valami igazán veszedelmes alak bukkan fel. Megint a kanapéra dobja a telefonját, és felkapja az ollót. − Maradj nyugton! − Elvágja a karjaimat összekötő gumiszalagot, és most megismerkedünk.

Rachel családoknál daduskodik. Az egyetemen ő volt a szexuális erőszak krízisközpont vezetője, és még mindig oktat önvédelmi technikákat nőknek.

− Ez megmagyarázza a mozdulataidat − dörzsölöm meg a csuklómat.

Most egy gazdag családnál dolgozik, és az övék ez a lakás, és valójában ezért nem hívta a zsarukat.

− Olyan paranoiásak − magyarázza. − Ha kihívtam volna a zsarukat, ők meg felhívják őket, hát tudod, jó nagy cirkusz lett volna. − Leteszi az ollót. − Flúgos Los Angeles-i milliárdosok. Már ebből a csomó Marilyn Monroe-s szarságból meg a bolyhos szőnyegekből is láthatod, mennyire szexisták és elmaradottak. Csupa olyasmi, amiről egy öreg pasi hiszi, hogy ez kell egy fiatal lánynak, érted?

− Jól mondod − helyeselek bólogatójánosként; még mindig a foglya vagyok. − Híresek?

Azt feleli, igen, de grimaszol egyet.

− Titoktartási szerződést írattak velem alá − árulja el. − Se barátoknak, se a bulvárlapoknak, se senkinek nem mondhatom el. Még az anyukám sem tudja, kinek dolgozom!

− Őrület! − jegyzem meg.

− Eh − legyint. − Remélhetőleg hamarosan leléphetek innen. Na és te nem hívod fel azt a Lydiát?

Nem értem a Los Angeles-i nőket. A vakmerőségüket. Lehetnék bárki. Hazudhattam volna − hazudtam is. Lehetnék valami perverz erőszaktevő, pont olyan, akik ellen kiképzést kapott. Miért mosolyog rám és érdeklődik szégyenlősen a kitalált craigslistes kalandomról? Hogy nyugodhatott meg ilyen tökéletesen, hogy egyenesen flörtölni kezdjen velem?

− Nem − masszírozom meg a csuklóm. − Azt hiszem, ez jel volt, hogy ne erőltessem az egészet.

− Így van − vágja rá. − Majd ha eljön az ideje. Múlt hónapban voltam egy fantasztikus előadáson az önkiteljesedésről. Megváltoztatja az egész életedet! − Annyira tipikus friss diplomás; mindössze tíz perce végzett, és azt hiszi, kampányokkal, kommunikációval, transzparensekkel és reménnyel mindent meg lehet oldani. Csak úgy ragyog. − Kávét?

Nem szeretném, hogy a zsarukat hívja, úgyhogy azt mondom, kérek egyet. Rám parancsol, hogy üljek a díványra, miközben őrölt kávét tölt egy régimódi kávéfőzőbe. Magáról kezd beszélni. Amellett, hogy dadus és önvédelmet oktat, diákokat készít fel a felvételire, és nem érti az erőszakos fantáziákat.

− Nőtanulmányokat hallgattam az UCLA-n − mondja. − És azok közül is, akik ezt tanulják, olyan sok nő fantáziál ilyenekről. Na ezt magyarázd meg nekem, amíg felfrissítem magam!

Elmegy mellettem a hálószobába, és nem hajtja be teljesen az ajtót. Látom, ahogy a szobában mozog, először rózsaszín Victoria’s Secret melegítőalsóba bújik, de lerúgja, aztán farmert húz, de azt is leveszi. Én meg itt ülök, és lököm az álintellektuális sódert az erőszak-fantáziákról, a kontrollról meg a Craigslistről. Rachel dadus végül parányi, fekete pamutszoknyában, nagy, vaskos UGG csizmában és apró, szürke haspólóban bukkan elő. Szájfényt is kent magára. Jó sokat. Megfésülködött. Parfümöt fújt magára. Nekem öltözött ki. Betörtem hozzá, megleptem az ágyban, és ő kiöltözött nekem.

− Nos, értem, mire gondolsz, amikor annak az izgalmáról beszélsz, hogy az ember átadja az irányítást, de úgy érzem, épp eléggé feladom minden egyes alkalommal, amikor kilépek a lakásból. A hálószobában én akarok irányítani. De gondolom, ezt úgyis kitaláltad.

Csorba IKEA bögrékbe tölti a kávét, amelyekről csupa nagybetűvel ordít: LOVE. Kegyetlen az élet, és ezt a szót nem szabadna csak úgy mindenhová odabiggyeszteni. Rachelnek szivarszaga van.

− Olyannak tűnsz, aki feketén issza − állapítja meg.

Bólintok, pedig tejszínnel szeretném.

− Köszi!

Kipillant az ablakán a pálmatörzsekre.

− Azért szeretem ezt a helyet − osztja meg velem. − És a babával is könnyű. Még nem tudja magáról, hogy seggfej. − Aztán felsóhajt. − De az ingázás borzalmas. A család Brentwoodban és Malibuban él, én pedig Eagle Rockból jártam be, úgyhogy az apuka megkérdezte, miért nem költözöm be inkább ide? Tudod, hogy megy ez itt, az emberek vagy le vannak égve, és munkanélküli-segélyen élnek, vagy csak úgy dobálóznak az ingyen lakásokkal.

− Király − felelem. És most meg kell tudnom, hogy Amy is itt lakik-e, vagy csak a kisujjából szopta ezt a címet. − Na és lakótársad is van?

− Nem volt az egyetem óta − feleli.

Vagyis Amy találomra mondta be ezt a címet. És amiatt a kurva miatt jöttem ide, verettem össze és kötöztettem meg magam és voltam kénytelen keserű kávét hörpölni egy repedt, LOVE feliratú bögréből. Közlöm Rachel dadussal, hogy mennem kell. Nem, szerintem nem kellene számot cserélnünk. Úgy látom, elszontyolodik.

− Sok sikert a sulihoz! − mondja búcsúzóul.

− Kösz! − felelem. − Sok sikert a gazdagokhoz!

− Kösz, Paul! − nevet.

Átmegyek a Franklinén. Elcsesztem az esélyemet, hogy vadonatúj életet kezdjek Love-val, és kerülő úton megyek, nehogy összefussak Calvinnal; végre odaérek az épülethez, és Harvey nincs az irodájában. Szóval van isten. Az ajtómban azonban karba font kézzel, összehúzott szemmel Delilah áll, és megszólal:

− Tudok a problémádról, Joe!

Szóval talán még sincs.

22

EZ nem az én napom. üelilah fel-alá járkál a lakásomon. amikor cserbenhagytam, felcsesztem. És sajnos bánatában nem egy liter fagylaltra vetette rá magát. Hanem kutatóútra indult. Megszállottja lett annak az éjszakának, amikor átvertem. Nem hajlandó megmondani, mi az, amit tud, de már építi fel a vádat.

− Magyarázd csak meg! − csattan fel. - Terveink voltak!

− Tudom − felelem csillapítóan. − Calvin miatt volt.

− Felnőtt ember vagy! − vág vissza. − Nem tízéves! Ne gyere nekem azzal a kibaszott Calvinnal!

− Azt kérdezted, mi történt. − Igyekszem rávenni a homlokom, hogy hagyja abba a verejtékezést.

− Nem foghatod Calvinra! − feleli. − Felelősséget kell vállalnod a tetteidért, Joe! A tetteidnek következményei vannak, és te felültettél, és ez nem volt szép.

− Tudom.

− Tényleg? − kérdezi, és már megint helyben vagyunk.

Még valami appot is letöltött, ami meggátolja, hogy SMS-t küldjön nekem. De mindegy is, mert én vagyok, aki megvezette, és úgy gondolja, valami nem stimmel velem.

− Nincs semmi − tiltakozom. − Egyszerűen cserben hagytalak.

− Nem élsz még itt annyi ideje, hogy ezzel gyere nekem! − feleli. − New York-i srác vagy!

− Delilah! − fogom könyörgőre. − Nem hagyhatnánk ezt az egészet?

De ő nem hagyhatja annyiban. Van még mondanivalója. Tudja, hogy a Birdsben azt mondtam az egyik pultosnak, hogy felcsináltam egy lányt. (Igen, de persze nem.)

− Ez bonyolult.

− Ez baromság! − vakkantja oda.

− Delilah! − kérem. − Nem lehetne, hogy ne csináljuk ezt most?

− Miért? − kérdez vissza. − Talán sietsz valahova? Most jött el az ideje, hogy úgy mászkálj körbe a Spájzban, mint egy zombi?

− Nem mászkálok úgy körbe, mint egy zombi.

− Kérdezd csak meg Calvint! Ő nem ezt fogja mondani!

− Te mondtad, hogy Calvint hagyjuk ki ebből − emlékeztetem.

− Ne tereld el a témát! − Karba font kézzel lép elém. Közli, hogy Calvintól megtudta, hogy ott voltam Hendersonnál, és hogy az én ötletem volt, hogy menjünk el a partira. − Tudom, hogy ott voltál. Bizonyítékom is van rá! − Elindít egy videót a YouTube-on, és ott vagyok rajta, Henderson kibaszott konyhájában. Ki akarom törölni az egész internetet. − Calvin azt mondta, hogy az egyik pillanatban még ott voltál, aztán egyszerűen eltűntél. Szóval merre jártál, Joe?

El is felejtettem, hogy milyen kicsi ez a lakás, és milyen vékonyak a falak. Ketrecbe akar zárni, de nem hagyom.

− Delilah, ez nem valami frankó.

− Nem! − feleli. − Nem frankó, hogy hagyod, hogy leszopjalak, aztán sarkon fordulsz, és nagy ívben szarsz rám! Tényleg nem frankó. És csak azt akartam, hogy légy férfi, és magyarázd el nekem, miért nem mentél be napokig dolgozni, és mit kerestél Henderson partiján, miután nekem azt mondtad, mennyire utálod. De ha nem vagy hajlandó, ha nem mondod el… − elcsuklik a hangja, és mély levegőt vesz. Leül. A földre mutat.

Leülök.

− Mi az? − kérdezem.

Összedörzsöli a tenyerét. Indiaias pózba helyezkedik. Élvezi a helyzetet. Ez kell neki, akármi is legyen ez a szarság.

− Nézd − jelenti ki −, én tudom!

Nem mondok semmit.

− Tudom! − ismétli meg, és nem tetszik ez nekem. Tudom.

Tudja is, hogy nem tetszik, és úgy olvas belőlem, mint egy nyitott könyvből. Tényleg kurvára oknyomozó riporter lett, a keze az állára kúszik, majd leszegi az állát, én pedig azt kívánom, bárcsak egyszerűen köddé válna. És attól függően, hogy most mit fog mondani, lehet, hogy gondoskodnom is kell róla.

Mély lélegzetet vesz.

− Tudom, hogy problémád van a tablettáiddal.

Most szívatsz, baszd meg? Kifújom a levegőt, elernyed az öklöm, és fogalma sincs róla, hogy most mentette meg a saját életét. Mellém ül, a karomba fűzi az övét, és kezd valamiféle dr. Rushként viselkedni, aki majd megment engem a függőségtől. A hátamat simogatja, és az „ígéret programról”, rehabokról és L. A. őrültségéről beszél.

− Dez mondta, hogy mennyi Percocetet vettél − magyarázza. − Na és ahogy eltűntél, meg összevissza kószálsz, szóval érted, összeraktam a képet. − A lakást hibáztatja. Brit Brit is itt csúszott szét. A Kandinszkijra mered. − De együtt elérhetjük, hogy jobban érezd magad − teszi hozzá. − Hidd el! Csak neked is akarnod kell.

El kell hitetnem vele, hogy igaza van, és azt felelem, hogy ezt egyedül kell megoldanom.

− Azt hiszem, egy kis időre van szükségem − vallom be. Haha.

Megpaskolja a lábam, csupa gondoskodás.

− Van egészségbiztosításod?

Van, mondom, mire közli, hogy van egy ötlete, kimegy, és öt perc múlva egy kibaszott társasjátékkal tér vissza.

− Kígyók és létrák! − jelenti be. − Tudod, néha szüksége van rá az embernek, hogy újra gyerek legyen!

Tudni ugyan nem tudom, de azért dobok a kockával, és érdeklődést színlelve hallgatom az unalmas, hírességekről szóló anekdotáit, mint például azt, amikor George Clooney „majdhogynem” flörtölt vele. Újabb kígyón csúszik le, ez a játék soha nem akar véget érni, de ezt érdemli az ember, ha megdugja Megnebaszd Delilah-t. Tudhattam volna, hogy ez lesz a vége, de ostoba voltam.

Azt akarta, hogy ismerkedjek meg az anyjával; nekem pedig oda kellett volna mennem, hogy lecsillapodjon. De én hülye, azt hittem, hogy megdughatom Delilah-t. Azt hittem, olyan jól értem, ahogy egyik idióta sem ebben a házban, hogy nincs mitől tartanom, mert képtelen egy magamfajtába beleszeretni. Csak sztárokra hajt, aranyásó, és míg azt állítja, a munkája miatt hordja ezeket az aligruháit, igazából azért, mert Nicolas Cage egy pincérnőt vett el, ahogy Matt Dámon is, az a kibaszott George Clooney pedig egy dögös ügyvédnőnek ígérte a farkát.

Még ha el is mentem volna, hogy megismerkedjek az anyjával, és minden ok nélkül virágot vettem volna neki, ha arra kérem, hogy költözzön hozzám, és gyűrűkről meg gyerekekről kezdek beszélni, akkor sem tartott volna sokáig. Folytatta volna a „munkáját”, szűk ruhákba préselődve Golden Globe-partikra járt volna, hogy olyanokra próbálja önteni az italát, mint James Franco − Calista Flockhart is így szerezte meg Harrison Fordot −, és ha alkalma nyílt volna rá, faképnél hagyott volna James Franco kedvéért.

Csakhogy nem láttam a teljes képet. Ki voltam éhezve, amiért nem szoptak le egy ideje. Paranoiás voltam Henderson miatt; magányos voltam, és nem láttam a csapdát. Van valami, amit Delilah a hírességek farkánál is jobban szeret: kutakodni. És az igazi sztorit ugyan nem ismeri, de túl sokat tud.

− Egyébként anyukám üdvözöl − szipogja.

Dobok a kockával.

− Add át neki, hogy én is üdvözlöm! − felelem, és közben arra gondolok, vajon Love ébren van-e már, vajon Amy életben van-e még.

Delilah megnézi az üzeneteit, és közli, lehet, hogy az este bejuthat egy Ed Norton-premierre. Azt akarja, hogy könyörögjek neki, hogy maradjon. Nem teszem. Végighúzza az ujját az egyik kígyón.

− Na és hogy jutottál be a Soho House-ba?

− Hm? − nézek rá.

− Ethel barátnőm látott ott.

− Ki az az Ethel barátnőd?

− Csak egy barátnőm − feleli. − Látásból ismer. Látott már a Birdsben.

− Ez így elég ijesztő. − Szaglásznak utánam. Ez a halálos iramban, és Delilah-nak már kurvára megvan a maga csapata, csak nem képzeli, hogy csapdába csalhat, hogy én legyek az első férje, a Franco előtti szexbábuja?

−Joe! − firtatja tovább. − Merre jártál az elmúlt napokban? A Skid Row-n?

− Nem.

− Meg kell mondanod, honnan szerzed a cuccot! − erősködik. − Tudom, hogy nem csak Deztől, mert ő sem hallott felőled az elmúlt pár napban.

− Delilah − szakítom félbe. − Nem erről van szó.

− Akkor mondd meg, kivel voltál!

A Kandinszkijra pillantok.

− Joe! Én csak segíteni próbálok. De nem segíthetek, ha nem tudom, honnan szerzed az anyagot.

Túl okos. Elméletileg félre kellene állítanom az útból. Csakhogy ha beverem Delilah fejét, aztán elmegyek valahova savat szerezni, hogy leredukáljam a testét és megszabaduljak tőle, nem jó fajta figyelmet terelek magamra. A szülei is keresnék. Mindenfelé kérdezősködött rólam, úgyhogy gyanúsított lennék a meggyilkolásában. És aztán, ha megtalálom Amyt, sokkal nehezebb lesz megölnöm, ha gyanúba keveredem. Nincs mit tenni: Delilah-nak élnie kell. És csak úgy rázhatom le magamról, ha összetöröm a szívét.

Megkocogtatom a társasjátékot.

− Delilah, nem voltam veled teljesen őszinte. Van valaki más.

Nyel egyet. Felfújja az arcát, vagy talán csak kivörösödött. Azt mondom neki, hogy sajnálom. Hogy azért mentem el Henderson partijára, hogy ezzel a másik lánnyal találkozzak.

− De ő visz bele a rosszba − tiltakozik.

Megrázom a fejem.

− Nem nekem kellenek a tabletták.

− Akkor kinek? − húzódik el.

− A lány édesanyjának. Rákja van. Nyelőcső.

Delilah összecsukja a játéktáblát.

− Sajnálom − mondom.

− Na persze − fordít hátat.

Azt mondom neki, hogy szörnyű vagyok. Ő pedig gyönyörű. Én vesztettem többet vele. Átölelem. Azt mondom, rettenetes alak vagyok, és meg sem érdemlem. Ő olyan okos, akár az egész világ élére állhatna az összeköttetéseivel, meg amennyire ért a technikához. Azt mondom, egy nap majd sokkal jobb valaki mellett köt ki, és ekkor ölel végre szorosabban. Ekkor bocsát meg, amikor azt mondom, hogy egy napon majd, amikor már kétségkívül egy nagy, márvány-padlós, biztonsági személyzet őrizte házban lakik odafenn a hegyek között, egyszer bekopogtatok az ajtaján, és akkor azt kívánom, bár én lehetnék odabent vele, de nem érdemlem meg.

− Oké − feleli, és megrázza a kezem. − Csak egyet tégy meg nekem: ne hordj rólam össze minden szarságot Deznek, Harvey-nak meg a többi faszfejnek. Egyszerűen mind borzalmasak.

− Ígérem − mondom. Delilah összepakolja a kémfelszerelését, a Polo Lounge-ba kell mennie szaglászni valaki után, és miután távozik, megkeresem a YouTube-on a videót, amin ott vagyok Hendersonnál. Átnézem a kommenteket.

AA212310 ezt írja:

A gyilkos is ott van a házban.

AA212310 a számtalan ember egyikének sem válaszol, akik mind azt kérdik, hogy érti, hogy gyilkos.

Aszittem öngyilkos lett.

Tucc valamit???

Megölték?

Azt hittem, orgia volt.

Nem fogok azon rágódni, hogy a felhasználónév az AA betűket tartalmazza. A. A.: lehet Anonim Alkoholisták, vagy akárki, és abszurd lenne feltételezni, hogy Amy az, amikor Hendersonnak több millió rajongója van, akik közül sokan nem normálisak, és akár az A. A. programban is részt vehetnek, és bőven ráérnek, hogy a YouTube-on kommentelgessenek. Nem gondolok arra sem, hogy Delilah is elolvassa ezeket a kommenteket, eltöpreng, és nyomozásba kezd. Nem ugrok bele a nyúl üregébe. Nem kaptak el. Jól vagyok. Szabad vagyok. Az egyetlen, amiért valaha is elkaptak, egy szabálytalan átkelés volt.

És ekkor rezegni kezd a telefonom, és olyasvalamit kapok, amit még soha. Üzenetet a Facebookon, Love-tól: Na jó, lehet, hogy totál nyomulás vagyok, de megtaláltalak. Malibura megyek. Túl meleg van, és úgy gondoltam, nem lenne szép tőlem, ha itt hagynálak ebben a hőségben. Úgyhogy ez lesz a mai jó cselekedetem. Benne vagy?

Mintha csak tudta volna, milyen napom volt, erről az egész rémálomról a Faluban. Mintha megérezte volna, hogy egérutat keresek, pihenőt tartanék. Csupa nagybetűvel írok vissza: IGEN. Azonnal válaszol: Szó szerint a házad előtt vagyok. #psychokillercesquase. Aztán kiegészíti: A francia helyesírásom szopás, de a francia csókom elég jó, haha.

Visszaírok neki: Egy napon sem lehet említeni veled a szopást.

És persze ez így is igaz.

Becsomagolok, és közben Delilah vákuumos szájára és Amy mohó, mindent bele lelkesedésére gondolok. Igaz, hogy Malibun nem fognak leszopni, de Delilah-val sem kell foglalkoznom. Hozom a ruháimat, az alsóneműimet és a laptopomat is. Elképzelem, amint Harvey a legújabb Angelenónak meséli, hogy ez a lakás el van átkozva. Először az a csaj hagyott itt csapot-papot, még a bútorokat is. A következő srác pedig épphogy beállított, másnap már (állítólag) rá is kapott a tablettákra, aztán egyszer csak köddé vált. De nem lehetek túl követelőző; inkább kiveszek pár farmert.

Odakint Love Tesláját keresem, de nem látom. Aztán dudálást hallok, és ott van: egy Ferrariből integet. Odasétálok, és rám mosolyog, amikor beszállok. Nem haragszik, hogy reggel csak úgy faképnél hagytam valami meló miatt. Egyáltalán nem így gondolkodik.

−Tudom, hogy megvan a magad élete − mondja. − Teljesen megfeledkeztünk az időről. Nekem is vagy egymillió e-mailt kellett elküldenem ma délelőtt, úgyhogy hidd el, megértem. Sikerült elintézned a dolgodat?

− Aha − felelem.

− Jó − nyugtázza. − Akkor most erre a Spájz-mixre tudsz összpontosítani, amit neked állítottam össze.

Charles Mingusszal indul, és úgy érzem magam, mint egy nyomorgó kiskölyök útban kifelé a gettóból, amikor elhagyjuk a Hollywood Lawnst, és Malibu felé vesszük az irányt. SMS-t küldök Calvinnak: Ki kell vennem pár napot. Nagyon szarul érzem magam. Bocs hogy akkora fasz voltam. Delilah huh. Tudod, mi a pálya. Na szóval le kell lépnem egy időre. Szólj, ha van valami fejlemény az SZBK- val. Szorítok, nagymenő. Nemsokára beszélünk.

New Yorkban, amikor én vezettem a könyvesboltot, ha bárki így beszél velem, azonnal kirúgom. L. A.-ben SMS-ben pattintom le a főnökömet, és ezt kapom érte: Haver asszem kicsit túlszívtam magam hé nyugi majd beszélünk.

Los Angelesben olyan könnyű az élet, és Love szól, hogy tartsak ki, miközben felhajtunk a 10l-esre. Kocsik százai tömítik el az artériákat, és az az SNL jelenet jut eszembe, amikor a 101-esről és a 405-ösről volt szó. El sem tudom képzelni, milyen lehet ebben az őrületben felnőni, gyakorlatilag kocsikban.

Love anyukája telefonál, én pedig közben Love képeit nézegetem a Facebookon. Rengeteget jár strandra, de nem posztol magáról teljes alakos képeket. Iszik is, de sosem tűnik tökrészegnek. Az hiszem, tévedtem ma reggel. Lehet, hogy ez mégis az én napom.

23

Azok, akik ezreket fizetnek, hogy felszállhassanak egy káprázatos koszfészekre (alias óceánjáró turistahajóra), egy bizonyos életfilozófiát igyekeznek magukévá tenni, mely szerint maga az út a lényeg, nem az úti cél, úgyhogy a legjobb, ha kiélvezed az utazást. Én mindig hadilábon álltam ezzel a filozófiával. Én célorientált vagyok. Rengeteg energiát fektetek bele, hogy hasznos tagja legyek a társadalomnak. Még most is mindent beleadok. Egyik kezem Love punciján, a másik a telefonomon. Mindig elfoglalt vagyok. Nem sütkérezem.

Míg Love vezet, számot vetek vele, hogy mi mindent értem el. Nekem köszönhető, hogy vége Benji Otthon Szódájának. Nekem köszönhető, hogy egy kiadónak sem kell arra pazarolnia az elektronikus tintát, hogy visszautasítsa Guinevere Beck novelláit, és nekem köszönhető, hogy olyasvalaki töltheti be Peach Salinger állását, aki sokkal jobban megérdemli nála. Nekem köszönhető, hogy dr. Nicky Angevine nem praktizál többé; nem manipulálhat több pácienst, hogy leszopják. Nekem köszönhető, hogy Henderson show-ja nem megy tovább, és egy napon majd úgy fognak emlékezni erre a pillanatra, mint az amerikai nárcizmus hanyatlásának kezdetére. Nekem köszönhető, hogy a példámra Mr. Mooney is kedvet kapott rá, hogy lelépjen. Pompano Beachen van, kurva jól érzi magát, és egy Eileen nevű tyúkot dönget.

Én is megérdemlek egy kis kikapcsolódást. Egészen idáig jutottam, és miközben a szél az arcomat perzseli, és a hajamat fújja, és egyre közelebb járunk az óceánhoz, úgy döntök, hogy ez az út vezet el minden rossztól, Amytől, a nyomában folytatott, önpusztító hajszától, a paranoiámtól, a hazugságaimtól. Love-val minden jó és minden rossz a múlté. Kinézek az ablakon, és elengedem Amyt. Hagyom, hogy lecsússzon a létrán, lecsússzon a kígyón, vagy kösse fel magát egy fitneszszalagra. Jobb dolgom is van nála. Leteszem a telefonom.

− Na végre! − szólal meg Love. − Úgy bámultad azt a vacakot, már kezdtem attól félni, kiesik a szemed!

−Tudom − felelem. − Csak el kellett még intéznem valamit a melóból. De a francba is, mostantól itt vagyok!

− Tetszik a terved − nevet.

− Tetszik a kilátás.

− Olyan szép, ugye? Imádom a Csendes-óceánt! Már jártál ott, igaz?

− Nem − felelem. − Még nem.

− Micsoda?! − visít fel. − Várj, várj, várj csak! Most látod először a Csendes-óceánt?

Beismerem, hogy így van, és imádni való, hogy Love olyan, mint maga a szerelem; határtalan a lelkesedése. Az én első élményem neki is az első, és mámoros az örömtől, miközben sávot vált, gázt ad, és feltartja a forgalmat, hogy beszuszakolja magát a járdaszegély mellé.

− Azt hittem, a szüleidhez megyünk.

− Majd utána! − feleli.

− Mi után?

− Természetesen azután, hogy belemártottad a lábad az óceánba!

Kinyitja az ajtót, és lekapja magáról a parányi pólót.

− Versenyezzünk! − kiáltja, és mind ez idáig, egész életemben azt hittem, hogy kanos, fehér, fürdőruhás emberek kizárólag filmeken és Don Henley-videoklipekben fútnak versenyt a vízhez. Hagyom, hogy legyőzzön, és amikor utolérem, megfogja a kezem, és magához húz egy csókra.

− Hunyd be a szemed! − utasít.

A kezét fogom és behunyom a szemem, és nem mintha valami szegény, nebraskai parasztgyerek lennék. Jártam már óceánnál. De így még sosem. A part olyan széles. A hullámok olyan hangosak. Még a hínár is óriási, mint maga az óceán. És aztán jön egy hullám, leterít minket, de felkapom, és a fehér vízfalon át egyenesen a sűrűjébe rohanok vele.

− Jártál már a Maldív-szigeteken? − kérdezi, miután újra felbukkanunk.

− Ne csináld ezt!

Rám néz. Megtörli a száját.

− Mit ne csináljak?

− Tudod jól, hogy nem jártam a Maldív-szigeteken − felelem. − Úgyhogy ne kérdezd, hogy jártam-e ott.

− Honnan tudhatnám, hogy nem jártál még a Maldív-szigeteken? − kérdezi, és nem gúnyból.

Love Quinn a világ legkevésbé előítéletes nője. Odaúszik hozzám, és átölel, mielőtt kivezetne a partra. A csomagtartójában törölközők is vannak − a gazdagok mindig fel vannak készülve a fürdésre? −, és egy újabb spájzos válogatást rak be. Az első dal a Make Me Lose Control Eric Carmentól. Megjegyzem, hogy imádom ezt a számot, mire azt feleli, hogy tudja. Azt mondja, az én számaimból és a sajátjaiból is válogatott, és végül egy végtelenített, zenei matrjoska-babdt állított össze. Nem tudom, ez mit jelenthet, de aztán elmagyarázza, hogy minden dalban található valamilyen utalás egy másikra.

− Aha, szóval ez után a Be MyBaby és a Back in MyArms Again jön!

Bólogat.

− Tényleg te vagy a Professzor*.

Magamban azt kívánom, bárcsak autóznánk tovább, fel északnak a nyáron át, el Amytől, Hendersontól, Delilah-tól, L. A.-től. De egyszer csak indexel, és lekanyarodik az országútról, majd egy foldútra és egy újabb földútra, míg egy kapuig nem érünk. A tetején félhold alakú réztábla függ: A Polc.

− Neve is van a házatoknak?

− Tudod, hogy szeretek mindent elnevezni! − nevet.

Love egy kamerába mosolyog, mire kitárul a kapu, és Elvis hangja csendül fel - Never Been to Spain - és azt a kurva… Az utat fűcsomók, kagylók és fehér homok borítja − egyenesen Bermudáról hozathatták ide −, és olyan fák bocsátanak árnyékot rá, amelyeket Hollywoodban nem látni. Maybachok és Ferrarik mellett gördülünk el csikorogva.

− Épp parti van a szüléidnél? − érdeklődöm.

− Nem egészen − feleli Love, miközben szájfényt ken az ajkára. − Forty szerepel a Törvény nevében ma esti epizódjában, úgyhogy összehívták a családot, hogy együtt nézzék a vetítőteremben.

− Színész is?

− Hát, nem amolyan igazi színész. Nem dolgozik annyit. Csak olykor-olykor. Azt hiszem, Milóval van egy barátjuk, aki a zenéjén dolgozik, és ő szerezte neki. Nem is tudom − sóhajt fel, és elteszi a szájfényt. − Nem tudom követni, és nem is igyekszem. − Megpaskolja a lábam. − Ne légy már ilyen ideges!

− Nem vagyok ideges − ellenkezem. Pedig az vagyok. Azt tudom, milyen azért idegeskedni, mert Amy elárult, vagy hogy mit gondolnak rólam a rendőrök. De azt nem tudom, milyen egy nagybirtokon azon idegeskedni, hogy csak egy könyvárus vagyok.

− Nincs miért idegeskedned − nyugtat Love. − Már így is mindenki imád!

Aprócska, állógalléros, mezítlábas kislány mezídábas kisfiút kerget, akinek soha életében nem kell majd a pult mögött állnia, vagy munkanélküli-segélyért folyamodnia. A gazdag fehérek valami Rob Reiner-féle elit világába léptünk, és ha belegondolok, azt hiszem, New York óta nem is láttam gyerekeket. Ami még inkább letaglóz, az a biztonság. New Yorkban az ember egyfolytában veszélynek van kitéve. Mindig belebotolhat valami pszichopatába a metrón, a tűzlétrán, az ajtaja előtt. Én is kivettem a részem a pszichésen beteg, potenciálisan erőszakos vásárlókból az üzletben. A hollywoodi lakásom pedig földszinti, rácsok vannak az ablakán, és gyalog járok munkába. Uber és Lyft kocsikba szállok, amelyeknek nem ismerem a sofőrjeit, akár őrültek is lehetnek. Itt azonban olyan biztonságban vagyok, hogy beletelik egy-két percbe, mire megszokom, itt egyáltalán nem ólálkodhatnak bűnözők.

Egy homokos rézsű mellett állunk meg, és Love a műszerfalon hagyja a kulcsot. Felajánlom, hogy beviszem a táskákat, de azt mondja, hogy majd az alkalmazottak, és egy tökéletesen megtervezett ösvényre vezet, amely úgy fest, mintha maga a jóisten és a szél alkotta volna, pedig igazából mexikói vendégmunkások.

Közelebb vagyunk a vízhez, a ragyogó kékséghez, lehetetlenül közel, ott csillog a teniszpálya mögött, zölden és ragyogón, Love pedig bemutatja nekem A Polcot. Négy ház áll a birtokon, egy füves teniszpálya és egy másik, agyagos, a kapu mellett, valamint két medence. Van egy csónakház is, és már látom is a Donzit, amiről Love apja mesélt, és ki akarom próbálni. Ki is fogom próbálni! Van egy privát partszakaszuk is, valamint egy fészerféle, ami úgy fest, akár egy igazi mézeskalácsház. A zsúpos tetőn felirat: mini Spájz.

− Minispájz? − kérdezek rá.

− Errefelé aztán semmi sem mini. − Megmarkolja a tökeimet, és ebben a szent pillanatban, ezen a szent helyen kézimunkába kezd, mindössze ötvenméternyire onnan, ahol a gyerekek limonádés-standot állítottak fel. Lehajol és tapogatni kezd, és talán most jött el a pillanat, hogy leszopjon. Minden pillanatban rajtakaphatnak minket. Ezt meg is mondom neki, mire csak vigyorog, mint a Cheshire macska.

Simogat, tenyerébe fogja a golyóimat, agyag vagyok a kezében, ő pedig csontig megdolgozza az ujjaival, és olyan közel van hozzá az arca. A fejére teszem az egyik kezem, de nem erőltetem. Nem fogom erőltetni. A kézimunkával is beérem, de a keze a száját kívántatja meg velem, úgyhogy épp hogy egy leheletnyit lejjebb nyomom, és most elveszi a kezét, és kinyitja a száját. Igen. Igen! Ekkor a teniszpályán elkiáltja magát valaki: Kint volt! Ő pedig inkább az ujjait és a tenyerét nyalja meg a farkam helyett, nedves kezét ráteszi, és elélvezek. Pálmalevélbe törli a kezét, én pedig felhúzom a sortomat.

− Minden oké? − kérdezi. − Kicsit feszültnek tűnsz.

Megrázom a fejem.

− Nyilván! Csak azok miatt a gyerekek miatt aggódtam.

− Nos, még ha meg is láttak minket, valamikor csak fel kell nőniük, nem igaz? − csap a fenekemre.

Sétálunk. Nem csoda, hogy Forty öregfiúnak hív. Olyan ez a hely, mintha A nagy Gatsbybzn lennénk, csak épp az új, felspécizett verzióban. Paul Simon énekel; csakhogy az igazi Paul Simon, élőben. Egy kerti székben ücsörögve pengeti a gitárját Barry Steinnek és Fortynak, ami oly sok szempontból különös látvány: három férfi, egy gitár, semmi Garfúnkel.

− Barry Stein ismeri − magyarázza Love. − Barry Stein mindenkit ismer. Azt hiszem, ezért viselik el a szüleim.

− Hogy érted?

Kifejti, hogy Barry Stein meglehetősen önhitt seggfej, de a szülei imádják a filmet. Az apja azt kívánja, bár benne lenne a show-bizniszben, de nem fektetnek filmekbe, mert túl kockázatos. A személyzet milliónyi tagjának egyike lép színre egy tálcányi, dunsztosüvegbe töltött vodkás limonádéval, és Forty nagy buzgón kettőt is lekap. Az egyiket Barry Steinnek kínálja, aki lerázza, és Paul Simon is nemet mond rá. Senki sem akar inni Fortyval, Love pedig felsóhajt:

− Bár felfogná! Még mindig azt hiszi, hogy Barry Stein majd felkarolja az egyik sztorinkat. De ez soha nem fog megtörténni.

− Miért nem? − kíváncsiskodom.

− Mert szarok! − neveti el magát.

Imádom, hogy Love se nem álszerény, se nem fontoskodó. Amit kevésbé imádok, az az, amikor a fejemet a magáéhoz húzza, és felemeli az iPhone-ját.

− Délutáni szelfi! − lelkendezik. − Hashtag: a szerelem nyara!

Elmosolyodom.

− Csíz!

24

Paul Simon elment, miközben mi a nagy házban lévő lakosztá-lyunkban rendezkedtünk be, és nem vagyok hozzászokva ehhez az egészhez; semmihez ebből az egészből.

− Hol van a fürdőszoba? − kérdezem Love-ot.

− Van pár a parti házban, meg a nagy házban is, de én legjobban a kék házban lévőket imádom − feleli.

Igyekszem nem kimutatni a döbbenetemet, de időnként túl nagy a különbség. A kék ház francia ablakai nyitva állnak, látni is, hogy egyenesen ott a mosdó, akkora, mint egy garzonlakás. Kövér cirmos nyávog fel, és kisétál.

Próbálkozhatok, de sosem fogom fesztelenül érezni magam itt. Kinézek, és ki a francot ölelgetne mást épp Dottie, mint Pierce Brosnant. Egy kövér gyerek az orrát túrja. Bezárom az ajtót, és leülök a vécére. Amikor én voltam gyerek, az anyám mindig a Key Foods szupermarketben hagyott. Szó szerint csak úgy lepasszolt. Mindig azt mondta, bújócskázni fogunk, és tudtam ugyan, hogy nem igaz, de belementem a játékba. Elbújtam a mosdóban, vagy felosontam az emeletre, ahol azért fizettek embereknek, hogy figyeljenek a bolti tolvajokra, mint valami gettókaszinóban. Az ott dolgozók már mind ismertek. Ismerték az anyámat. Nem hívták rá a rendőröket. A kedvesebbik üzletvezető még a kedvenc kajámat is elkészítette nekem; mirelit parmezános borjúsültet.

Aztán amikor végül az anyám visszatért, alaposan pofon vágott, és kiabálni kezdett, hogy még egyszer meg ne merjek szökni. Én pedig megígértem, hogy jó leszek, és a dolgozók mind asszisztáltak ehhez a színjátékhoz.

Lehúzom a vécét, és hideg vizet fröcskölök az arcomra. Kilépek a mosdóból, és az „alkalmazottak” (Love szava, nem az enyém) bermudában sürögnek-forognak, segíthetek, nem kér valamit? Love teniszruhába öltözött, és a pálya előtti teraszon vár. Forty odaint magához, és egy pohár caipirinhát nyom a kezembe. Most már Milo is ott van. Love-val beszélget, megnevetteti. Barry Stein pedig a szoknyája alá sandít. A faszfej.

Forty megcsóválja a fejét.

− Mondtam már, hogy ne is törődj vele!

− Mi az a Wianno? − intek a fejemmel Milo és a hülye, rongyolt pólója felé.

− A Wianno klub − feleli. − És megesküdhetek rá, öregfiú, hogy semmin nem kell aggódnod.

− Hol van az a Wianno?

Forty felsóhajt.

− Sehol. − Összecsapja a tenyerét. − Szóval van valami filmötleted, Professzor?

− Nem igazán − felelem. Milót bámulom, a szőke szőrt a karján, a rágógumireklám vigyorát. Úgy alakul át bennem az agresszivitás, mint a Carl Jr.‘s reklámkampányában; ahogy a logó változik, amikor valami új jalapenós burgert reklámoznak. Amy helyett most Milót akarom megölni.

Forty jégkockát ropogtat.

− Ugyan már! − erősködik. − Muszáj, hogy legyen valami ötleted. Mindenkinek van egy. Mi az utolsó jó film, amit láttál?

− Semmi − felelem. − Ez a srác, akivel dolgozom, mindig arra kényszerít, hogy ezeket a szar vicces videókat nézzem a Funny or Die- on.

− Nem is csináltál még filmet?

− Nem − mondom. Nem lenne illendő, ha Milót az ingénél fogva a vízbe húznám és belefojtanám. Úgyhogy inkább belemegyek a játékba. Elmesélem Milónak, hogy van egy ödetem; az Igazából szerelemben van az a jelenet, amikor Liam Neeson azt mondja a mostohagyerekeinek, hogy ami most kell nekik, az Kate és Leo. − És aztán − mondom, és remélem, hogy Love is hallja, és faképnél hagyja Milót, nehogy lemaradjon valamiről −, aztán ugyanúgy leülnek a díványra, csak éppen a Titanic-os jelenet helyett A szabadság útjaiból következik az a jelenet, amikor Kate és Leo a konyhában kefélnek.

Forty felvihog. Love észre sem veszi.

− Ez zseniális! Oregfiú, ezt muszáj megcsinálnod! − Forty körbepillant, hogy megnézze, Barry Stein véletlenül nem hallgatózott-e, de nem. Megvonom a vállam.

− Csak eszembe jutott, milyen vicces lenne.

− Úgy kell gondolkodnod, hogy milyen vicces lesz, öregfiú!

És aztán Forty közli, hogy el kell intéznie egy-két telefont, és odébbáll. Love odajön hozzám, és az ölembe ül.

− Jól szórakozol?

− Igen − felelem, és így is van. Love-val az ölemben sokkal nyugodtabb vagyok. Most már, hogy nem Milóval beszélget, akár élvezhetem is ezt a helyet. Itt valahogy mindenki sokkal elevenebbnek tűnik, mint a Chateau-ban; tisztábban kivehető, mégis szemcsésebb. A malibui fénynek olyan ereje van, amilyet nem lehet az Instagramon venni. A Polc nem egy otthon, egy egész falu, és eltűnődöm, vajon a Spájz dolgozói közül tud-e akárki is erről a helyről, és ha igen, nem lenne-e kedvük összeállni, és megrohamozni a kapukat. Elképzelem, ahogy mind ott ordítanak: NEM KELL NEKÜNK A SZERETETÜK, A PÉNZT AKARJUK’

Dottie szól, hogy készülődjünk a vacsorához, és észre sem vettem, hogy így elszállt az idő. Love azt mondja, Malibun sűrűn megesik. „Oceánparti üzemmódba kapcsol az agyad.”

Forty az iPadjével a kezében tér vissza.

− Ezt nézd meg, öregfiú!

Calvin kettő. Felismerem a Funny or Die lógóját és felnyögök, de Forty bizonygatja, hogy ez aranyérmes lesz. Megjelenik a főcím, majd Liam Neeson és a fia az Igazából szerelemben, és felgyorsul a pulzusom − ez az én ötletem volt −, és a kanapén ülve nézik Kátéét és Leót A szabadság útjaiban − az én ötletem! −, aztán elsötétül a képernyő, és szavak jelennek meg rajta, olyan szavak, amelyek tetszenek együtt, amelyek úgy összetartoznak, akár a boldog házasok:

Irta és rendezte: Joe Goldberg

Love kacag és tapsol, én pedig megölelem Fortyt, megrázom a kezét, és köszönetet mondok neki, de azt mondja, ne köszönjem.

− Ez az egész a te érdemed, öregfiú!

− De én nem csináltam semmit − tiltakozom. − Csak egy ötlet volt.

− Lószart! Megvolt a befejezés is. Mindenkinek van egy kezdőötlete, de te vagy az, aki azt is tudta, hogyan végződik.

Megmutatja a filmemet Barry Steinnek is. Új élet lehetősége villan fel előttem, és már belátom, hogyan fertőződhet meg az ember az álmokkal. Lehet, hogy a végén még felfedeznek, ahogy Mark Wahlberget a Boogie Nightsbzn, mielőtt mindent elcsesz. De Barry Stein annyit mond a videómra, hogy jópofa. Fortyogok. Egyszer régen, még New Yorkban más voltam, mint a többi, dögös.

Malibuban pedig, e szerint a mocskos, vén faszfej szerint, aki futószalagon szállítja az érzelgős, avítt, előregyártott romantikus vígjátékokat, csakjópofa.

Oda a hangulat. Elterelődik a téma a filmemről. Barry Stein előveszi a szivarjait, és Ray-nek, Fortynak és Milónak is kioszt egyet-egyet. Engem nem kínál meg. Forty mentalevelet piszkál ki a fogai közül, és végigsimít a haján. Meg van bántva; neki sem tetszett a jópofa.

− Szóval van ez az ötletem − szólal meg Forty, mire Barry azt mondja, hogy ki kell mennie a mosdóba, Milónak meg kell keresnie a naptejét, Love-nak pedig segítenie kell az anyukájának.

− Jópofa, a valagamat! − nézek Fortyra.

− Így van, öregfiú, így van! − mosolyog Forty.

Egy forgatókönyvről kezd nekem mesélni, amelyen épp dolgozik, és én hinni akarok magunkban, hinni akarom, hogy ez valaminek a kezdete. De Forty ötlete rettenetes. Menthetetlenül, amolyan „ennek dilidokira lenne szüksége”-féleképpen rettenetes, amikor egyszerűen tudod, hogy semmi esélye, hogy az életben bármiféle sikert is arasson forgatókönyvíróként. Igaza volt Love-nak, amikor azt mondta, hogy rettenetesek az ötleteik. Ennek az „ötletnek” a címe A harmadik iker.

− Mármint nem Love meg én − magyarázza. − Két srác, egypetéjűek, mindkettőnek csecsemőkorától tetoválás van a kézfején, mert az anyjuk nem tudta megkülönböztetni őket egymástól.

Nem egyszerű, amikor valaki, aki egyáltalán nem tud mesélni, mégis próbálkozik. Először az ikrek még a húszas éveik közepén járnak, és Los Angelesben vannak, aztán a következő pillanatban már egy sötét, New York-i utcán.

− És ekkor robban be a főcím, bumm! − kiált fel. - A harmadik iker.

Ó, Jézusom, és még csak most kezdődik. Love és Milo a teniszpályák felé tartanak, én pedig hiába vagyok jó helyen, mégis rossz helyen vagyok.

− Akkor most ez egy ikerpár? − kérdezek közbe. − Mert ha harmadik is van, akkor hármas ikrekről van szó.

− Nem, azzal előre lelőném az egész poént! − akad el a lélegzete.

A hajába túr, és valahogy tovább folytatódik a sztori, és most Vegasban vagyunk, és valahogy a Másnaposok keveredik Scorsese Gtt/‘w ójával.

− Érzed, mit akarok, öregfiú?

Nem csoda, hogy Fortynak egyetlen ötletét sem sikerült eladnia. Az iPadjére pillantok, ami ábrákkal és jegyzetekkel van tele. Nem minden zavaros ember zseni. Némelyikük csak zavaros. Megszakad érte a szívem.

− Vegas − jegyzem meg. − Na, és ki nősül meg?

Felpattan. Huhogni kezd.

− Kitaláltad! Gondolatolvasó vagy! Micsoda megérzés! Professzor öregfiú!

Körbepillant, hogy lássa, Barry Stein nem figyeli-e, de még mindig nem. A pályán közben Love megengedi, hogy Milo az ő vizespalackjából igyon. Forty pedig csak beszél, beszél, és közben a sivatagban, csak úgy a semmiből, felbukkan a harmadik iker, hogy megölje az egyiket, aki épp Vegasba tart, hogy megmentse a testvére életét, és aztán megint máshol kötünk ki. Forty kifelejtett egy kritikus jelenetet.

− Na és Joe! − kiált fel. − Ezt képzeld csak el! Az ikerpár harmadik tagja − kurvára nem ikerPÁR − beugrik egy medencébe, és az ő szemszögéből látjuk felette az eget, a medencés partit, ahogy szalagos magnóról bömböl a zene.

− Azt hittem, a jelenben játszódik.

A szeme sem rebben.

− Van, amikor igen − feleli. − Máskor meg a jövőben. Vagy a hetvenes években. Nonlineáris narratíva.

Love Milo fülébe súg valamit.

− Szóval a harmadik iker újjászületve bukkan elő a medencéből. És itt kezd félelmetes lenni a dolog. Készen állsz rá?

Dottie megráz egy csengettyűt, Love pedig integet, hogy menjek, de nem vár meg, amikor Milo megböki, hogy menjen be. Szólok Fortynak, hogy mennünk kéne, és rám néz.

− Haver − mondja. − Kivágtak.

− Nem szerepelsz az epizódban? − vonom fel a szemöldököm.

− Anya amúgy is imád ünnepelni − feleli. − Mindenki fel van pörögve. Megnézik, azt fogják hinni, hogy elszalasztottak. Mindenki jól jár. Szóval elmentem a meghallgatásra, és akár tarolhattam is volna, de így is. A legelső ügynököm is figyelmeztetett. Íróként jól elbaszhatja a dolgokat, ha színészkedni próbálsz.

Dottie újra kolompol, és Forty azt ígéri, két percen belül itt leszünk. Azt mondja, el kell rohannunk kiváltani nekem valami receptet, Mire Dottie megkérdezi, nem küldhetnénk-e el valakit érte, Forty pedig azt feleli, valami új szer, és Dottie felsóhajt:

− Igyekezzetek, fiúk!

Fortyval a rézsűhöz sétálunk, ahol úgy hevernek összevissza a kocsik, mint a másnapos bulizok. Forty kiszámolja: ecc, pecc, kimehetsz, és a Spydernél állapodik meg.

− Hova megyünk? − tudakolom.

Bedugja a kulcsot, és felpörgeti a motort.

− Mexikóba, öregfiú. Me-ht-kóba!

Elindulunk.

25

Természetesen Forty csak képletesen értette, és valójában nem Mexikóba tartunk. Azért hagytuk ott a klubszendvicsek, halas tacók és caipirinhák édenkertjét, hogy a kibaszott Taco Bellbe menjünk.

Elképzelem a többieket A Polc vetítőtermében. Remélem, Love nem Milo ölében ül, és miért kell mindig lennie egy Benjinek, egy Hendersonnak, egy Milónak? Milo még probléma lesz, és amikor rákeresek a neten, egész sor idegesítő dolgot találok; forgatókönyvdíjakat, cikkeit a Vanity Fairben, a Nylon magazin szerint pedig pszichotikusan jó parti. Utálom a tudatot, hogy Milo megcsinálta a szerencséjét Hollywoodban, és aki azt mondja, hogy sosem féltékeny, az hazudik. Befordulunk a Taco Bellhez, és Love-tól kapok SMS-t: Útban vagytok már visszafelé?

Felolvasom Fortynak.

− Mondd neki, hogy dugóba kerültünk!

A néptelen útra pillantok.

− Most komolyan?

− Igazad van − feleli. − Akkor mondd meg neki, hogy rám jött az ötperc. Tudni fogja, miről van szó. Minden oké, öregfiú!

Így hát megírom Love-nak, hogy Fortyra rájött az ötperc, ő pedig visszaír, hogy jaj, ne már, és hogy majd fedez minket, mi pedig kiszállunk a Spyderből, és átballagunk a parkolón a kibaszott Taco Bellhez. Odabent egy bokszba telepedünk, és Forty a másik forgatókönyvéről, a ZttVről kezd mesélni.

− Rajta volt a Még feketébb listán is − mondja. − Az még a Feketelistánál is titkosabb.

− Mi az a Feketelista? − pillantok fel rá.

Elneveti magát.

−A legjobb megfilmesítetlen forgatókönyvek a városban. És a Még feketébb listán a még annál is jobbak szerepelnek. Csak úgy tíz producernek sikerült felkerülnie, és a Zűr bejutott.

− Menő − felelem, és elgondolkodom, vajon a Los Angeles-i tanárok egyáltalán próbálkoznak-e némi szerénységet csöpögtetni a gyerekekbe.

Forty elmondja, hogy a Zűr egy emberrablásról szól.

− Hé! − mondom. − Én is pont egy emberrablásos sztorin dolgozom!

− Komcsi? − kérdezi. Mindig erőlködik.

Felvetem neki, hogy elolvashatnánk egymás irományát, mire rávágja, hogy kolosszális ötlet, és rögtön át is küldi a Zűrt és A harmadik ikert. Végigpörgetem a saját sztorijaimat a telefonomban, amiket akkor írok, amikor nem tudok aludni, amikor arra gondolok, hogy mi a fasz történt, és mint Alvy Singer, a képzeletemben próbálom meg rendbe tenni az egészet. Belekezdek Fortynak az egyik kedvenc Amy-sztorimba, amelyikben elmegyünk, és álnevet használunk. Csak épp ebben a változatban rajtakapom a ketrecben, amint a könyveket akarja ellopni. Bezárom, és a rabszolgámmá teszem.

Végül visszaszeret belém, és továbbra is azokat az álneveket használjuk. Összebarátkozunk az emberekkel, akiket Little Comptonban lehúztunk, Noah-val & Pearllel & Harryvel & Liammel. Forty megjegyzi, hogy Stockholm-szindróma, de téved: azt remélte, hogy rajtakapom.

− Ah! − mondja. − Rossz kislány. Megint csak nagyon jó!

Ezért szeret írni az ember. Ügy látogathat el régi barátokhoz, hogy nem kell belépniük a Facebookra, hogy megnézzék, mi a helyzet velük, és nem kell azzal foglalkozniuk, amit az idióták úgy hívnak manapság, FOMO. Olyan embert csinálsz belőlük, amilyennek szeretnéd őket, amilyenek lehetnének, ha bátrabbak és okosabbak lennének.

− És mi a címe? − érdeklődik.

− Svindlerek - mondom. − De egyelőre még inkább csak vázlat, mint sztori. Még nem dolgoztam ki az egészet.

− Minden sztori csak egy sztoriként indul − feleli, mintha ennek lenne valami értelme. Hollywood. Azt mondja, nézzem majd meg a Zűrt. - A nagy elmék − teszi hozzá. − A Zűr igencsak belevág a Svindlerek témájába.

− Azt akarod, hogy olvassam el most?

− Küldd át a Svindlereke.t! − mondja, és bekap egy tablettát. − Nekem nem sietős visszamenni a kibaszott Polcra. Hidd csak el, nem maradunk le semmiről.

− Bueno - felelem, mert így felelne egy olyan sikeres, L. A.-i forgatókönyvíró pöcs, mint Milo.

Olvasunk. Kölcsönösen kijelentjük, hogy a másik munkája zseniális. Forty teljesen lepadlózik a Svindlerek elképzeléseitől, és én is viszonzom a bókot. Azt mondom, hogy lenyűgöz a Zűr struktúrája, noha az egész összefüggéstelen nonszensz.

És ekkor már tudom, hogy én is elkaptam az álomkórt. Pedig abból semmi jó nem származhat. Pedig jól tudtam, mielőtt ideköltöztem. Máris megszegtem Mr. Mooney szabályait is. Nem gondoskodom róla, hogy leszopjanak. Megdugtam egy színésznőt. Medencében fürödtem. De azt is tudom, milyen érzés volt megpillantani azokat a szavakat Forty iPadjén: írta és rendezte Joe Goldberg.

Szükségem van Fortyra, hogy megvethessem a lábam, és megmutathassam Milónak, hogy is kell ezt csinálni. Az rohadtul biztos, hogy többre lesz szükségem egy jópofa Funny or Die videónál, hogy helyre tegyem azt a nagyképű faszfejet, és elég filmes kézikönyvet olvastam ahhoz, hogy tudjam, itt soha nem viszed semmire, ha nem ismersz valakit. És most már ismerek. Ismerem Forty Quinnt. Felvetem neki, hogy összekombinálhatnánk a Zűrt a Svindlerekkel, és kimered a szeme.

− Szuper forgatókönyv! − lelkesedik. − A picsába is, igen! A váza már megvan!

− Csináljuk meg − jelentem ki.

− Ne csörögjünk rá az ügynökeinkre?

Ahelyett, hogy bevallanám, nekem nincs ügynököm, azt javaslom, inkább várjunk még vele.

− Menjünk biztosra, először legyen valami tényleg óriási a kezünkben! − magyarázom. − Csak egy lövésünk van.

− Bölcs húzás, Professzor! − veregeti meg a vállam. Megegyezünk, hogy várunk vele, amíg a forgatókönyv menetkész nem lesz, és addig nem beszélünk róla senkinek, se Love-nak, se az ügynököknek, se bárkinek, se senkinek. Nem akarom, hogy bárkinek is eljárjon a szája, és Milo megtudja, hogy próbálkozom valamivel. Azt akarom majd közölni azzal a faszfejjel, hogy megcsináltam valamit. Hollywood amúgy is ostoba, úgyhogy ha nem jön be, olyan lesz, mintha nem is vallottunk volna kudarcot.

Forty a hátamra csap, és a pult felé indulunk.

− Pecsételjük meg egy kajával! − mondja, én pedig szemügyre veszem a választékot: Doritos Locos taco, gordita, valami Quesarito, amit nem egy mexikóvárosi abuela főzött ki, hanem egy nagyvállalat vegyésze Amerika közepén.

Forty a chalupáról kezd tárgyalni a pénztárban álló, betépett sráccal. Aztán bemegyünk a konyhába, hogy bemutathasson az amigo supremójának, Eduardónak, a főszakácsnak. Egy tonnányi kaját rendel - dos krumplis tortilla és tres gorditas, egy marhahúsos, ötrétegű burritót, és minden tüzes szószt, amit csak nélkülözni tudtok. Míg a számlára várunk, a zsebébe nyúl, elővesz egy kokainrögöt, és hivatalosan is a Fagypont alatfozn élek.

A pultnál ránk mosolyog a srác.

− Harminckilenc dollár és nyolcvankét cent lesz.

− Kösz, tesó! − feleli Forty. − El ne felejtsd a tüzes szószunkat! − fütyörészik. − Eduardo! − bődül el. − Szólnod kéne a góréknak, hogy kéne itt jattlehetőség! Hogy adjak így jattot, srácok?

Eduardo nevet.

− Vicces, Mr. Forty!

Valószínűleg Eduardo áll a legközelebb ahhoz, amit Forty igaz barátnak nevezhet, és Forty előhúz egy százdollárost, összegyűri, úgy tesz, mintha tüsszentene, és közben a pultra dobja a százast. A kasszássrácnak már ismerős a mutatvány; nevet, és azt mondja, amit Eduardo is mondott, amit Forty hallani szeret:

− Köszönjük, Mr. Forty!

Forty biccent, visszatérünk a bokszunkba, és úgy teszünk, mintha A harmadik iker még menthető lenne, pedig sorra irtom ki az ötleteit, és a semmiből írom újra.

− Vidd ki az egészet a sivatagba! − javasolom. − A harmadik iker betolakodó, aki mindent elcsesz az ikreknek.

Forty bólogat; horogra akadt. Látni rajta, hogy magában ingadozik, hogy Milo vagy ő volna-e a harmadik iker, és egyszeriben megörülök neki, hogy egyke vagyok.

− Na most, az ikreknek rendben van a szénájuk, de ez a faszfej mindent felborít − folytatom. − Megdugja a nőiket, bekavar a munkájukba, de az a legelbaszottabb az egészben, hogy mindkettejüket elárulja, mire kiderül, hogy mégsem állnak olyan közel egymáshoz, mint hitték.

− Ah! − kiált fel. − Második felvonás!

− És aztán végül az ikrek újra egymásra találnak. Meggyőződnek róla, hogy tényleg ők ketten azok, az eredetiek, úgyhogy kitervelnek valamit, hogy Vegasba vigyék a harmadikat.

Forty az asztalra csap.

− Helyszíni forgatás! Imádom!

− De nem érnek el odáig − folytatom. Az idióta. − Leállnak az út szélén, leütik a harmadik ikret, és otthagyják holtan.

− Basszus! − veti közbe. − Ez elég sötét.

− De aztán! − vigyorodom el. − Az utolsó jelenetben, amit odafentről veszünk, azt látod, hogy lehúzódik a kocsi, és egy holttestet dobnak ki az út mellé.

Forty szeme felcsillan.

− A harmadik iker mindkettejüket átbaszta!

Bólintok.

− Kész is a filmed!

Forty azt feleli, ez működhet, azzal feltép egy zacskó tüzes szószt, és a szájába nyomja.

− És most − követeli − a Zűr jön!

Ő úgy gondolja, Tarantino és Nora Ephron találkozása egy klasszikus, emberrablás sztoriban, csakhogy én elolvastam, és Forty nem író. Egyszerűen szeret neveket párosítani egymással. Naná, hogy vegasi sztori − bármit megtenne, hogy Vegasba mehessen −, de a szereplők teljesen össze vannak kuszálva, és hol a pasas az emberrabló, hol a csaj, és így tovább (a drogok), de ezen könnyen segíthetek; egyszerűen lecserélem a Svindlerek re.

Leesik az álla, és hátradől.

− A mindenit! − kiált fel. − Egyvalamire nem gondoltam.

− Mire?

− Megegyezhetnénk, hogy ami ebben a bokszban történik, az ebben a bokszban is marad?

Bólintok.

− Hogy a picsába ne!

− Múltkor Love eléggé fölcseszte magát a Zűr miatt. Ügy érezte, róla szól.

Most aztán csupa fül vagyok. Megtörlöm a számat.

− Miért hitte, hogy róla szól?

Forty felsóhajt, és kiönti a szívét. Előadja, hogy Love kapcsolat-függő, és egyszerűen képtelen egyedül lenni, épp ezért ment férjhez olyan fiatalon és elhamarkodottan, majd aztán másodszor is.

− És aztán a doki meghalt. − A fejét csóválja. − Haver, Love teljesen bekattant. Mármint attól parázott, hogy valahogy mérgező. Ha nem válik el, akkor megözvegyül, pedig nem akar mást, csak együtt lenni valakivel.

Én nem hiszem, hogy ilyen lenne. Talán ilyen volt. De már nem.

−Aha.

− Na szóval − folytatja. − Megesküdött, hogy soha többet nem jár senkivel, ha nem örökre szól. Szóval azzal húztam, hogy ha legközelebb megismerkedik valakivel, meg kell kötöznünk az illetőt, és bezárni A Polcra, hogy el ne mehessen, ne csinálhasson semmi szarságot, ne mehessen el az orvoshoz, hogy kiderüljön, rákos − nevet fel. − Szóval végül is valamiképpen tényleg ebből merítettem a Zűrt.

− Huh − szólalok meg.

Forty elmosolyodik.

− Most kiakadtál.

− De jó értelemben − mondom. És így igaz. Különlegesnek érzem magam. Love az igazit kereste, és rá is talált, és én vagyok az, és igaz, hogy korai és abszurd, és csak pár napja ismerjük egymást, de bassza meg, olyan jó érzés, hogy valakinek én kellek. − Részemről minden oké − mondom. − Én is úgy vagyok vele, hogy inkább nem járnék most senki mással, csak Love-val, de kérlek, el ne mondd neki, hogy ezt mondtam!

− Persze, hogy nem fogom! − vágja rá. − Én soha nem tenném. És ezen most két dolgot is értek: én soha nem állapodnék meg harmincasként, és soha nem mondanám meg Love-nak, hogy elmondtam neked, hogy ő viszont meg akar állapodni.

− Na és Milo − hozom fel a legkínzóbb kérdést. − Tényleg nincs köztük semmi? Mármint semmi friss?

Forty felsóhajt.

− Elég unalmas ügy ez − feleli. − Ehhez meg kell értened a húgomat. Mélységesen, a csontja velejéig, erotikusán, mindenekfelett és teljes valójában szexuális lény.

− Oké − bólogatok.

− Szóval, ha arra vagy kíváncsi, hogy valaha is lefeküdtek-e egymással, nos, nyilván igen. Odaát, keleten, amikor még gyakorlatilag gyerekek voltunk. De biztosíthatlak róla, öregfiú, hogy a csaj nem szereti a srácot. − Közelebb hajol hozzám, és böffent egyet. − Félre ne érts, de Love csak az olyan srácokra bukik, akik kicsit karcosabbak, érted, akik durvább környékről származnak.

El sem hiszem, hogy van, aki még mindig használja ezt a kifejezést, de mielőtt bármit is mondhatnék, Forty összecsapja a kezét.

− De most térjünk vissza a lényegre! − Vagyis az üzletre, és elárulja, hogy a Plan B már nyaggatja, hogy írja át a Zűrt, és igaz, hogy ez itt L. A., ahol mindenki egyfolytában kamuzik, de nem esik rosszul a gondolat, hogy egy lépés választ el Brad Pitt-től.

Kihozzák a kaját, és a burritónak olyan az illata, mint a tortillának, aminek olyan az íze, mint a chalupának, és nem tudom, miért kértünk ki ennyifélét, amikor Forty feltett szándéka, hogy minden ússzon a tüzes szószban, ebben a közönséges, egyszerűen csak méregerős cuccban, ami minden hús, sajt és zöldség ízét tökéletesen elnyomja, amit csak kiolvasztottak és a tortillákba pakoltak. Az egyetlen, ami menti a menthetőt, hogy rálátunk a Csendes-óceánra.

Forty úgy fal, akár egy kiéhezett árva, óriásiakat harap, minden falattól kikerekedik az arca. Egyszer sem néz a szemembe, miközben szemléletes részletességgel írja le a bungalóját a Bellaggióban, hogy milyen tehetsége van a lapszámláláshoz a kártyában, a pillanat iránti szenvedélyét és a ‘70-es évek iránti imádatát. Valóban igaz, hogy a legtöbben soha nem akarják elismerni, hogy van, aki egyszerűen rossz korban született. Forty sokkal jobban meglett volna a hetvenes években, az AIDS és a Twitter előtt, amikor elegendő lett volna a menő farmere és a király kokóforrása, van egy enyhe hasonlósága Hopperrel, Nicholsonnal, a kibaszott De Vitával. Igazán megsajnálom Fortyt, mert időgép híján sosem lesz boldog.

Befejezzük a zabálást, és kimegyünk a Spyderhez. De Forty még nem indítja be.

− Van itt még valami, öregfiú! − szólal meg. Kinyitja a kesztyűtartót, és előhúz egy borítékot. − A múlt héten összeakadtam egy nagyon nagyvonalú osztóval. − Lehalkítja a hangját. − Én tele vagyok, és most még időben vagyok, hogy leszállítsam A harmadik ikert a haveroknak a Sonynál. És nem hagyhatom, hogy feltartson az a melód, amit most csinálsz.

Átnyújtja a borítékot. Tele van pénzzel.

− Nincs rá szükségem! − tiltakozom. Nem kell az alamizsnája.

− Semmiség − feleli. − Tíz rongy, amiről becsszóra meg is feledkeztem.

Tízezer dollárt felejtett a kesztyűtartóban. Gazdagok. Idióták.

− Love kíváncsi lesz, honnan van − jegyzem meg.

De erre is megvan a válasza.

− Könyvekkel bizniszelsz. Nemes lelkű üzletember vagy csodálatra méltó szorgalommal és egy stabil, felívelő üzlettel. Vagyis a lehető legtávolabb állsz attól, hogy aranyásó légy.

Már vártam, hogy kimondja ezt a szót, és mindenképpen megtartottam volna az állásomat, mert nem vagyok valami kibaszott aranyásó.

− Értem − felelem. − Na jó.

− Te csak küldd az oldalakat, én pedig hozzáteszem, amit hozzá kell tennem, és pörög is a dolog. Nyár végére szüljük meg a kicsikét! Fussuk le a köröket, és mutassuk be, amikor a kissrácok visszamennek a suliba! Jól hangzik?

− Akár most azonnal nekiállhatok − felelem.

Rám kacsint. Mindketten tisztában vagyunk vele, hogy ez a partneri kapcsolat kissé korrupt. De milyen szövetség ne lenne valamiképpen egyenlőtlen? Egyetlen tökéletes párt, igazi partnert sem ismerek, akik egyenlően osztanák meg a terheket.

Megkér, hogy adjak oda neki a padlóról egy kodeinesüvegcsét − undorító állapotok uralkodnak itt; Taco Bell csomagolópapírok, üres, sáros Sprite-os és fantás üvegek. Forty elbaszott egy figura − drogfüggő, és egy olyan múltban él, ami soha nem is létezett. Amikor majd a Varietyben írnak rólunk, én leszek a menő arc, ő meg a másik.

Meghúzza a begyógyszerezett Fantáját, és beindítja a motort. Akár meg is halhatunk útban visszafelé A Polchoz. De életben is maradhatunk. Együtt énekelünk a kibaszott Eaglesre, amikor egyszer csak éles bal kanyarral befordulunk a birtokra.

Forty a fékbe tapos, és lehalkítja a zenét.

− Még egy dolog − mondja. − A szüleim valóságos kvékerek, ha arról van szó, hogy játszom. Hazardírozásnak nevezik, mintha valami pennsylvaniai kiscsaj lennék, aki nem tud lapot számolni. Szóval ne beszéljünk arról, hogy mit zsebeltem be!

− Meg is beszéltük − felelem.

− És még valami − mondja, és utálom, amikor ezt csinálja valaki. Kiönti a maradék kodit a füves homokra, és elképzelem, hogy a mókusok mind beállnak tőle. − Ha rosszul mersz bánni a húgommal, kinyírlak a picsába!

Most először érzek iránta némi tiszteletet. A felhaj tóhoz érünk, és a kocsik fele már eltűnt. A parti nagy részéről lemaradtunk, Milo közben el is aludt egy nyugágyon, és csúnya, amikor alszik − újabb győzelem.

Forty a saját bungalójába megy, én pedig Love-hoz. Az emeleti hálószoba valóságos álom, kész útvesztő, füvesített terasszal. Love elmeséli, hogy egy maui üdülőhely mintájára csináltatták. Kimegyek, mert még sohasem álltam pázsiton a föld fölött, de kérlelni kezd, hogy bújjak ágyba.

− Fortyt kivágták a Törvény nevébenböW − megszimatol. − Taco-szagod van!

− Lebuktam − felelem.

− Igazán remek, hogy úszol az árral! − vágja rá. − Forty mindig padlón van, ha kikosarazzák, és van egy olyan érzésem, hogy ha most nem vagy itt, még eltűnik Vegasban, vagy valami ilyesmi. Köszönöm!

− Jó srác.

Love megcsókol.

− Szerintem jót tenne neki egy kis pihenés − jelenti ki. − Ez a hülye biznisz kikészíti, jobban tenné, ha itt maradna a nyárra, és nem próbálna meghallgatásokat szervezni olyasvalamire, ami még nincs is kész.

Megszorítom a kezét.

− Akkor tegyünk úgy mi is! Maradjunk itt!

− És mi lesz a munkáddal? − kérdezi.

Azt mondom neki, hogy egyénileg így is sokkal több értékes könyvet adok el, mint a boltban. Csinálhatok egy postafiókot meg egy kis céget, hogy csak ezzel foglalkozzam. Love le van nyűgözve, és felajánlja, hogy használhatok egy régi Priust, amit már senki sem vezet, hogy eljuthassak a kiárusításokra, és begyűjthessem az árut. Imádom, hogy csodálatos ötletnek tartja, és azt is, hogy nem mondja azt, garázsvásár. Megcsókol. Meglovagol, és most már itt lakom, Malibuban, szerelemben. Véget ért a vadászidény. Nem fogok Amyre gondolni. Nem aggódom Amy miatt. Nem ostorozom magam. Itt az ideje, hogy elengedjem magam. Amy nem volt rá képes. Én igen. Én vagyok a szerencsés, nem ő.

26

Két hete tart a szerelem nyara, Love nyara, és egyetlen olyan napszak van csak, amitől rettegek. A tenisz ideje! Ehhez meg kell érteni, hogy amúgy egy álomban élek. Minden nap azzal indul, hogy Love meglovagolja a farkamat. Miután kikeféltük magunkat, magamra kapom az egyik inget, amit Venice-ben, az Abbot Kinney egyik röhejesen drága üzletében vettem, majd elhajtok az Intelligentsiába, és veszek egy túlárazott kávét. Hátamat a falnak vetve üldögélek a lépcsőzetesen kialakított kávéházban, amely olyan rideg, olyan tiszta a kaliforniaiak szemében, hogy sosem látni mosolyogni senkit, és csúnyán néznek az emberre, ha jeges kávét kér.

Felváltva dolgozom a Zűrön és A harmadik ikere.n, majd ebédidő táján könyveket postázok, ha épp van valami raktáron. Aztán pedig minden délután négykor esőért imádkozom, hogy megúszhassam a teniszpartiA Szarul megy a tenisz. Túl nagyok a tenyereseim, és a labda mindig átrepül a kerítés felett. Az egykezes fonákjaim sosem találnak célba. A kétkezes fonákjaimtól Forty összehugyozza a bermudáját. Időnként Milo is megjelenik, hogy odakiáltsa: Lazábban fogd, kölyök! Néha pedig Love egyenesen átjön az én térfelemre, mintha valami taknyos gyerek lennék.

Ma csak mi ketten vagyunk Love-val, mert a szülei Európába utaztak, Forty és Milo pedig kivitték a Donzit. Love adogat nekem, én pedig vagy kihagyom a labdákat, vagy egészen Kínáig ellövöm őket, úgyhogy végül úgy döntünk, inkább sétálunk egyet a parton.

− Na jó − szólal meg, amikor a vízhez érünk. − Egyszerűen muszáj megmondanom, hogy tudom, hogy utálsz teniszezni, de nem utálnád annyira, ha igyekeznél egy kicsit. És tudod, szeretlek, de olyan makacs vagy, még senkit sem láttam, aki ilyen makacsul ellenállt volna annak, hogy fejlődjön valamiben. Egy kicsit meg kellene erőltetned magad!

Ránézek. Mindent hallottam. Igaza van. És az őszinte frusztráltsága közepén ott volt elrejtve egyetlen kis szó. Nem szándékosan mondta ki. Éreztem én, hogy szeret, de én sem mondanám ki ilyen hamar. Mindössze két hete vagyunk együtt. Ám ez alatt a két hét alatt felépítettünk valamit kettőnk között; egy hidat, egy kapcsot, és ebben még soha senkivel sem volt részem. Amyvel a szex volt köztünk és a hév. Beck répát lengetett az orrom előtt, én pedig ráharaptam. Love-val viszont együtt gondozzuk azt a répát, együtt hámozzuk meg, és együtt is esszük meg.

− Nézd! − kiált fel, és egy delfinre mutat az óceánban. − Láttad?

− Igen − felelem. − Látom. És ne aggódj, van nálam fegyver!

Kacagásban tör ki, és hanyatt veti magát a homokon; én is nevetek, ő pedig kacagva fordul az oldalára, a fenekére csapok, viszonozza, és Love-val ennyi az egész, csak egy vicc, egy legyintés, és máris kibújik a parányi szoknyából, rám mászik, lehúzza a sortomat, a kezei közé fogja a fejem, és közelről a szemembe néz.

− Süket vagy? − kérdezi.

− Nem − felelem. − Csak tapintatos akartam lenni.

− Hát ne legyél az!

− Oké. Én is szeretlek.

Megcsókol, miközben belé hatol a farkam, és tökéletesek vagyunk így, együtt, én is jobb lettem, hogy megismertem, és még mindig meg vagyok róla győződve, hogy van egy különleges hely a mennyországban, ahol a puncikat készítik, és ha olyan szerencséd van, mint nekem, egy nap majd rátalálsz arra az egyre, amely neked készült. Ezt neki is elmondom, miután végeztünk, és csak ott heverünk a homokon.

− Írnod kellene − jegyzi meg. − Időnként bizarrul jó dolgokat tudsz mondani.

El akarom mondani neki, hogy írok is, de várhat.

− Kösz − mondom inkább. − Talán fogok is.

Oldalba bök. Felé fordulok, és rám mosolyog.

− Azt ugye tudod, hogy még vissza kell menned a pályára?

Igen, a szerelem nyara egy álom. A bőröm csak úgy ragyog, hála Henderson kencéinek és annak, hogy Love-ot kefélhetem. Összeállnak lassan a forgatókönyveim is. Párnaponta összeülünk Fortyval a Taco Bellben, hogy átbeszéljük a „munkánkat”. Olvas, ömleng, aztán beszámol róla, hogy áll azzal, hogy hírverést csapjon nekünk.

Nagyon büszke vagyok magamra, amiért végre igazán vakációzom. Még a forgatókönyvírást sem lehet munkának nevezni, ahhoz túlságosan is élvezem. Love kioktatása után még a tenisz is jobban megy, és majdhogynem jó is, hogy nem hajlandó leszopni, mert ha megtenné, még a végén olyan boldog lennék, hogy már nem is lennék önmagam.

Igaz, ami a korinthusiaknak írt levélben áll: a szeretet türelmes. Lovagolni megyünk, és én azt sem tudom, hogy kell megülni azt a kibaszott lovat, úgyhogy megint csak itt tartunk; Love tanítgat.

− Róbert Redford jó tanulóló lesz − mondja.

− Róbert Redford? − hökkenek meg, és mint kiderül, az anyja nevezte el az összes lovukat.

Love szerint kész csoda, hogy nem mindet Róbert Redfordnak hívják.

− Anyu valósággal a megszállottja − magyarázza.

Kiügetünk, és most épp arra kíváncsi, hogyan vesztettem el a szüzességemet, mire azt mondom, először ő mesélje el.

− Milóval − feleli. − A családja hajóján voltunk, és a Wianno Clubnál kötöttünk ki, és mi hárman, Forty, Milo és én mindig kilopóztunk, és elloptuk a zászlókat a golfpályáról. − Ezért hordja hát mindig azokat a pólókat: Martha’s Vineyard, jachtklubok; csupa páváskodó rózsaszín meg zöld. − És aztán egyik éjjel Milo azt mondja, bújjunk el Forty elől, és ijesszünk rá. És aztán, szóval tudod, és borzalmas volt, fájt is, és említettem, hogy nagyon fájt? − Az égre emeli a tekintetét, és megtalálta a módját, hogyan dolgozza fel az életben minden fájdalmát. − És aztán Fortyt vették elő az összes zászlóért. − Nevet, és persze azóta ők hárman úgy beszélnek arról az éjszakáról, mint amikor mindhármukat megfektették, és úgy örülök, hogy szegényen nőttem fel, és az én sztorimban nincs semmi ilyen jópofa. Love oldalba bök.

− Én elmondtam az enyémet. Most te következel!

− Szóval − kezdek bele −, épp a Chateau Marmont-ban vacsoráztam, amikor odajött hozzám egy pincérnő egy darab papírral.

− Ez nem vicces! − csap rám.

Vállat vonok.

Megpaskolja a lábam.

− Majd amikor készen állsz − mondja. − Nem rohanunk sehova.

Csendben megyünk tovább. Mint mondtam, a szeretet türelmes.

A szeretet jóságos. Ejtjük a tervünket, hogy Culver Citybe megyünk valami ünnepségre, ahol Love-nak valami díjat kellene átvennie, mert Milo telefonál a Commerce Casinóból. Forty tönkrevágott egy szobát, és most nem hajlandók elengedni.

− Milo nem tudná elintézni? − kérdezem. És persze aggódom az üzlettársamért, de ugyanakkor nem is vártam mást Hollywoodtól.

Love azt mondja, jobb, ha mi megyünk.

− Miért? − kérdezem.

Könnyes lesz a szeme.

− Mert Fortyval az a helyzet, hogy muszáj közbelépni, különben az emberek rosszul lesznek tőle.

Hosszú az út Commerce-be. Rusnya egy hely. Egyáltalán nem valami csillogó. Csupa műanyag. Végignézem, hogy Love a bátyját ölelve egész éjjel fennmarad. Fortynak taknya-nyála egybefolyik. Love nyugtatgatja, hogy semmi baj. Amikor egyszer csak rájön, hogy ez lett volna a díjkiosztó éjszakája, Love megint csak csitítja, hogy semmi baj.

− Elhalasztották, nyuszifúl − mondja neki. A hangja Aloe vera. − Nem maradtam le semmiről. Próbálj meg aludni!

Másnap reggel, útban vissza Malibura azon kezdek aggódni, hogy Love jobb ember nálam. Hallgatag és morcos vagyok, és veszekedni kezdek vele Milo miatt, amiért SMS-eket küldözget neki, és amiért ott vár már minket A Polcon.

− Joe! − szól rám Love. − Képtelen lennék bárkire is haragudni, amiért besokallt egy kicsit Fortytól, érted? Milo azért van itt, mert szükségünk van rá. Mert szükségem van rá. Kérlek szépen, ne féltékenykedj rá! Egy nagyon kedves, Lorelai nevű lánnyal jár, és egyáltalán nincs mitől tartanod.

− Nem vagyok féltékeny.

− Nézd! Forty vonzza a bajt. Legyen szó emberekről, írásról, drogokról, vagy akármi másról, tudod, nála rosszabb ösztönei senkinek sincsenek.

Úgy szeretném megmondani neki, hogy minden rendbe jön Fortyval, mert felfedezett egy tehetséges írót. Úgy megmondanám neki, hogy én vagyok a harmadik iker, és mellette én is jóságos akarok lenni. Tudom, hogy Forty gondját kell viselnünk. Tudom, hogy sosem lenne képes egyedül boldogulni. Tudom, hogy bizonytalan, boldogtalan és negatív. És látom, Love mennyire törődik vele.

− Figyelj csak! − szólalok meg. − Tudom, mióta halogatod, hogy átmenj Phoenixbe meglátogatni az önkéntes koordinátoraidat. Miért nem mész ma este? Én itt maradok Fortyval.

Love elmosolyodik, megírja Milónak, hogy hazamehet, és amint visszaérünk A Polcra, rögtön az ölembe mászik. Még azt sem várja meg, hogy leparkoljunk. Lenyomja a lábam, hogy fékezzek, és ott, a kocsiban, a behajtón támad le. Megköszöni, hogy ott maradok Forty mellett, én azt felelem, nem nagy ügy, mire felvonja a szemöldökét.

− Csütörtök van − figyelmeztet. − És nyár.

Love-nak igaza is volt. Forty tökrészeg, és akaratosan viselkedik Matthew McConaughey-nál, ahol senki nemigen akar köszönni neki. Bunkó az egyik pultoslánnyal, aki pedig igazán mindent megtesz. Amikor szünetet tart, elnézést kérek tőle, ő pedig azt mondja, nincs semmi gáz.

− Haver − jegyzi meg. − Úgy látom, teljesen ki vagy purcanva.

Mesélek neki Fortyról, ő pedig tipikusan kaliforniai módon kivárja, hogy ő beszélhessen, aztán elmondja, hogy a neve Monica, és A Polctól nem messze vigyáz egy házra, meg közben pultoskodik és szörfözik. Megkérdezi, én is szörfözök-e, és ez a kérdés sértő, de be sem tudom fejezni a társalgást, mert a másik pultos megveregeti a vállam.

− A te barátod a tajtrészeg srác?

Igen, az enyém, és a tajtrészeg srác épp engem keres. A szörfös pultoscsaj azt tanácsolja, hogy lazítsak.

− Próbáld meg a jó oldalát nézni! − mondja. − Mást úgyse nagyon tehet az ember.

A kaliforniaiak nem hajlandók elfogadni, hogy a helyzet néha kibaszottul szívás − mint például az, amikor a totál betépett Fortyval kell kocsiba ülnöm, és a következő megállónk egy szado-mazo prosti, aki Topangában lakik valami ranchon.

Egy kanapén kuporgok, túl közel egy halom ugató kutyához, és próbálom nem hallani, ahogy Forty a csajt dugja, és közben anyunak szólítja. Életem legsötétebb, leghosszabb éjszakája, és a tudattól, hogy Love-nak számtalan ilyen éjszakát kellett átélnie, csak még jobban szeretem. A legtöbb lány mostanra már lelépett volna.

Amikor végül ki kell rángatnom a Spyderből be a házba, alélt teste olyan ernyedt és mozdulatlan, hogy már attól félek, meghalt. De nem halt meg, és valamin muszáj lesz változtatni. Bébiszittert kell keresnem ennek a kölyöknek, valakit, aki megbirkózik a faszságaival, valakit, aki türelmes és szűkében van a pénznek.

Másnap, míg Forty a másnaposságát alussza ki, a barátnőm pedig Phoenixben tanítja a gyerekeket úszni a szeretetért, leballagok a partra, hátha ott a pultoscsaj, aki azt mondta, hogy a dolgok jó oldalát nézzem. Ott is van, ahol mondta, négykézláb sikálja azt a hülye deszkáját. Más így, hogy nem dolgozik, inkább olyan, mint egy sztripper, a fejére mintás kendőt kötött, a dereka körül pedig nyaklánc csillog. A teste feszes és barna; a Los Angeles-i lány sztereotípiája, és túl dögös Fortynak, de aki így kiöltözik, hogy lesikálja a szörfdeszkáját, az minden bizonnyal üres és mohó. Egyfolytában hátrapillantgat a válla fölött. Tökéletes lesz. Elindulok felé. Integetek.

27

Mint Love mondja, könnyen lehet, hogy Monica a legnyugisabb lány az egész világon, és örülök, hogy megszereztem. Monica higgadt, és semmivel sem lehet kizökkenteni a nyugalmából. Ahogy Love mondja, az ember képen is törölhetné, akkor sem olvadna le a mosoly az arcáról. Automatikusan, könnyedén létesít kapcsolatot Fortyval, ami azt jelenti, hogy Love és én felszabadultunk. Monica szuper közönséges, barna haját mindig baloldalt választja el, a frufruja a szemébe lóg, és folytonosan matatja, a szájába veszi, és hátratúrja. Legszívesebben fognék egy borotvát, és levágnám a picsába, de persze sosem tennék ilyet. Monica az én megmentőm. Forty nyugtatója. Forty ajnározza. Tetszik neki a rendíthetetlensége. Próbál beavatni, hogy mennyire nyitott mindenre az ágyban, de közlöm vele, hogy nem vagyok kíváncsi rá, mennyire nincsenek idegei. Még mindig próbálom elfelejteni, amit a múlt héten mondott:

− Akár le is pisilheted, öregfiú, az arcdA

Monica súlyosan kaliforniai eset, amolyan Beach Boys-csaj, aki szüntelenül mosolyog, és mindig ott lohol Forty nyomában, hogy megpróbálja rávenni, igyon egy kis kókuszos vizet. Elképzelem, hogy egymagában éjjel a belső combját vagdossa, de meglehet, hogy tévedek, és vannak olyan emberek, akiknek egyszerűen nincsenek démonaik. Mindig pontosan ugyanolyan, és sosem puffad fel, sosincs rosszkedve, és sosem kíván inkább burritót a szusi helyett. Mindig minden laza, és egyik este, amikor mind matracokon elhelyezkedve, a medencében nézünk filmet − így megy ez itt; egy Esquire magazin poszterében élsz, és te vagy a sztár −, és Love egyszer csak felkiált.

− Most esik le! Mi a Jóbarátok vagyunk! Ti vagytok Monica és Chandler, mi pedig Rachel és Ross!

Monica ugyan egyetlen epizódot sem nézett végig a Jóbarátokból, de azt mondja, milyen király, Forty pedig megjegyzi, hogy évek óta nem figyel oda, ha Love a Jóbarátokról beszél, én pedig lecsúszom a matracomról, és odaúszom Love-hoz, hadd örvendezzen a kis megvilágosodásának.

Love szülei Európában vannak, Milo elhúz azzal a Lorelai nevű csajával, aki az Echo Parkban él, Forty pedig felvesz valakit, hogy vigyázzon arra a házra Monica helyett, ami azt jelenti, hogy egyfolytában itt van velünk. Ez a nyár négy utolsó hete, és négyesben csinálunk mindenfélét, mindenféle nagy dolgokat. Helikopterrel kirándulunk Catalinába, magángépre pattanunk, hogy Vegasba repüljünk, a medencében eszünk, a medencében úszunk, és Monica salinak valót hoz a helyi termelői piacról, Love pedig salátának mondja, és azt kívánom, bár így maradna minden, akármeddig.

De Róbert Frost nem a levegőbe beszélt, és egy kis csípősség jelenik meg a levegőben, egyre jobban érzékelhetően. A strand egy kicsit kevésbé zsúfolt, mint tegnap, és az Intelligentsiába nyakukon sállal kezdenek beszivárogni a seggfejek. Mindez jel. Változás közeleg. Mennyei nyarunk lassan véget ér.

Rövidülnek a napok, és Love takaróba burkolva nézegeti a neten a csizmákat és a kiskutyákat, de most nap mint nap igazi csizmák érkeznek, amelyek bedobozolva halmozódnak a konyhában, a hálószobában, a befüvesített teraszon. Love feltépi a dobozokat, és felpróbálja a csizmákat, de nem hordja őket, ahogy kiskutyát sem szerez be.

Azt mondja, ez a kedvenc időszaka az évben, amikor a Boys of Summer minden spájzos zenelistára felkerül. Emlékeztetem rá, hogy ez elég abszurd Kaliforniában, ahol ugyan nem fog havazni. Rám néz, és közli, hogy egy kicsit vörös a bőröm. Mostanában elég kritikus. Mondom neki, hogy már bekentem magam naptejjel, és nem tűz olyan erősen a nap. Valami súrlódás van köztünk, ami tegnap még nem volt, és hirtelen nem tudom, nem csak egy nyári kaland voltam-e.

− Joe! − szól rám. − Még jobban be kell kenned magad naptejjel!

− De tényleg nem kell.

A szemét forgatja.

− De igen. Itt ilyenkor is erősen tűz a nap.

− Jól vagyok! − erősködöm.

És egy óra múlva kiderül, milyen ostoba vagyok. Ropogósra sültem, ráz a hideg, és a bőröm teljesen odavan. Nem mondja, hogy én megmondtam, de karba fonja a kezét, és lógó karimájú kalapot tesz fel. A medence árnyékos oldalára telepszünk, és megjegyzi, hogy ha bekentem volna magam, nem égtem volna le. Én tényleg magamra kentem azt a kibaszott naptejet, de nyilván valaki kinn hagyta a napon, és elvesztette minden erejét. Nem fogok veszekedni vele. Ez a szerelem nyara, és hinnem kell a szerelem őszében is, még ha baljóslatúan is hangzik. Fortyra pillantok, aki a székében szunyókál, Monica odabenn készülődik, mintha ugyan készülődni kéne ahhoz, hogy a kurva medence mellett heverésszen.

−Finomabban! − szisszenek fel, amikor Love aloét masszíroz lángvörös vállamba.

− Bocs − mondja, és finomabban ér hozzám, de még ez is fáj, és megrándulok. − Joe, talán jobb lesz, ha magadnak csinálod.

Elveszem a flakont. Nem tudom magamnak csinálni. Nem érem el a hátam. Az a helyzet, hogy ha istenigazából leég az ember, arra nincs azonnali orvosság. Hasra fekszem, Love pedig lepedőt terít rám, és megcsókolja a tarkómat. Bejelenti, hogy bemegy átöltözni.

− Átöltözni?

− Aha. Találkozóm lesz.

− Jótékonysági ügyben?

Felborzolja a hajamat.

− Filmügyben.

− Amin Fortyval dolgoztok? − kérdezem, és nem tetszik nekem ez a dolog.

De aztán még sincs ideje ruhát vagy modort váltani, ahogy a kérdésemre válaszolni sem, mert Milo jelenik meg fütyörészve, Marthas Vineyard Black Dog feliratú pólóban, mintha csak tudná, hogy New England az a hely, amit a legjobban gyűlölök, ahol Beck született, dühösen és megfejthetetlenül, ahol Amy a Charlotte és Charlesszú bolondított, ahol Love elveszítette a szüzességét, jóvátehetetlenül és kitörölhetetlenül; a vén homokon eltaposott cseresznye.

− Rosszul vagy, cimbora? − kérdezi Milo, miközben a barátnőmet ölelgeti.

− Elfelejtette bekenni magát − feleli Love. − Korán jöttél, Mi!

− Bocs − mondja Milo, majd rám néz, és felnyög. − Hé, egy kis aloét kéne kenni rá!

− Már kentem − mondja Love. − De az a fajta égés, amivel nem nagyon lehet mit csinálni, csak kivárni.

Mindketten fölém tornyosulnak, és habár fáj, nem tehetek mást, letépem magamról a lepedőt, és felülök ebben a kibaszott székben. Lángol az egész bőröm, lokalizált pánikrohamot kap a legnagyobb szervem.

− Nem olyan vészes − legyintek. − Mizujs, Milo? Hol van Lorelai?

− Lorelai úton van New Yorkba, valami esküvőre megy a Hamptonsban.

Love megböki a lábával.

− Neked is vele kellene menned − jegyzi meg. − Rendes lánynak tűnik.

− Az is − feleli Milo. − És feltett szándékom is volt, hogy elmenjek vele. Ki ne akarna a Hamptonsba menni esküvőre?

Én, faszfej, és Milo előhúz valamit a zsebéből. Odadugja Lóvénak, aki elveszi és nevet.

− Ez milyen klasszikus! Pont, mint régen, amikor így írogattunk egymásnak!

Milo majd’ megkúrja a szemével, mintha itt sem lennék. Pofátlan betolakodó, és elképzelem, ahogy egy falka fekete kutya belémar, és elevenen felfalja.

Love szétbontja a cetlit, és remegni kezd, én pedig láthatatlan maradok.

− Úristen, úristen, úristen!

− Ezt igennek veszem!

Love mezídáb rohan oda hozzá, felugrik a derekára, köré fonja a lábait, Milo pedig megforgatja, én meg itt ülök hasogató kínjaim közepette, és Forty valahogy átalussza ezt az egészet. Nem vagyok hajlandó megkérni őket, hogy avassanak be. Love megveregeti Milo hátát, és végre leteszi.

Love odaszökken hozzám, és megfogja a kezem.

− Joe! − kiált fel. − Joe, Joe, Joe, Joe, Joe!

És aztán kicsinál. Undorító hírt közöl. Milo megszerezte a pénzügyi hátteret, hogy megrendezhessen egy filmet, amit ő írt, és ő fogja játszani benne a férfi főszerepet − a nőit pedig Love.

− Mi a címe?

− Csizmák és kiskutyák! - jelenti be Love.

− Á − mondom, mert túlságosan lesokkol ahhoz, hogy szavakba öntsem. Szóval mindvégig azt kereste, van-e valami hír Milo filmjéről. Imádja a csizmákat és imádja a kiskutyákat, de Milo filmjét még jobban imádja. Milo a harmadik iker, önelégült, mint az állat. Felötlik bennem, nem ő csukatta-e le Love első férjét, és nem ő várt-e búvárruhában a víz alatt, hogy végezzen a rákos orvos férjjel.

Forty ébredezik, ásítozva nyúl a Veuve után. Milo a gonosz. És várjunk csak, Love színésznő.

− Nem egészen értem − szólalok meg. − Szóval játszani fogsz?

Milo cigarettára gyújt, és feltolja a Ray Banjét a szőke afro-zsidó frizurájára.

− Love csodálatos színésznő − jelenti ki. − Csak épp nem eladó, érted? Mi tudjuk, hogy túl jó ahhoz. Ez viszont a mi kicsikénk. A Csizmák és kiskutyák kilencvenöt oldalnyi tömény szex és párbeszéd. Fenekestül forgatja fel az egész filmipart! Horrorfilm vér nélkül. Az emberi szív szentségéről szól. Olyan dolog, amiről anno csináltak filmeket. Berry Stein szerint olyan, mintví nagy borzongás, csakhogy itt a holttest, hogy úgy mondjam, mi magunk vagyunk, érted, mármint a társadalom.

Ezt a hantázást, és Fortyra sandítok − a mi filmjeinknek van cselekménye −, de ő is Milo mellett áll. Magával ragadja, és nagyon hamar rá is jövök, miért. Azt mondja, fogalma sem volt, hogy szóba jöhet producerként, és ad egy ötöst Milónak, Milo pedig azt mondja, az ő éleslátása nélkül nem lett volna ilyen jó a forgatókönyv, és legszívesebben mindenkit kinyírnék, a bőrömmel együtt, mert mindennek a tetejébe még itt van a bőröm is. Love fürdőlepedőt teker maga köré, mintha hirtelenjében muszáj lenne magára kapnia valamit. Máris megváltozott; elfogódott, affektáló színésznő lett, túlgondolja a szavait, és az ajkát biggyeszti. Az én szerelmem úgy hangzik, mint valami kibaszott seggfej, ahogy affektálni kezd:

− A mi tökéletes kicsikénk!

− Hol fogunk forgatni? − csattintja össze a tenyerét Forty.

− Springsben sikerült egy remek házat szereznünk − feleli Milo.

Forty azt mondja, nagyszerű, Love pedig le van nyűgözve.

− Ez most komoly − jegyzi meg. - Tényleg sínen van!

Lángol a bőröm, és lángokban áll a szívem, és ezek hárman úgy fecsegnek tovább a filmről, mintha kértem volna őket. Milo egyszer még a Crossroadsban kezdte írni, amikor mind együtt voltak, és szerethetsz valakit, ahogy csak bírsz, de a múltjába, azokba az évekbe, amik azzá tették, ami, nem tudsz beférkőzni. A Csizmák és kiskutyák Love és Milo közös szerelemgyereke, míg én régi könyveket árulok.

Ekkor jelenik meg Monica, a haja ugyanúgy van beszárítva, mint mindig, a hasa feszes, mint mindig. Forty közli vele a jó hírt, és ahogy várni lehetett, Monica teljesen kész van. Fortyval rögtön két üveg pezsgőt is bontanak, és Forty is teljesen kész van a barátja miatt, és mindenki ünnepel, és örülök neki, hogy rosszul vagyok. Legalább nem kell megjátszanom magam. Love a homlokomra teszi a kezét.

− Szerintem lázad van, kicsim − jegyzi meg. − Klasszikus napszúrás. Le kellene feküdnöd!

Love, a barátnőm velem akarna lenni; Love, a színésznő kipenderítene innen. Forty felajánl egy kis Vicodint, Milo pedig Love-val ért egyet, azt mondja, be kellene mennem a napról. Úgy érti, el kellene húznom a világukból, az életükből.

Love türelmetlen velem, előttem megy a lépcsőn, és önmagáról locsog, hogy ő nem amolyan „színésznő” színésznő, ahogy a film sem „film” film.

− Az a fajta sztori, amilyet manapság már nem mesélnek Hollywoodban − magyarázza. − Szerény kis love sztori.

Love sztori.

− Remek − felelem.

Karba fonja a kezét, klasszikus, kaliforniai hűvösen.

− Nem úgy tűnik, mintha örülnél.

− Persze, hogy örülök, csak jelen pillanatban leginkább úgy érzem, hogy mindjárt elokádom magam.

Megvonaglik az arca.

− Ne utálj érte, de nagyon rendes lenne tőled, ha a fürdőszobában csinálnád! Egyszer egy srác összehányta az ágyamat, és sosem jött ki az a szag belőle.

Inkább most elsiklok a megjegyzése felett. Megígérem, hogy a vécébe hányok, ő pedig azt mondja, pihenjek le, és ha képes vagyok rá, zuhanyozzak le hideg vízben. Később majd benéz rám, ha már nem leszek beteg srác, az idefent kínlódó kötelezettség. Hallom, ahogy leszalad a lépcsőn.

Pár perc múlva e-mailem érkezik: a Csizmák és kiskutyák, csak olvasható pdf-formátumban, odakint pedig kezdetét veszi az ünneplés, és a legelső szám a Boys ofSummer. Ebben a lelkiállapotban képtelen lennék nekiállni, hogy elolvassam, ráadásul újabb e-mail érkezik: Google riasztás; egy szent szar, ne, cikk a Boston Globe-ban. Egyszeriben minden darabjaira hullik: a bőröm, az életem, a szerelmem, miközben magatehetetlenül hasalok egy ágyon, amely nem az enyém.

Megnyitom a linket, és dr. Nicky Angevine képe néz rám. Jót tett neki a sitt. A haja rövid, és kicsit sovány, de szálkás. Dr. Nicky azt mondja a riporternek, hogy terapeutaként végzett munkája felkészítette a bezártságra - hát persze −, és a cikkben részletekbe menően beszámolnak folytonos törekvéséről, hogy felmentsék. Dr. Nicky azt is elmondja a riporternek, hogy a hatóságok minden páciensét megtalálták, egyet kivéve, akinek a nevét azonban a titoktartás végett nem hozhatják le nyomtatásban, és bassza meg! Engem keresnek. Vagyis Danny Foxot; ezt a nevet használtam, amikor dr. Nicky bézs-színű rendelőjébe jártam, hogy a bézsszínű díványán beszélgessek vele. De attól még rólam van szó. Tovább olvasom.

A tények zavarba ejtőek: a New York-i rendőrség nem találja ezt a volt pácienst. Dr. Nicky azt is megjegyzi a lapnak, hogy ez az X beteg rendes kölyök volt, igazi kölyök, a húszas évei végén járhatott. De azért nem bírja ki, hogy ne szúrjon be némi szemétséget is. Azt állítja, megszállottja voltam egy fiatal nőnek. És aztán a legrosszabb mondat következik, amit valaha újságban olvastam:

Dr. Angevine elismeri, hogy nem nyomozó, de mint mondja:„Azért valóban felmerült bennem, hogy X. páciens nem Guinevere Becken keresztüljutott-e el hozzám? Az ösztöneim pedig azt súgják, hogy igen.”

Dr. Nicky − ez a lap is elhúzhat a picsába, nem is igazi doktor, szociális munkás diplomája van − ahhoz képest elég sokra vitte. Számos páciense állt össze online, hogy megpróbáljanak X. nyomára akadni, mivel meg vannak róla győződve, hogy dr. Nicky ártatlan. Az exneje is mellette áll; összehord valami hülyeséget, hogy Nicky hogy „pátyolgatta” a paradicsomait a nyaralójuk kertjében, és sosem lenne képes megölni valakit. Baszódj meg, asszony!

És úgy látszik, baszhatja az orvosi titoktartás is, mert harminckét kommenttel lejjebb valami Adam Mayweather nevű faszfej elárulja, hogy az „X páciens” neve Danny Fox. Na és ez az, ezért kell megölni bizonyos embereket. Ha nem teszed, soha nem tanulnak. Csak még izmosabban, még manipulatívabban bukkannak elő; még eltökéltebbek, hogy kicsináljanak, azon mesterkednek, hogy a riporterek is az ő céljaikat szolgálják. Kurva Boston Globe és kurva Danny Fox! Nem kellett volna vezetéknevet mondanom. Otthagyom a laptopot, a fürdőszobába rohanok, és hideg vizet fröcskölök az arcomra. Hányok. Összerogyva maradok ott. Love belép, és letérdel mögém.

− Szegény, beteg kicsikém! − szólal meg.

− Á − nyögöm ki. − Csak egy kis napszúrás. És te hogy vagy?

− Szörnyű dolog, ha azt mondom, nagyszerűen? − kérdezi. Más lett a hangja, és nem tetszik ez nekem. Kardashianosabb lett. − Egyszerűen csak úgy érzem, hogy igen\ Érted?

− Aha − felelem. És így töpped össze a szerelem nyara. Leereszt, akár egy héliumos lufi a kórházban.

Megcsókolja a tarkómat, aztán visszavonul. Azt mondja, nem akar lebetegedni, mintha ugyan fertőznék, mintha el lehetne kapni egy kibaszott napszúrást.

− Holnapra jobban kell lenned! − jelenti ki. − Az UCB-n lesz egy megemlékezés Hendersonról, és fel kell pörgetnünk az embereket a Csizmák és kiskutyákra. Szerinted jobban leszel addigra?

Love, a barátnőm azért akarta volna, hogy jobban érezzem magam, mert általában ezt kívánja az ember, ha szeret valakit. A színésznő Love viszont olyan, mint az a divatmajom picsa, Andrea, akinek az agyára húzódik a siker Az ördög Pradát wíf/ben. Nem tetszik ez az új Love. Szerinted jobban leszel addigra? Bassza meg a hülye kérdését! Bassza meg, hogy csak ott áll az ajtóban, ahelyett, hogy a hátamat simogatná! Hányok.

28

Ragaszkodom hozzá, hogy én vezessek Henderson megemléke-zésére. Love ellenkezik. Azt akarja, hogy hívjunk sojort, de azt mondom, hogy az én kocsimat akarom vinni, és persze kell nekem egy kocsi. Ó, és újabb jó hír! Az a kibaszott Milo is velünk jön, merthogy most össze kell melegedniük a Csizmák és kiskutyák miatt. Mintha eddig ugyan nem melegedtek volna össze, mintha nem ezzel a gecivel vesztette volna el a szüzességét, aki most a hátsó ülésen terpeszkedik. Mindketten ott ülnek, mintha Lyft sofőr lennék, mintha a cselédjük lennék, és akárhányszor hátrapillantok a tükörben, a térde egy kicsit mindig közelebb kerül Love-éhoz.

Monica ül az anyósülésen. Be van sózva, és nem tudom elképzelni, hogy élvezné az UCB-s humort, egyáltalán leesne-e neki bármilyen poén. Túl vastag a sminkje, és túl sportos a Franklin Village-i UCB bandához, ahol a lányok kócos hajjal, mintás leggingsben járnak, és hosszú nyelvüket öltögetik az instagramos képeken. Nem hiányzik a Falu. Semmi sincs jól, és megkérdezem Monicát, hogy miért nem Fortyval utazik.

− Még el kellett intéznie valamit − feleli. − Nekem pedig el kellett készülnöm.

Mindig készülődnie kell, Fortynak pedig drogot kellett szereznie; Monica alapozót fúj az arcára, Love összemelegedik Milóval, és az egész kocsiban Monica sminkjének szaga terjeng. Semmi sincs jól. Csak belegondolni is, hogy dr. Nicky a rács mögött, Rikersben valóságos sereget toboroz, én pedig ezt a truppot fuvarozom, hogy megemlékezzenek arról az istenverte Hendersonról! Résnyire nyitom az ablakom, hogy egy kis friss levegőt kapjak, Love pedig rögtön szól, hogy húzzam fel.

− Bírd ki egy kicsit! − felelem.

− Joe, elég huzatos itt hátul! − szól bele Milo.

Legszívesebben belehajtanék egy kamionba.

− Várj egy kicsit! − mondom, miközben a gombbal vacakolok.

− Nekem így is, úgy is jó − jegyzi meg Monica. Kibaszott értékes hozzászólás, mint mindig.

Love az újfajta kacajával nevet fel, a színésznős nevetésével.

− Hát, most már őszi frizurám van − kuncog. − Joe, húzd fel, légy szíves!

− Tényleg nagyon jó a hajad! − örvendezik Monica. Az ő haja ugyanúgy néz ki, mint mindig, és most mindhárman a hajukról kezdenek pofázni.

Végül felhúzom az ablakot. Love meg sem köszöni. Milóra néz.

− Nem gondolod, hogy kicsit túl mesterkélt? Ügy érzem, ordít róla, hogy be van lőve.

− Úgy érzem, lehet, hogy be van lőve a csaj − poénkodik Milo.

Monica bólint.

− Szerintem így is, úgy is elsülhet, mármint magad is be tudod szárítani, ha követed az utasításokat mondjuk az Allure-böl vagy ilyesmi. Küldhetek pár videót!

Egy rakás idióta, és Milo kijelenti, hogy karaktertanulmányként kidolgozza, mik a szereplők kedvenc könyvei és magazinjai; Monica imádja az ötletet, Love szerint jó móka lesz, és csak én vagyok csendben, a hallgatag sofőr. Akár egy kibaszott sofőrsapkát is feltehetnék. Milónak sunyi módon sikerül kizárnia Monicát a társalgásból azzal, hogy azt mondja, meg kell beszélniük a tervet, hogyan csapjanak hírverést ma este a filmnek, én pedig azt kívánom, bár eszembe jutna akármi, amit Monicának mondhatnék, de ő már bele is merült a telefonjába, esetei, de amúgy sem jut eszembe egyetlen kurva dolog sem, amit mondhatnék neki.

Nem élem túl ezt az utat, inkább bekapcsolom a rádiót, de Love rögtön arra kér, kapcsoljam ki.

− Hát persze − felelem. − Semmi gond.

− Joe! Mérges vagy valamiért?

− Cseppet sem − felelem.

− Tudod, hogy nem lett volna muszáj vezetned − szól bele Milo.

− Ő ragaszkodott hozzá − mondja Love. − Nem tudom, miért.

− Szeretek vezetni. − A tükörben elkapom Love pillantását. Túl vastagon húzta ki a szemét. Úgy néz ki, mint egy idegen.

Milo megszorítja Love térdét.

− Semmi baj − mondja. − Mind voltunk már így. Igaz, Joe?

Szinte nevetni támad kedvem. De ehelyett csak széles, nyálas vigyorra húzom a szám.

− Te csak tudod, Milo!

Besorolunk a forgalomba, és nem fogom hagyni, hogy kiborítsanak. Los Angeles olykor egyeden óriási gimis menza, és az igazi iskolát is túléltem. Nyilván azzal is meg tudok birkózni, hogy a barátnőm valami értheteden idegenné változott, aki megpróbál kirekeszteni.

Nem mintha amúgy be akarnék kapcsolódni a beszélgetésükbe, mikor arról nyavalyognak kettesben, hogy a végére minden évben mennyire elegük lesz Malibuból, és alig várják, hogy visszatérhessenek a civilizációba, az éttermekbe és az UCB-re. De ha Monicába szorult volna egy csepp jó modor, most abbahagyná a csetelést, és velem foglalkozna. Enyhíthetne az elutasítás átható légkörén, ami majd’ megfojt ebben a kocsiban, és ha belemerülnénk a társalgásba, Love talán féltékeny lenne, és ő is be akarna szállni. De nem, Monica csak a kibaszott üzeneteit küldözgeti. Love Milóval beszélget, én pedig félbeszakítom őket, és azt mondom Love-nak, hogy van nálam pár szuper spájzos válogatás, de azt mondja, inkább Steve Miller Bandet tesz be bluetoothon keresztül.

− Miért pont Steve Miller Bandet? − kérdezem. − Ez olyan előreláthatatlan volt, mintha valaki, mondjuk, szenvedélyesen grillcsirkés szendvicset követelne.

Senki sem nevet a viccemen, Love csak annyit reagál, hogy imádja a grillcsirkés szendvicset, és van az a jelenet a 2012-ben, amikor Amanda Peet épp egy élelmiszerboltban van egy földrengés kellős közepén, és meghasad a föld − na és most pont ilyen. Love minden mérfölddel egyre távolabb kerül tőlem. Nem csoda, hogy olyan magas a válások aránya ebben a bizniszben.

Hamarosan lekanyarodunk, és már a Franklinén járunk; ott a jó öreg benzinkút és ott a jó öreg Szcientológia Hírességek Központja, és a jó öreg Franklin Village, és Love lebiggyeszti az ajkát, amikor csinálok egy balost a Bronsonra, és a kanyon felé veszem az irányt.

− Nem akarod a parkolófiúkra bízni? − kérdezi.

− Inkább magam parkolok − mondom.

Love fújtat egyet.

− Nézd, ha kápé kell a parkolófiúnak, van nálam!

Milo az ajkába harap, és ha ez a jelenet bármiben, amit valaha is írni fog, visszaköszön, én megölöm. Monica továbbra sem vesz tudomást egyikünkről sem, inkább a telefonjában lévőkkel foglalkozik. Élesen vágódok be egy üres helyre, ahogy a magamfajta bárdolatlan, faragatlan paraszthoz illik. Love túlreagálja a dolgot, és felkiált, oldalra dől. Na ne már! Ügy pattan ki a kocsiból, mintha muszáj lenne, én pedig rászólok Monicára, hogy szálljon ki, mire zavartan kérdezi:

− Már itt is vagyunk?

Love úgy mosolyog rám, mintha évek óta nem látott távoli rokona lennék.

− Szóval biztosan örülsz, hogy viszondáthatod a környékbeli barátaidat − szólal meg. − Vagy várj csak, még dolgoznak ilyenkor? − Fél szívvel karol belém. − Lehet, hogy tudnék szerezni esetleg pár Á. H. jegyet − jegyzi meg. − Vagyis állóhelyre.

Úgy teszek, mintha tüsszentenék, és elhúzom a karom.

− Tudom, mit jelent − felelem. − New York-i vagyok.

− Ó, nagyon is jól tudom! Hogy is felejthetném el!

Némán ballagunk. És nem, nem fogom viszontlátni azt a négy kibaszott barátomat. A neten már megtudtam, hogy mind meglehetősen elfoglaltak. Calvint megbüntették ittas vezetésért, és most éjjel-nappal dolgozik. Harvey Swallows megtudta, hogy gégerákja van, és most azon van, hogy feldolgozza a helyzet iróniáját, és megtalálja benne a humort. Dez a kutyájának, Kicsi Dének tart partit. Delilah pedig élőben fog szerepelni egy pletykaműsorban valami olyan csatornán, amiről életemben nem hallottam.

Már majdnem Franklinben vagyunk, amikor Love megcibálja a karomat.

− Haragszol rám valamiért, vagy ilyesmi?

− Nem − felelem.

− Akkor miért voltál olyan bunkó a kocsiban?

− Én miért voltam olyan bunkó?

− Ne szívózz már egyetlen szón! − vágja rá. − Jól tudod, mire gondolok!

− Love, épp te vagy a bunkó!

− Nagyon érett válasz − sóhajt fel. − Nézd, valami nem frankó, és teljesen begubóztál, és marhaság az egész, de most nem tudok ezzel foglalkozni.

− Akkor ne foglalkozz vele! − felelem.

− Még mindig ugyanazon erőlködsz, hogy meggyőzz, nem te voltál a bunkó.

Megvonom a vállam. Forty a sarkon vár minket, és integetni kezd.

Love felsóhajt.

− Nincs nekem erre időm!

−Vagyis rám − felelem. Olyan gyorsan történik minden, és a sminkje mintha harci dísszé változna.

− Joe! − kiált fel. − Nem frankó ez így!

− Mi a faszt jelentsen ez?

− Azt, hogy pillanatnyilag óriási nyomás van rajtam, és ahelyett, hogy támogatnál, még ráteszel egy lapáttal.

− Ráteszek egy lapáttal − ismétlem meg. Szeretném átvetni a vállamon, de ezt sem akarja többé már. Engem nem akar már.

− Beszélnünk kell a műsor után − feleli. És innen tudni, hogy vége. A kell nem ugyanaz, mint az akar. A barátnőd beszélni akar veled, de a lánynak, aki nem szeret, beszélnie kell veled, és gondolom, hogy tudhattam volna. Olyan hirtelen, olyan simán szedett fel. Most pedig ugyanilyen hirtelen és simán fog dobni.

Mondom neki, hogy menjen csak, mire azt mondja, na mindegy, a bátyjához és Milóhoz siet, és mindhárman a Csizmák és kiskutyákról kezdenek beszélni. Monica ér be minket, túl későn.

− Mizu? − kérdezi.

Most képtelen vagyok az ostobaságaival foglalkozni.

− Semmi − felelem. Sajog a szívem.

− Király − feleli. − Tudod, annyira kész voltam, hogy felkészüljek a bulira, meg minden, érted? A munkaközvetítőm nem valami laza, ha le akar lépni az ember, meg ilyenek. Vissza kéne venniük.

− Miért, hova mész?

Zavartan néz rám. De mindig zavartan néz.

− Hát a helyszínre − mondja, mintha tudnom kéne. − Te nem jössz?

Ránézek. Nem tudok semmiféle helyszínről. És így tudom meg, miről akar Love beszélni velem. Azt kell közölnie velem, hogy vége, hogy engem nem visznek el a helyszínre.

Monica az ajkába harap.

− Hoppácska! − mondja. − Azt hittem, Love már mondta. Forty tegnap szólt, hogy menjek. Hé, haver, ne húzd fel magad! Inkább érezzük jól magunkat!

Csakhogy nem érezhetem jól magam. Túl jó vagyok én ehhez a szarsághoz. Én akarok véget vetni az egésznek; elébe akarok vágni Love-nak. Legszívesebben addig csapkodnám az összes kibaszott teniszütőjét a földhöz, amíg ripityára nem törnek. Az egész nyarat együtt töltöttük, és arra sem képes, hogy elém álljon, és ne hívjon meg. Hátra sem pillant, miközben befordulunk a sarkon, az új farmerja túl feszes. Remélem, gombás fertőzést kap.

Milóba karol, és együtt üdvözlik Seth Rogent és a feleségét; a levegőbe cuppantanak, összeölelkeznek. Nekem nem int Love, hogy menjek oda hozzájuk. Én pedig Calvinba futok. Ma este szabad, és itt van, és megölelget. Hendersonos pólója alatt újonnan növesztett sörpocak dudorodik, és szeretném azt hinni, hogy Love is lát most minket, és azt szeretné, ha bemutatnám neki, de nem vagyok hülye. Az ő ismerősei híresek. Nincs szüksége rám. Calvin elsüt egy ízléstelen poént arról, hogy megütöttem a főnyereményt, de nem nevetek rajta.

Monica megnézi az időt a Google karóráján. Calvin megragadja a karját, mire kuncogni kezd.

− Ajándék − közli. − Én soha nem engedhetnék meg ilyesmit magamnak.

− A barátodtól? − tudakolja Calvin.

Monica bólint. De máris flörtöl.

− A Pinterestemen látta. Nagyon aranyos tud lenni, ha akar!

Calvin rám néz.

− És a te órád hol van, Joe tesó?

Mondom, hogy a boltban, ő pedig fűzni kezdi Monicát, szörfdeszkákról és az eBayről pofáznak, és egyre nyilvánvalóbb, hogy ezek ketten dugni fognak. Olyan gyors a változás, túl gyors a változás, és minden, amit felépítettem, kezd összeomlani, Calvin már Monica számát menti el a telefonjába. Akkor kellett volna elhúznom, amikor Love azt mondta, hogy beszélnünk kell. Most éppen James Franco poénjain nevet túl hangosan, miközben Milót Justin Long ölelgeti gratuláció közben. Elvileg egy halottról kéne megemlékezniük, de ehelyett egy rakás molyrágta pólós, éretlen ember-kölyök röhög a saját viccein, öntelt faszfejek, akiket azért fizetnek, hogy poénkodjanak, és azért buknak rájuk a bulák, mert abból élnek, hogy poénkodnak. Lélegzethez sem jutok.

Ideje bemennünk. Nem ülhetek Love, a színésznő mellé. A fontos emberek között ül, épp velem szemben, James Franco sleppjével, Milo és Forty között. Milón ugyanaz a Four Seas fagylaltospóló van, mint először, amikor a Chateau-ban láttam. Lefogadom, hogy azután is oda mentek, hogy kilyukasztotta Love-ot. Körülöttem mindenki bőszen igyekszik az Instára, a Twitterre és a Vine-ra, hogy képeket töltsenek fel a szemköztiekről, a celebekről.

Monica oldalba könyököl.

− Add tovább! − szól rám.

Elveszem a lapköteget és továbbadom neki; egyet elveszek, a Corning Up Easy szövege áll rajta Paolo Nutinitől, egy skót hipsztertől, aki modellekkel kefél, és menő zenét csinál. Kérdőn nézek Monicára.

− Ez volt Henderson kedvenc száma − tudatja velem. − Mind együtt fogjuk énekelni. Egyszer mondott is valami poént erről, hát nem csodálatos?

Inkább baromság, és Henderson kedvenc száma vagy az Oh What a Night vagy a Sherry volt, és nagy kedvem lenne közölni mindannyiukkal, mekkorát tévedtek. Én ismertem a legjobban, mert én öltem meg. Sokkal inkább passzolt az ízlése a Buickot vezető amerikaiakhoz, akik az Expedián fizetnek be a Disney vakációs csomagokra, és okádni tudnék ettől a várostól, ahol muszáj mindenkinek adnia a nagymenőt, még halálában is.

Kialszanak a fények, és a „megemlékezés” azzal veszi kezdetét, hogy Milo üget fel arra a kibaszott színpadra. Monica rátalál Calvinra a Facebookon, Love pedig tapsolni kezd a reflektorfénybe álló Milónak. Milo ahelyett, hogy rájuk szólna, hagyják abba, még integet, hogy fokozza az ovációt, Love pedig hangosan huhog, és minden véget ér. Többé már nem ismerem, és nem kell beszélnünk. Nem vagyok halott, sem vak. Látom, hogy ünnepli, hogy őt választotta. Ez a fekete ketrec valódi, és amúgy is alig lehet ráismerni az új hajával. Lassan véget ér − a kapcsolatunk és a taps is.

− Üdv, barátok és rajongók! − kezd bele Milo. Utálom azt a szót, hogy rajongók. Majdnem ugyanolyan pocsék, mint a követök. Felemeli a dalszöveges lapot. − Ezt az estét úgy indítjuk, ahogy kell! − jelenti be. − Ahogy Henderson akarta volna, egy dallal!

Visítozás. Már-már úgy érzem, a fülemnek annyi. Love csak kacag Milo szar poénjain, és Monica azt suttogja a fülembe, hogy a Twitter felrobban, és tudom, hogy Love ki fog dobni a show után. Rám unt. Színésznő lett. Vagy talán mindig is színésznő volt, akárcsak Amy. Talán abban a pillanatban meghülyültem, ahogy utat engedtem a reményeknek. Szégyellek rágondolni is a filmekre, amiket írtam, ahogy rögtön ráharaptam, hogy Fortyval dolgozzak. Bassza meg! Bassza meg az egész!

Pislákolni kezdenek a fények, mindjárt elkezdődik a műsor, és Love megnyalja cseresznyeajkait, amelyek sosem érintették a farkamat. Szorosan megmarkolom a programfüzetemet. Abban a könyvben, A szerelem általános elméletében a jó kapcsolatot két egymás mellett álló szék jelképezi. Love és én egymással szemközt ülünk, de mégsem néz rám. Inkább Milóhoz hajol. A vállát lazán elernyeszti, és valószínűleg majd’ elepedt ezért a pillanatért. Megkapta a filmjét. Megkapta a rendezőjét. Nincs már szüksége rám. Milo oldalba böki, hogy nézzen meg valamit a telefonján, ő pedig nevet rajta, bármi legyen is az. Mit tudom én. Túl messze vagyok tőlük.

Beszélnünk kell. Nem, nem kell, Love. Ki akarsz rekeszteni, és a kibaszott terem túlvégébe ültetni, miközben Milo telefonját nézegeted, és hagyod, hogy a combodra tegye a kezét? Jó. Legyen csak úgy, ahogy akarod! Love megfogja Milo kezét, miközben a Coming Up Easyie énekel, és a tenyerembe temetem az arcom. Monica megkérdezi, mi bajom.

− Vérzik az orrom − felelem.

−Juj − szisszen fel. − Én mondtam Fortynak, hogy nem olyan jó a koksza, mint hiszi. Calvin mondta, hogy nektek van itt egy elég jó pályátok.

Túlságosan magam alatt vagyok ahhoz, hogy megvitassam vele Dez drogellátói érdemeit, inkább azt mondom, hogy mennem kell, mire azt feleli, okés, a Falulakók pedig bosszankodnak, miközben keresztülpréselem magam rajtuk. Olyan szűken vagyunk, akár egy repülőgépen, az arcukban van a farkam, és amikor végre kiérek az utcára, SMS-t küldök Love-nak: Vérzik az orrom. Elmegyek a Spájzba egy kávéért. Hiányzol. Nem tudom, mi történt.

Az iMessage tudatja velem, hogy elolvasta az üzenetet, de nem válaszol. Felfogtam. Ennyi. Vége. Nem tudom, mit rontottam el, de azt igen, hogy ő mit; ha egyszer kitalálják, hogy színésznők akarnak lenni, minden megy a levesbe.

29

Feltépem a La Poubelle ajtaját. Hűvös, sötét, és csaknem kong az ürességtől − mindenki Hendersonnak hódol, vagy az after partit várja a Birdsben, a régi törzshelyén −, de a bárpultnál ott ül egy aligruhás lány, vodkáspoharat forgat a kezében, és az unott csapossal próbál kokettálni. Soha életemben nem vágytam még rá ennyire, hogy leszopjon valaki.

− Delilah! − kiáltok oda. Hátrafordul. Rám mosolyog.

− Nézzünk csak oda, hát csak összefújta a szél a szemetet! − Megpaskolja a maga melletti üres helyet. Dupla vodkát rendelek. Semmi koktél. Nincs nekem erre időm.

Delilah úgy mutat be az új csaposnak, mint régi barátját, Joe-t. És ez azt jelenti, hogy még mindig kíván. Míg kimegy a mosdóba, frissítem a dr. Nickyre vonatkozó Google-találatokat. Egy feminista blogger is felkapta a sztorit. Arra szólítja fel a Change.orgot, hogy vegyék le a petícióját, és HAJRÁ, FEMINISTÁK! Mind elszörnyednek, hogy ez a gyilkos, akinek az lett volna a dolga, hogy másokon segítsen, egy páciensét próbálja bűnbakként felhasználni. Ügy gondolják, ronda dolog rosszat mondani Guinevere Beckről, aki intelligens és igyekvő volt; majdnem mesterdiplomás, boldog és kiegyensúlyozott New York-i nő. Azt akarják, hogy dr. Nicky fogja be. Hogy a volt felesége forduljon szakemberhez. Hogy a rendőrség lássa be, hogy aki annyira a végsőkig elszánt, mint dr. Nicky, az olyasmikre vetemedik, mint hogy például Danny Fox nevű pácienseket talál ki. Kösz, feministák, és baszd meg, Love, és helló, Delilah, aki odaoldalogsz hozzám, megpaskolod a lábam, azt mondod, hogy jól nézek ki, lebarnultam, és szégyentelenül cuppantasz azzal a szopós száddal. Kezdek merevedni. Én is mosolygok.

− Te is jól nézel ki!

Ha a szenvedéseimnek volt valami célja, és egyelőre nem tudom, így van-e, de könnyen lehet, hogy ide vezetett az egész: Delilah porszívószája a Spájz mögötti rakodótéren szippantja be a farkamat. Megjegyezte ugyan, hogy fura, hogy itt akarom. Mocsok van és szemétszag, egy szupermarket parkolója, pfuj! Csakhogy én tudom, mit szeret, és ráparancsolok, hogy ereszkedjen térdre, és szopjon le, és az élet csodája, hogy a mag eléri a petét, a teniszlabda az egyik oldalra billen a másik helyett. Delilah megtette. Leszopott, pont úgy, ahogy szeretem, ahogy kívánom. Hiányzott már. Nem minden a szerelem.

Baszódjon meg a szerelem! Baszódjon meg Love!

Megnebaszd Delilah-val együtt sétálunk a lakásom felé, és ő hálás, hogy velem lehet, és sokkal jobban tetszik ez nekem, hogy így tapad rám. Ahogy egymáshoz igazodnak a lépteink, még az is lehetségesnek tűnik, hogy mégis ez az én életem, hogy ez az a klasszikus love - picsába ezzel a szóval − sztori, ahol az igazi végig a szomszédban várt rám. A negyed mérföldes séta alatt Delilah végig szorosan markolja a kezem, és elmeséli, hogy összeveszett az Oaks Gourmet-ban valami pasassal, aki bunkó volt vele, mert ketchupöt kért. Szórakoztató, teljesen fel van pörögve, és el tudnám képzelni magunkat együtt. Odaérünk a házamhoz, a házához, a házunkhoz.

A Hollywood Lawnsban vadonatúj kapu van.

− Ja igen − jegyzi meg Delilah. − Valaki atomrészegen beleesett az ajtóba.

Otthon, tetves otthon. Kinyitom az ajtót, Delilah pedig átveszi az irányítást, a postaládáknak lök. A nadrágomon keresztül kitapintja a farkamat. Megnyalja a nyakam.

− Most pedig − jelenti ki − magamban akarlak érezni!

Kinyitom a lakásom ajtaját, és azonnal letépi rólam az inget, én meg kihámozom a testhez tapadó ruhájából, és ami most következik, az baszás. Dühvel elegy szex, és egyrészt kíváncsi lennék, mitől gőzölt így be, ugyanakkor mégsem érdekel. A lényeg, hogy működik a dolog. Kíván engem, én kívánom őt, és ki kell kúrnom a szerelmet a szervezetemből. Delilah haját tépem, harapom a mellbimbóit, keményen a seggére csapok, ő a hátamat karmolja; ez itt hollywoodi dugás. Malibuban nem őrjöng az ember, nem igazán.

Delilah a golyóimra nyáladzik, és ő nem csaló, mint Love. Love, aki egy kibaszott filmben szerepelhet anélkül, hogy egyáltalán próbálna játszani. Love, aki úgy kap főszerepet egy kibaszott filmben, hogy soha egyetlen meghallgatást sem kellett végigszenvednie, nem kellett pincérkednie, küszködnie, vagy egy matracról nézni az Oscart, miközben ég a vágytól, hogy egyszer ő is ott lehessen, nem kellett estéről estére elvonszolnia magát az USB-be, hogy tanuljon, hogy csiszolja a tudását. A picsába Love-val! Bírom Delilah-t, és igyekszem úriember módjára viselkedni. Ott maradok mellette az ágyban, miután végeztünk. Érdeklődést színlelek.

− Na és hogy telt a nyarad? − kérdezem.

− A nyaram az az én nyaram − vonja meg a vállát. − Los Angelesben nemigen van olyasmi, hogy nyár, tudod. Az egyetlen különbség, hogy olykor kinn a parton vannak a partik, de olyan macerás kijutni. Huh. A keleti parton sokkal jobb a víz, nem igaz?

− Hogy a picsába ne! − vágom rá. Lehet, hogy Delilah azt hiszi, nem volt nyara, de téved. Nagyon is. Van benne valami megállapodottság. Valami megváltozott benne, és már nem gyötrődik úgy. Olyan, mint egy macska, ha ivartalanították. Nyugodtabb. Már nem betege annyira a vágyainak, most, hogy ezen az Entertainment Tonight−utánzat műsoron melózik éjszakánként. Az ágyamban fekszünk, és a plafonra meredünk, ami valaha annyira az idegeimre ment, a buborékos, silány barikádra, ami szó szerint annak tűnt; mint ami elzárja az utat egy jobb élet felé. Az egész nem is tűnik most annyira rossznak, mint hittem. El is felejtettem, olykor milyen jók a korlátok. Itt ismerem a határokat. Tudom, mi az enyém. Nem kell úgy éreznem, hogy valaki más kukoricapelyhét reggelizem, és nem kell egyfolytában mindent megköszöngetnem.

− Éhes vagyok! − jelentem ki.

− Rendeljünk pizzát? − kérdezi Delilah.

Nem. Inkább be akarom vetni magam a takaró alá, végigcsókolni a combjait, kinyalni, és érezni a kezét a hajamban. Így is teszek, és pontosan úgy reagál, ahogy akarom. A nevemet kiáltja. Remeg a lába. Mintha egyszerre sírna és kacagna. Úgy hangzik, mint valami állat, vagy mint aki rátalált az afikomenre. Delilah-nak elég jó vagyok. Úgy bánik velem, mint a Milójával, magasztal, milyen remek vagyok, milyen nagy vagyok, mennyire hiányoztam neki. Meg sem említi az anyját, és nem próbálja kihasználni ezt a hancúrozást, hogy jövőbeli találkozókat csikarjon ki belőlem, mint valami szánalmas lúzer a black jack asztalnál, aki mindent vissza akar csinálni. Megtanult egyet s mást, és bármit megtehetnék vele ebben az ágyban. Enyém a segge, a körmei, az életereje.

Utána csirkét rendelünk sült krumplival, és a Hannah és nővérek nézzük. Én fizetem a csirkét, nálam a távirányító, és nincs szükségünk vetítőteremre. Nincs szükségünk óceánra néző kilátásra. Nem kell nekünk más, elég a negyvencolos tévém, a farkam, a matracom. Delilah megvakargatja a mellkasomat.

− Na és milyen?

− Mi milyen?

−A Quinn-villa. Csak a Curbed LA-n láttam róla pár képet. Tényleg van bowlingpálya is?

Rossz kérdés volt. Most üdvözült állapotban kellene pihegnie. A jövőnkről ábrándoznia. Nem pedig riporterkednie, és az sem tetszik, ahogyan fennkölt pózban ül, mintha jógázna, mintha ő lenne Molly Ringwald a Nulladik o’raból, ilyen blazírtan.

Love-ra kíváncsi, és leeresztek. Azt mondom neki, hogy bonyolult, de már vége − mire faggatni kezd, hogy mikor és hol ismerkedtünk meg. Nem akarok erről beszélni, de azt állítja, muszáj tudnia, hogy továbbléphessen, hogy tiszta lappal kezdhessük újra. Bejelenti, hogy ő is találkozgatott valakivel a nyáron, és bármit elmond róla, amit csak tudni akarok, és hirtelen eszembe jut minden, ami rossz Delilah-ban és a Franklin Village-ben, és megnézem a telefonomat. Love-tól még mindig semmi, de Monica megírta, hogy Love totál kész van. Mind Milónál dőltek ki. Azt mondja, Love szörnyen dühös rám. Emlékeztetem rá, hogy én szóltam Love-nak, hogy rosszul vagyok. Még a válaszára várok, amikor Delilah megint rákezdi a nyaggatást, mint a kövér gyerek a süteményért.

− Légyszi! − unszol. − Nagylány vagyok, és nem az érzésekről van szó. Csak szeretek tudni az ilyesmiről. Mondd már el, hol találkoztatok! Ugyan hol lóghat olyasvalaki, mint Love Quinn?

− Bejött a boltba − hazudom.

Monica válaszol: Ledőlök minden oké lesz Love kiütötte magát Forty kész van mint a szar Milo meg.

Bizonyára lemerült a telefonja, mert ennyi. Delilah bökdösni kezd. Leteszem a telefont.

− Mi van? − kérdezem.

− A könyvesboltban? − erőlteti. − Azt akarod nekem mondani, hogy Love Quinn betette a lábát abba a könyvesboltba?

− Ja − felelem védekezően. − Szeret olvasni.

Hátrafogja a haját, és a távolba réved.

− Mi a baj? − kérdezem.

− Semmi. Csak épp szerintem valójában a Soho House-ban találkoztál vele.

Nincs mit rejtegetnem.

− Ott − ismerem be. − Nem tudom, miért viselkedek ilyen furán. Furán érzem magam, hogy veled beszélek róla.

Azt mondja, ne érezzem magam furán, és a pasasról kezd mesélni, akivel ö járt, és a nevét nem mondhatja meg, de színész az illető, olyasvalaki, akiről hallhattam már, és olyasvalamije van, amit Love minden pénzéért sem lehet megvenni. Az ő szavai, nem az enyémek.

− Híres − teszi hozzá. − Mármint tényleg híres. És minden oké is lenne, de időnként bekattan, és ilyen szarságokat művel, mint ma este, amikor hiába vártam.

− Rá vártál a La Pouban?

Bólogat; hát ezért változott meg. Semmit nem fejlődött. Szemernyit sem érett. Nem hagyott fel a hiábavaló vágyaival egy egészségesebb élet kedvéért. Végre beledugta valami híresség a farkát, és a híres fasz ezúttal vissza is hívta. Köztünk nincs szó se pénzről, se hírnévről, se hatalomról, se lakájokról, se gabonapelyhekről, amik csak úgy, a semmiből tűnnek elő anélkül, hogy le kellene mennünk értük a boltba, se a föld és a csillagos ég között lebegő pázsitról. Köztünk csak negativitás van. Mindkettőnket dobtak, mindkettőnket átbasztak.

Közlöm vele, hogy ki vagyok merülve, és megkérdezi, maradhat-e. Mindketten megnézzük még egyszer a telefonunkat, és mindketten lúzerek vagyunk még mindig. Semmi kedvem egymagamban heverni a matracon, úgyhogy azt mondom, maradjon csak. Nem bújunk össze. Mindketten túlságosan is sebzettek vagyunk, és úgy alszom el, hogy arra gondolok, vajon reggel újabb dühödt szexben lesz-e részem.

Hajnali ötkor arra kelek, hogy még mindig lúzer vagyok, Love nem írt. Felsóhajtok, de ha már itt vagyok, akár még egy szopást is kihozhatok belőle. Átfordulok a másik oldalamra. Készen állok, úgyhogy Delilah után nyúlok. De nincs ott. Kidörgölöm az álmot a szememből, és a fürdőszoba felé veszem az irányt, és ott kuporog, bugyibanmelltartóban, mint valami emberkereskedő szexrabszolga áldozata.

A kezében pedig egy újra felhasználható szatyor, az én spájzos szatyrom, az, amivel Hendersonnál jártam.

30

− Delilah! − szólalok meg. A szívem a torkomban dobog. Mi a faszt művel?

Felkapja a fejét.

− Joe! − kiált fel tágra nyílt szemmel. − Csak vécépapírt keresek!

− Ott egy tekercs a mosdókagylón.

Összehúzza magát. Előregörnyed, mintha imádkozna.

− Tényleg? − kérdezi idegesen, őszintétlenül.

− Tényleg − felelem. − Nem értem, hogy nem vetted észre.

− Ó, hát tudod, milyen ez! Nálatok, srácoknál csomószor nincs vécépapír!

Nem tetszik ez a fejhang, ráadásul úgy fordul meg és iparkodik hátra, mintha el tudná takarni a szatyrot, mintha hátraszaltót tudna ugrani a kádba, és eltűnni a lefolyón át. A holmijaimban kutatott. Önsorsrontó alak, kész kudarc. Nem volt képes ott maradni mellettem az ágyban. Nem érte be azzal, hogy leszopja a farkam, és megcsalja az úgynevezett barátját. Nem ám. Mint egy függő, aki akkor is betölti a fecskendőt, ha tudja, valami gáz van az anyaggal, és már egy csomó emberrel végzett. Delilah kiosont szépen az ágyamból, és egyenesen a szekrényemhez ment, ahol semmi keresnivalója. Függő. És azzal nem lehet rehabra menni, ami őt fogta el; a sztárok utáni lihegés, melynek hatására a saját életét, biztonságát és boldogságát is hajlandó kockára tenni, csak hogy megtudhassa, milyen Love Quinn otthona.

− Mit keresel? − kérdezem újra. Felpiszkálom a macskát. A tigrist hergelem.

− Semmit! − feleli. − Minden oké!

− Az előbb azt mondtad, vécépapírt kerestél − idézem az eszébe. A hülyéje. A saját sztorijához sem tudja tartani magát. − Na és, ott sem találtál vécépapírt?

Feláll.

− Azt hiszem, mennem kéne.

− Én meg azt hiszem, maradnod kéne.

A spájzos szatyor elé áll, mintha a lábai eltakarhatnák.

− Na és abban találtál valami jót? − érdeklődöm.

− Joe! − vágja rá. − Én nem olyan vagyok. Csak vécépapírt kerestem!

− Delilah − felelem −, szerintem pedig nem mondasz igazat.

Mindig ugyanaz van az efféle kibaszott alakokkal, a rossz emberekkel, amikor rajtakapják őket. El akarják adni az embert. Delilah történetesen még azt is kiböki, hogy ismer pár embert, akik dokumentumfilmet csinálhatnának az egészből.

− Mint mondjuk a Serial- reklámozza, mintha épp csak ezt akarnám. − Mármint persze nem akarok elhamarkodott következtetéseket levonni ebből a szatyorból meg abból, hogy ott voltál Hendersonnál, meg abból, hogy mi áll össze ebből az egészből, de tudod, Joe, ez elég érdekes lehetne.

− Szerintem meg nem − felelem.

− Beszéljük meg! − folytatja.

− Be a kádba!

− Kérlek, ne! − nyöszörög. − Sajnálom! Inkább elmegyek!

− Mássz be abba a kibaszott kádba! − mutatok oda.

Sírva fakad, és olyan érzésem támad, hogy mindez még túl hangosra fordulhat a végén, és megint óbégatni kezd.

− Ismerek ám egy csomó embert!

− Nem − felelem csak megbaszott egy csomó ember − felelem.

Hátralököm a kádba, elesik. Kiveszek némi szigetelőszalagot a szatyorból, hogy leragasszam a száját, és összekötözzem a karjait. Kívülről becsukom a fürdőszobaajtót, és egy széket préselek a kilincs alá. Zenét rakok be − a Journey-válogatást −, hogy elnyomjam az elfojtott kiáltásait −, és letépem a falról a Kandinszkijt. Ló faszt sem ért a művészethez. Ahogy semmi máshoz sem, csak a celebekhez; üres és kicsinyes. Soha nem lesz boldog. Nem hagy fel azzal, hogy a csillagokat vegye célba, leszopja őket, megpróbálja lehúzni őket magához a matracára, a csirkecsontjaira.

Nem csak azért ölöm meg, mert tudja, hogy én öltem meg Hendersont, mert erről óbégat a fürdőszobámban, mintha ez jelentené számára a szabadsághoz vezető utat. Nem. Azért is fogom megölni, mert egy ilyen sztárhajhászó csaj számára, mint Delilah, aki tevőlegesen nem hajlandó felvállalni a saját tehetségét, aki nem hajlandó a belső értékeivel foglalkozni, nem hajlandó hagyni, hogy az agya irányítsa, nincs happy end. Miután ez a „híres pasas”, bárki legyen is az, végez majd vele, tovább kurválkodik majd akárki másnak, míg a végén rá nem jön, hogy túl öreg lett hozzá, hogy komolyan vegyék az efféle kibaszott pöcsök. És aztán vagy plasztikára költi a pénzét, vagy narkós lesz, vagy odébbáll, hogy egy kiadónak próbálja eladni a titkait.

Ó, a megcsappanó bankszámlájú, ráncosodó homlokú, apadó önbecsülésű Angelenók szomorúsága! Azt kívánom, bár Delilah egy kicsit jobban hasonlítana hozzám. Bár soha ne szűnt meg volna hinni magában, mint a tetoválása, de sajnos így lett. Úgy képzelte, egy hírességre van szüksége ahhoz, hogy értékelhesse önmagát. Calvin mellett, mellettem, vagy akárki más mellett is megállapodhatott volna. De neki a hírnév jobban kellett, mint a szerelem. Sosem lesz boldog, és valójában szívességet teszek neki. Sosem fogja megtalálni, amit keres. Kihúzok egy narancssárga nyelű Rachael Ray kést a tömbből. L. A. sorra nyírja ki a nőket. Kár, hogy Delilah pont ide költözött. Vissza kellett volna mennie New Yorkba. Nincs itt helyed, ha csak nem vagy szívós, gyönyörű vagy tehetséges. Amit tenni fogok, az valójában jótétemény, irgalmas cselekedet. Megszabadítom a szenvedéseitől.

Kinyitom az ajtót; térdre rogyva kuporog a kádban. Szomorú macska. Szomorú kiscica. Az arca szétcsócsált rágógumi. Minden öröm eltűnt belőle. Útközben valahol összetörte a saját szívét, szív nélkül pedig nincs esély, hogy jobban érezze magát.

− Tudom − szólalok meg. − Tudom, milyen szomorú vagy. Tudom, milyen rosszul érzed magad. De mindjárt vége!

Steve Perry összetéveszthetetlen hangja szárnyal a magasba, Delilah pedig hiperventilál. Csak sír, egyre csak sír; milyen nagyon szüksége volt már erre! Milyen sok efféle állna még előtte, ha kitart e hosszú és magányos út mellett. A lány, aki azért fizetett meg valakit, hogy szavakat véssen a combjába, olyan szavakat, amelyekhez képtelen tartani magát, szavakat, amelyeket meg sem ért. A lényeg végül is nem csak az, hogy ne adja fel a hitét; az élet lényege, hogy olyasvalamiben higgyen, ami számít, valami nagy és gyönyörű dologban, ami mélyebb értelmű a pénznél és a hírnévnél.

Megragadom a póthaját, és a kádhoz vágom a fejét; ennyi. Nincs több könnycsepp. Vér csorog le a homlokán. Igazam volt. Nem gyönyörű. De nagyon jól nézett ki. És nem sajnálom. Olyan, ahogy mindenről mondják ezen a világon. Az ember nem sajnálhatja mindig önmagát. Rengeteg lány van, aki mindent megadott volna érte, hogy ilyen jól nézzen ki.

31

JÓ, hogy magammal hoztam L. A.-be azt az óriási utazótáskát. Nem tudom, különben hogy a faszomba vinném ki innen. De először is fel kell öltöznöm, meg kell keresnem a kulcsaimat, aztán pedig még fel kell szaladnom a Tuxedo Terrace-ig a kocsimért. Melegítőalsót kapok magamra, és egy ócska, régi pólót, amit még a könyvesboltban hordtam. Hideg van. Szúr a tüdőm. És mire a kocsimhoz érek, kiderül, hogy minden lederesedett, pedig most nem érek rá erre. Los Angelesben vagyok, ahol elvileg soha nem kéne az időjárással törődnöm. Vacogó fogakkal törlöm le a szélvédőt, és Henderson továbbra is balszerencsét hoz, hiába halott.

Amint a Hollywood Lawnshoz érek, bekacsolom a vészvillogót és parkolóállásba teszem a kocsit. Felkocogok a lépcsőn, berohanok, kikapom a szekrényből az óriási, üres utazótáskát, feltépem a cipzárt, de a cipzár hangos; elakad. Megcibálom. Ne! Történetesen nagyon is jól tudom, hogy nincs akkora szemeteszsákom, amibe a test beférne, úgyhogy megpróbálom megint meghúzni, és a cipzár ugyan megvágja az ujjam, de végül csak megembereli magát. Kiemelem Delilah-t a kádból, és belefektetem a táskába. Úgy fest, mintha egy óriási, fekete virág készülné elnyelni, én pedig felhúzom a cipzárt, elfedem a lábait, a Journey tetoválást, az olcsó bugyiját és a még olcsóbb melltartóját, a túl rövid nyakát, a túl nagy száját, a lehunyt szemét, a kerek homlokát és a haját. Soha nem is lett volna szüksége póthajra.

Megpróbálom megemelni a táskát, de húznom kell − mégpedig gyorsan. Népes környék ez, és mindenki fogyni akar; mindjárt itt lesznek a testgyakorlók. Kivonszolom a táskát a Priusomhoz, és Wolfnak kurvára igaza volt. Az ember nem mehet csak úgy vissza. Nem, ha egy tömbházban lakik.

Még sosem voltam egyedül a Donziban. Pár hete, amikor a kikötőben voltunk egy bárban, és lerohantam Love pulcsijáért, emlékszem, ahogy a hajón álltam, és arra gondoltam, milyen más egyedül, mint a többiekkel.

Akkor nagyon el akartam vinni a hajót, és tövig nyomni neki. Egészen Japánig. Volt egy ilyen pillanatom. Odabent a zenekar Totót játszott − azt az afrikás számot −, és olyan kibaszott boldog voltam. Elég volt, hogy Love-ot választhatom odabent a táncparketten a nagy ismeretlen helyett. És persze ott van még az is, hogy nincs meg rá az a kurva engedélyem. Love családja persze bármi alól kibújhat, nyilván tudom. De Love arra külön felhívta a figyelmem, hogy el ne vigyem egyedül a hajót.

− Végtelenül könnyebb a vízi zsarukkal, ha Forty vagy én is ott vagyunk − magyarázta. − De ha nem, tudod, hát sokkal nehezebb ügy.

Már visszafelé tartok, a part felé, miután a tenger mélyére süllyesztettem Delilah-t, és azt figyelem, ahogy a súlyos zsák a Csendes-óceán mélyére merül, távol attól a világtól, amelybe sosem passzolt egészen. Mindig gyengéd érzelmekkel fogok gondolni rá, arra hogy mi minden lehetett volna belőle; ahogy azért a turmixgépért nyújtotta a kezét, amit épp, hogy nem ért el. Benne testesült meg a nagyravágyás minden veszedelme, és mindig azt fogom kívánni, bár ne vált volna ezzé a fenyegető, hírnevet hajhászó szörnyeteggé.

Sajnálom a szüleit. Szörnyen sajnálom azokat a srácokat, akik őszintén a szívüket kínálták fel neki. És a legjobban őt magát sajnálom. Elképzelem, ahogy Harvey idegeneknek mutogatja Delilah lakását, ami még az ő holmijaival van tele, és le kell ülnöm. Ez tényleg fájt. Nagyon. L. A. felzabálja az embereket. Tetterős, intelligens emberek költöznek ide, mint Henderson és Delilah, csak hogy szexuálisan túlfűtött szörnyetegekké váljanak, pedig nem kellett volna így lennie. Mindketten lehettek volna egy kicsikét nemesebb lelkűek is. Már nem is érzem olyan rosszul magam. A Los Angeles-i veszteséglistám: egy sztár és egy sztárhajkurászó.

Az előírt harmincfokos szögben állok be a kikötőbe. Sem túl korán, sem túl későn nem veszem be a kanyart. Nagyon sokat tanultam ezen a nyáron. Hajós vagyok; író vagyok. A Donzi pontosan a saját sávjában. És aztán meghallom, hogy valaki a nevemet kiáltja.

Love.

Kapucnis fürdőköpenyébe burkolózik. Rajtam még a tegnap esti ruháim vannak, és jó, hogy már beparkoltam, mert elönt az adrenalin, és egész testemben reszketek. Nem mosolyog, és nem tudom, mióta áll itt; hogy látta-e, hogy a táskámmal szállok tengerre, és egy szál magamban térek vissza.

− Mi a faszt művelsz? − fortyan fel. − Lelépsz, aztán elviszed a kibaszott hajómat?

Libabőrös lesz a nyakam.

− Csak elmentem egy körre − felelem.

− Egyedül? − kérdezi. És bassza meg, a szemem vérfoltok után pásztázza a padlót, de minden oké, itt nem hagytam hugyosbögrét; nincs itt semmi látnivaló, emberek!

− Nyilván − felelem. − Vagy talán látsz itt még valakit?

Látom rajta, hogy a válasz: nem; most sem lát senkit, és akkor sem látott, amikor lett volna kit látnia. Nem tudja, mit tettem, hogy megcsaltam, beengedtem Delilah-t az ágyamba, a testemre, és a tengerbe hajítottam. Újabb titkok, újabb rossz dolgok, de biztonságban vagyok.

− Kissé meglep, hogy látlak − fordítok a helyzeten.

− Ez meg mi a lófaszt jelentsen?

− Nem is tudom − felelem. − írtam neked. De semmi reakció.

− Aha. Azért nem válaszoltam, mert nem írok olyanoknak, akik szarba sem vesznek. Nem vagyok a lábtörlőd, Joe.

− Ahogy én sem a tiéd! − csattanok fel. − Jól szórakoztál a kis Milo barátoddal?

− Mármint a rendezőmmel? Merthogy az, Joe! A rendezőm. Nem a pasim, nem ellenség, hanem együtt dolgozunk. Olyasvalamin, ami fontos nekem, a francba is! Amiben te cserben hagytál! Ami az enyém\

Remeg, és most már tudom. Nem feküdt le Milóval, nem dobott engem, és a picsába is, túlreagáltam! Elbasztam. A Donzi szitál alattam, és mit meg nem adnék érte, hogy szilárd talajon állhassak. De itt ragadtam a hajón, ezen a bárkán, ami az ő családjáé. Ő állhat szilárdan, két lábbal a földön, kiváltságosán, én meg baszhatom.

Love karba fonja a kezét.

− Dobd már ide azt a kurva kötelet! − parancsolja tanítómesterem, főnököm. Odalököm neki, és villámgyorsan megköti a csomót; olyan simán, olyan gazdag lány módjára. Én pedig esetlenül kecmergek ki a hajóból. Love végigcsörtet a dokkon, ki a partra, én pedig a nyomában kullogok a homokon. Én, a követője.

− Love! − szólok utána. − Csak annyit, hadd mondjak, hogy sajnálom! Tudom, hogy nincs mentségem.

− Joe, amikor valami jó történik velem, és te egyszerűen szarsz az egészre…

− Sajnálom! − jelentem ki. Utánanyúlok, de elhúzódik. Megismétlem: − Sajnálom, Love!

− Ennyi nem elég − feleli. - Akkora fasz voltál, Joe! Abban a pillanatban, hogy zöld utat kaptunk, egyszeriben az a tipikus faszfej lettél, aki nem viseli el, ha a barátnőjére terelődik némi kis figyelem.

És csak ostoroz tovább. Közli, hogy csalódást okoztam. Férfinak kellett volna lennem, gratulálnom kellett volna neki, mégpedig szívből. Érdeklődnöm kellett volna a forgatókönyv iránt, és egyenesen be kellett volna vallanom a nyilvánvaló féltékenységi problémáimat. Hívnom kellett volna ahelyett, hogy SMS-t küldök, mert az szemét húzás volt, ott kellett volna várnom rá a műsor után. Annyi mindent kellett volna tennem, de nem forgathatjuk vissza az időt.

− Tudom − mondja. − De érted egyáltalán, érted, hogy így nem fog menni?

− Igen − felelem, és még sosem szerettem ennyire. Egyszerűen akarom, hogy jó srác lehessek, beszédes srác. Meg akarom mosni a farkam, lesúrolni a bőröm, és mindent újrakezdeni. Túlságosan szeretem ahhoz, hogy hagyjam véget érni. − Love! − szólalok meg végül. − Bocsánatot kérek! Meg kell értened. Igazad van. Kibaszott faszfej módjára viselkedtem.

Rám néz. Könyörgő tekintettel nézek rá, könyörögve gesztikulálok a kezemmel, és én is ugyanolyan erős vagyok, mint ő. Újra és újra bocsánatot kérek, míg valami el nem kezd megváltozni benne; a szemem és a kezem elvégezte azt, amire a mocskos szám nem volt képes. Love bólint.

− Na jó − mondja. − Minden rendben!

És valahogy ölelkezni kezdünk és megcsókoljuk egymást; egyetlen csók, békülő csók, szexről még szó sem lehet, aztán a nyugszékekbe roskadunk. Véget ért a veszekedés; beszámol Seth Rogen füvéről, a jelmezpróbájáról, és azt mondja, van még valami híre.

− Újabb hír? − kérdezem.

− Forty és Monica szakítottak − jelenti be. − Pedig ez már majdhogynem rekord volt; mármint érted, úgy váltogatja a lányokat, mint más a cipőit.

− Sajnálom − fűzöm hozzá.

Love megvonja a vállát.

− Tudom, hogy hülyén hangzik, de most tényleg azt hittem, hogy tovább maradnak együtt. Amiatt az ostoba Jóbarátok dolog miatt.

− Egyáltalán nem hülyeség − tiltakozom. − Inkább megható. Te csak a legjobbat akarod neki.

Megint bólint, és az órájára pillant.

− Csomagolnunk kéne. Délben indul a gép.

− Csomagolnw«£ kéne? − nézek rá.

− Ugyan már, Joe! − forgatja a szemét. − Mit gondoltál? Hogy te nem jössz?

− Nem hívtál.

− Hogy nem hívtalak? − kezd dühbe gurulni. − Egész nyáron együtt voltunk, és gyakorlatilag együtt is élünk. Nem kell meghívnom téged. Tudnod kéne, hogy ott a helyed!

− Hát, Monica azt mondta, hogy Forty meghívta.

Love megint a szemét forgatja.

− Na és? Mi meg a magunk módján beszélünk, és köztünk más van. Miért nem akarod megérteni, Joe?

Én sem tudom, ő pedig kijelenti, hogy Palm Springsben aztán intenzív lesz minden. Nem lesz jövőnk, ha nem vagyok hajlandó kommunikálni.

Így hát megpróbálom.

− Na jó, Milo miatt is bizonytalankodtam.

Felsóhajt, és nekiáll kifejteni a kettejük kapcsolatát. Legjobb barátok, legalábbis egy bizonyos mértékig. A harmadik iker kifejezés is elhagyja a száját, és azt mondja, nehéz erről beszélni, mert a kapcsolatukat áthatja a bűntudat.

− Közelebb állok hozzá, mint Fortyhoz − suttogja. − Érted, menynyire rossz ez?

− Arról nem tehet az ember, hogy kit szeret.

− Milo is és én is csakis a legjobbat akarjuk Fortynak. Szóval amikor együtt látsz minket… érted, egyetlen srácnak sem tetszett a dolog, akivel csak jártam. Meg is értem. Szívás. De tényleg csak barátok vagyunk.

Love lényegében arra kér, hogy viseljem el, mennyire kötődik egy másik férfihoz, egy jóképű faszfejhez, akit sokkal régebb óta ismer nálam. Lehetetlen, akár a malibui hó. Abszurd. De mi mást tehetnék?

Megfogja a kezem.

− Bár egész nap itt maradhatnánk! − jegyzi meg.

Most nagyon megdugnám a homokon, de azt mondja, csomagolnunk kell. Kinyújtózik, szorosabbra húzza a köntöse övét, és ismerem már annyira, hogy tudjam, most rázárja az ajtót a veszekedésünkre; csak átmeneti volt köztünk a háborúskodás.

Love csókot dob a tengernek.

− Viszlát, óceán! − köszön el.

Én egy pillanatig még maradok, hogy Delilah végtelen, kék sírján merengjek. Lehetetlenség lenne benne megtalálni a táskámat, és a tengeren hozott döntések végérvényűsége mindannyiunknál hatalmasabb. Szél korbácsolja a felszínt, hullámok dübörögnek, és bemegyek.

Vége a nyárnak.

32

A Csizmák és kiskutyák máris fent van az IMDB-n: Harmony és Oren, egymás legjobb barátai és egykori szerelmei mindketten valaki mással járnak jegyben. Negyvennyolc órát töltenek együtt, hogy tanuljanak a múltból, a jelennek élhessenek, és a jövőjükről is dönthessenek. Csakhogy a Csizmák és kiskutyák nem egy film − egy nagy baszódjatok meg nekem és Love-nak, egy egyre felfokozottabban szemléletes, Oren (Milo) és Harmony (Love) közötti szerelmi jelenetekből álló, kilencvenöt oldalas kínzókamra. Spoiler: Harmony és Oren − a kizárólagos szereplők az egész kibaszott filmben − végül úgy döntenek, összeházasodnak, miután Harmony rájön, el kell engednie a fehér kiskutyát, amit ő mentett meg, de szétrágja minden csizmáját. BASZD MEG, MILO! Ezután persze Orenhez rohan, aki tudta, hogy egyszer majd csak észhez tér. BASZD MEG, MILO!

A Palm Springsbe tartó repülőn Love megkérdezi, mit gondolok „a forgatókönyvről”. Igyekszem kitérni a kérdés elől. Megkérdezem, mikor fejezte be Milo.

− Idén nyáron − feleli. − Jól beletalált, mi?

Megfékezem a haragom. Nem hagyhatom, hogy Milo győzzön − nem, amikor hadba szálltam a kapcsolatunkért.

− Love − mutatok a kéziratra −, a te önérzetedet egy kicsit sem sérti ez az egész?

− Joe! − feleli határozottan, mintha már készült volna erre. − Ha most azt mondod, hogy szerinted te vagy a kiskutya, akkor muszáj lesz azt mondanom, hogy fordulj pszichiáterhez! Nekem sincs több közöm Harmonyhoz, mint neked a kiskutyához. Milo sem Oren! Ez csak egy sztori! Kitalált sztori!

− Tudom, hogy nem vagyok kiskutya.

− Mert nem is vagy kiskutya! − sóhajt fel. − Egyébként meg amúgy is, Milo vagy ezer éve kezdett dolgozni ezen a forgatókönyvön. Vagy ezredszer írja át. Tudod, először úgy volt, hogy Jaké Gyllenhaal lesz Oren, egészen az utolsó pillanatig. Na hát, ennyire jó ez a forgatókönyv!

Nem idézem Love eszébe, hogy Milo az után fejezte be, hogy engem megismert, és a Jaké Gyllenhaal-sztorit sem szólom le. Landolunk, és igyekszem a pozitívumokra koncentrálni. Magunk mögött hagytuk a csatározást, és amúgy is szerettem volna eljutni Palm Springsbe. A reptérről induló elhagyatott út sivatagon kanyarog át, ahol a házak mintha óriási ufók lennének a hatvanas évekből, szétszórva, mint kockák a játékasztalon.

− Itt forgatunk, és itt is fogunk lakni? − tudakolom.

− Aha. Ugye milyen mesés ez a ház?

− Döbbenetes − felelem, és úgy értem, elborzasztó.

A század közepén épült, jéghideg, csupa műanyag, rózsaszín, narancssárga és fehér, mint egy tál sorbet a sivatag közepén atomrobbanás után, üres, akár Forty agya. Leparkolunk. Love tudja, hogy csalódott vagyok, és meglök.

− Bocs − mondom. − Csak azt hittem, Palm Springsbe megyünk.

− Ott is vagyunk − a hangjából újonnan szerzett, felháborodott önteltség cseng, amilyen csak abból származik, hogy főszerepet kapott, és a jeten a forgatókönyvet tanulmányozta. − Milo lenyűgöző, hogy megszerezte nekünk ezt a házat, hát nem?

Rosszul leszek, ha még egyszer azt hallom, hogy Milo milyen lenyűgöző. Nem az. És a ház nagyon gáz. Mérföldekre vagyunk a hotelektől, az üzletektől, meg mindentől, amiről olvastam a Nullánál is kevesebb című könyvben, és amit látni akartam. Abban a pillanatban lüktetni kezdett a fejem, ahogy betettük a lábunkat ebbe a hideg házba, és mindössze három órája indult ez a nap. Borzongok. Kint olyan forróság van, idebent pedig olyan hideg. Nincs óceán, semmi, ami enyhet adna, se egy divatosan viseltes sarokgarnitúra, se homok a konyha padlóján − se fókusz, se textúra, se mélység.

De persze itt ^//forgatnunk, mert Milo nem tágít tőle, hogy felvegyen valami izét, amit „beltéri Coachellának” nevez. A Coachella egy fesztiválnak álcázott divatbemutató, ahol az emberek hippinek öltöznek, és úgy tesznek, mintha a Passión Pit lenne olyan jó, mint a Rolling Stones. Szóval már a gondolat is förtelmes, hogy fogjuk azt a majomparádét, és egy kaszinóba gyömöszöljük.

Barry Stein kapásból meg is vétózza. Azt mondja, a Coachella túl nagy kockázat biztosítási szempontból, Milo pedig alkudozni kezd vele.

− Csak egyetlen éjszakára lenne szükségem! Gerillában csinálom majd, Barry! Csak azok az éles fények kellenek, a hangulat. Kell az a flashback! És nem is az igazi Coachella!

− Nem hát − feleli Barry. − Hanem egy kalap szar. A nem az nem!

Milo duzzogva letesz róla, és nap nap után, egész álló nap csak forgatunk. Milo minden felvétel végén karatemozdulatokat tesz, mintha még sosem látott volna egyetlen Ben Stiller-filmet sem, mintha nem tudná, ez mekkora seggfejség. Azt kívánom, bár Ben Stiller lenne itt. Hogy bárki, akinek van némi agya, jöjjön, és vegye át az irányítást.

Forgatás közben a videofaluban kell ücsörögnöm, ami megint csak fals elnevezés; semmi köze egy faluhoz. Csak egy halom kempingszék a monitorok előtt. Céltalan vagyok. Amikor helyszínt váltunk, és át kell telepíteni a „falut”, még csak a székemet sem tehetem arrébb, mert nem vagyok szakszervezeti.

A negyedik napnál tartunk, és „Harmony” meg „Oren” épp veszekednek, mert Harmony kiskutyája szétrágta Oren csizmáját, aztán pedig kibékülnek, mert utálnak veszekedni, és Love újra meg újra megcsókolja Milót. Gyűlölök itt lenni. Túl sok nekem a tapsikolás és az idióta becenevek. A nap utolsó előtti felvételét „Abbynek” hívják, az utolsót pedig „Martininak”, és elviselhetetlen ez a szintű fontoskodás. Amikor majd az én forgatókönyvemből is lesz valami, nem fogom az egész napot a forgatáson tölteni. És amikor Milo majd könyörög, hogy hadd látogasson el a forgatásra, igent mondok, csak épp „elfelejtem” leadni a nevét a szekusoknak.

− Ennyi! − kiáltja Milo, miután vagy harmincadjára fejezik be a csókolózást. Megragadja Love kezét. − Úgy érzem, ez nagyon jó volt! Te is úgy érzed?

− Egyszerűen remek volt! − vágja rá, és ugrándozni kezd. Én meg mindjárt meghalok.

Apróságok miatt akar az ember megölni valakit; ahogy Milo a diétás dr. Peppert issza, és kontyba köti a göndör haját, ahogy felhúzza a pólóját, hogy a hasát mutogatja, és a szemüvegét törölgeti, pedig nem is koszos. Igen, Milón szemüveg van, tengerzöld mokaszin és tengerészkék, felállított gallérú póló; és hát nem nyírtam már ki egyszer ezt a srácot, amikor még az Otthon Szódájával házalt és Guinevere Becket dugta?

Megint felvételt kiált, és megcsókolja Love-ot. Megfeszülnek az izmaim. Nincs más tennivalóm, csak enni és várni, enni és nézni − és ez még csak a negyedik nap a huszonnyolcból- és improvizálják a dialógust − basszus −, mert nem akar mást, csak rámászni Love-ra.

Bárhol máshol lennék szívesebben, mint itt, és Fortynál a közeli éttermekről érdeklődöm. Ő a hátamra csap.

− Ez itt egy forgatás, öregfiú! Nem megyünk innen sehova, amíg dobozban nincs a kicsike!

Lehalkítom a hangom.

− Na és mi van a másik két filmmel?

− A rossz hír szárnyakon száll − suttogja. − A jó hírnek több idő kell. Szedd össze magad, és várj! Ez a dolgod, te vagy a barátja.

És így is nevez mindenki. Nem tudna Love barátja hozni neki egy diétás kólát? Love barátja nem tudná megkeresni Love töltőjét?

Már így is elég rossz, de a hetedik napon még rosszabb lesz, amikor a fodrász megkérdezi, hogy Love barátja nem tudná-e idehozni a savanyúságot. Milo felnevet:

− Ez az örökös „Love barátja” elég idétlen − közli. − Miért nem hívjuk inkább csak a Szívtiprónak?

Amit a rendező akar, az úgy is lesz, úgyhogy ettől kezdve Szívtipró a nevem. Forty szerint nem kéne olyan komolyan vennem. Love szerint ez édes. Milo mutat nekünk egy képet a Restoration Hardware asztalról, amely a huszonhetedik oldalon leírt Nagy Szexjelenet színhelye lesz.

− Az asztal jelképezi az igaz szerelmet − mondja −, ami Oren és Harmony között van, és amiről megfeledkeznek, amikor új emberek közé keverednek, műemberek közé, de aztán erre az asztalra kerülnek, és ember, nincs ehhez fogható!

− Imádom! − jelenti ki Love.

Kerüli a tekintetem, és megnyalja az ajkát, miközben átnyálazza Milo forgatókönyvét. Most már biztos, hogy Milo el akarja venni tőlem, és ripityára fogom törni azt az asztalt. De inkább a catering felé veszem az irányt − miért nem képesek egyszerűen azt mondani, hogy konyha? −, két órán belül immár negyedszer. Épp csiliszószba mártok egy szelet kukoricakenyeret, amikor meghallok valakit:

− A Szívtipró már megint a cateringnél van?

És ekkor határozom el magam. Amíg itt vagyok, acélos leszek. Szálkás. Dögös.

A szemétbe vágom a kukoricakenyeret, és szólok Love-nak, hogy futni megyek.

− Futni? − kapja fel a fejét. − Ez új!

− Ja − felelem. − Muszáj lesz jobban odafigyelnem magamra.

A tizenhetedik napon járunk, és a filmnek azt a címet kellett volna kapnia, hogy Amikor Milo vissza akarta szerezni Love-ot. A szexuális aktivitásunk igencsak megcsappant a hosszú forgatási napok miatt, és azért is, mert nem lehet bezárni a hálószobánk ajtaját. Love sokkal több időt tölt Milóval, a szobájában gyakorolják a szövegüket, amit viszont be lehet zárni. Akárhányszor csak odamegy, én futni megyek, és akárhányszor Milo megszólít, mindig ilyesmiket mond:

− Hogy bírod ki? − Aztán: − Tudod, ha unatkozol, mi megvagyunk. Nyugodtan visszamehetsz L. A.-be.

Persze ezeket a szarságokat sosem Love előtt mondja, és nagyon meg akarom ölni, de nem tehetem. Ő a rendező és a harmadik iker, és nyilván mindenki felfigyelne rá, ha csak úgy eltűnne. Szóval igyekszem nem ezen agyalni. Amúgy sem fogja senki letölteni ezt a filmet a rokonaikon és a barátaikon kívül. Ráadásul lehet, hogy ők egy filmet csiszolgatnak, de én a testemet. Letöltöttem egy appot, ami minden morzsát számon tart, ami csak bekerül a szervezetembe, és minden egyes lépésemet is. Felüléseket és fekvőtámaszokat végzek, sprintelek, és én leszek a világ legszexibb férfija, míg a többiek körülöttem egyre puffadtabbak és puhányabbak lesznek.

A huszonharmadik napon a második edzésem után érkezem a videofaluba, és Love felfigyel a karomra.

− Micsoda bicepsz! − kiált fel. − Hűha!

Milo rávágja, hogy valamelyik nap majd eljön velem az edzőterembe. Azt felem neki, hogy amikor csak akar.

− Se perc alatt megszabadulsz attól a kis pocaktól − jegyzem meg. − Vagy futni is eljöhetsz velem.

Love elmegy a sminkbe, Milo pedig rám mosolyog.

− Szívtipró − szólal meg −, csak meg akartam köszönni. Nem akartam nagy ügyet csinálni belőle Love előtt, de mint srácok egymás közt, érted, a te helyedben… az új jelenet, az átírt jelenet… azt is megértettem volna, ha nemet mondasz. Szóval kösz!

Fogalmam sincs semmiféle új jelenetről, és ezt ő is jól tudja, és rám kacsint. Elballag, hogy megnézze a Restoration Hardware-asztalt, én pedig elkapok egy produkciós asszisztenst, hogy megkérdezzem az új jelenetről. Úgy nyújtja át, hogy gondosan kerüli a tekintetemet. Elolvasom.

BELSŐ FELV. KONYHA − DÉLUTÁN, LUSTA, KELLEMES IDŐSZAK

HARMONY TOTÁLBAN, ahogy epret eszik. Orenre néz. A mellbimbói hegyesek. Azt mondja, éhes. Megnyalja az ujjait. OREN elkezd enni egy epret. Harmony kijelenti, nem epret akar. 3,2,1, BUMM! Harmony térdre ereszkedik. TOTÁLPLÁNBAN közelítünk, ahogy a szájába veszi Orent.

Volt annyi esze Milónak, hogy elkotródjon a közelemből, amíg elolvasom. Más sem jár a fejemben, csak ez:

BELSŐ FELV. AZ AGYAMBAN − PONT MOST − BASZD MEG A KIBASZOTT FILMEDET, KIBASZOTT MILO!

Még két nap, amíg Love leszopja Milót. Csakhogy ez nem igaz. Merthogy Love nem fogja leszopni Milót. Mert kerül, amibe kerül, én bármit megteszek, hogy kipenderítsem azt a kibaszott egeret a kibaszott házból.

33

Lefektetem a kártevőirtás alapjait. Ez a legkínosabb, leginkább izzadságszagú dolog, amit valaha is kiejtettem a számon, számos okból kifolyólag: az exem miatt, mert nem vagyok senkinek a követője, mert kurvára utálom a koncerteket, az Úrban Outfitterst és a mobilvécéket. De ki kellett mondanom. Ha végezni akarok az egérrel, ki kell csalogatnom a házból. Díszletben vagyunk. A szopásos jelenet előtti napon. Ez van.

− Szóval, Milo! − kezdek bele. És most jön az antiigazságom. − Milyen durva lenne már, ha ma este bemennénk a beltéri Coachellára, és megnéznénk Becket?

− Ja, télleg − feleli, − De holnap fontos napom lesz.

− De akkor is! − hajolok közelebb hozzá. − Ha bele tudnál vágni valamennyit abból a fílingből, a színekből és a hangból az orális jelenetbe, érted, csak mondom, szerintem nagyon király lenne!

Milo bólogat.

− Mm, hmm − mormolja. − Aha.

− Úgyis minden este kocogni megyek − emlékeztetem. − Azt mondtad, egyszer eljönnél velem…

Milo meghúzgálja a kontyát.

− Love-nak egy szót se! − feleli.

Szóval beindult a dolog. Megvan a terv. Némiképp már a tudat is megnyugtat, hogy nemsokára halott lesz. Nyilván persze szívás, hogy el kell mennem a beltéri Coachelldra. De legalább a hasi-tasik és az ecstasy tabletták fesztiválja is jó lesz valamire. Egyfolytában halnak meg emberek a fesztiválokon. Milo pedig a legelső naptól kezdve el akart menni erre a kibaszott fesztiválra. Én leszek az ártatlan, akit csak azért tudott magával cibálni, hogy vigyázzak rá.

És egyébként is van szívem. Az egész napot annak szentelem, hogy próbálom megmenteni szegény kölyök életét. Próbálom leépíteni a szopós jelenetet. Ebédidőben Love-val felmegyünk a szobánkba, és próbálom úgy megláttatni vele a helyzetet, ahogy én látom. Közlöm vele, hogy ez az egész kezd olyan lenni, mint egy szekta.

− Azokkal a hülye gyöngy nyakláncokkal, amiket mostanában hord, Milo még kezd is úgy kinézni, mint Charles Manson.

− Joe! − tiltakozik. − A saját érzéseidet neked kell feldolgoznod! Ebben nem segíthetek.

− Nem az érzéseimet dolgozom fel − felelem. − Csak épp azt próbálom megakadályozni, hogy valami ostobaságot csinálj.

A kezei közé fogja az arcom.

− Az én dolgom, hogy minden simán menjen − ellenkezik. − Nem az, hogy lehúzzam az egészet.

− Egy szopásos jelenetről beszélünk − emlékeztetem −, nem a világbékéről.

Elmosolyodik.

− Most féltékeny vagy, mert mi nem csináljuk. Harmony és Oren más. Én nem Harmony vagyok, Joe. És nem az én elképzelésem. Milóé.

Ez a feszfej mindenkinek kimosta az agyát. De még mindig próbálok erőszakmentes eszközöket bevetni a kiiktatására. Ebéd után is folytatom a szopásellenes kampányomat, de mindenki a szopást akarja. Forty szerint „merész” lesz. Azt mondja, A barna nyúlról is a szopásos jelenet miatt beszélnek még mindig; csakhogy Forty téved. Senki sem beszél A barna nyúlról. Milo szerint egyenesen szükségünk van rá. Azt állítja, felemeli az egészet, és ez biztosítja, hogy a film ne tűnjön el a süllyesztőben.

Barry Stein is megjelenik a helyszínen − csodálatos, ahogy a felláció mindent megváltoztat −, és ebből tudom meg, hogy ezt nem lehet kiküszöbölni. Barry Stein szerint ez fogja bejuttatni őket a filmfesztiválokra. Ettől lesz Milo „auteur”. Senki más nem áll mellettem, csak Love szülei a Skype-on.

− Én már nem értem ezeket a mai filmeket − jelenti ki Dottie. − Hiszen ettől nem ugyanolyan lesz, mint egy pornó?

Ray felsóhajt.

− Bezzeg a Halálos iramban, ott nem látni semmi ilyesmit!

− Ez csak azért van, mert ezek a filmek egyáltalán nem a valóságról szólnak, apa! − vitatkozik Love.

Végül Ray és Dottie sok szeretettel üdvözlik Love-ot, és ők sem fogják leállítani, bíznak benne és Milóban, és úgy gondolják, Love gyönyörű. Lefekszünk egymással; misszionárius pózban, bűzlik a kötelességtől. Aztán Love elalszik, én pedig üzenetet küldök Milónak.

Készen állsz ?

Azt válaszolja, még húsz perc, úgyhogy lemegyek, és kiöntök magamnak egy tál gabonapelyhet. Kimegyek, és a csillagokat nézem, miközben eszem. A gondolatát sem bírom, hogy egy kocsiban leszek összezárva Milóval, olyan öntelt, úgyhogy inkább arról fantáziálok, mi lesz, ha majd meghal. Valaki majd színre lép, hogy megmentse a filmet, és az a valaki én leszek.

Az én verziómban Love felébred, és Milót keresi. (Nem vagyok hajlandó bekajálni ezt a Harmony és Oren marhaságot.) Ráébred, hogy elhagyta. A jelenet közben valami Peter Gabriel-szám szól, ő pedig belép a konyhába, és felkapja a telefonját.

− Aha − szólal meg. − Meg kell szabadulnom ettől a régi, nagy asztaltól. Nem tudnátok segíteni, srácok?

Hallom, hogy nyílik az ajtó, és valaki kilép; megfordulok, de nem Milo az.

− Love? − lepődöm meg.

Int, hogy hallgassak. Áttetsző hálóinget visel, amit még sosem láttam. Cipő nincs rajta, bugyi sem. Megfogja a kezem.

− Erre!

A díszletbe vezet, a konyhába.

− Love, mi az ördögöt jelentsen ez? − sziszegem.

Hátrakapja a fejét.

− Én Harmony vagyok − jelenti ki. − Te pedig Oren, ugye?

A. Áh!

− Mit szólsz? − És tervezett velem. Egy tálka epret hagyott az asztalon. Mélyen a szemembe néz. Kivesz egy szemet. Beleharap. − Én még mindig éhes vagyok.

− Ez már éles díszlet! − figyelmeztetem.

− Tudom.

− Semmihez sem szabadna hozzányúlnunk!

− Tudom − ismétli. − De nem bírom tovább.

Rezegni kezd a telefonom, és nem így kellett volna alakulnia. Meg kellene ölnöm Milót, ő meg SMS-t küld, és meglehet, hogy véletlenül ő ébresztette fel Love-ot, ahogy mindennek nekiment. És nem tetszik nekem ez az egész. Love egész hónapban alig szólt hozzám; pontosan tudja, mit érzek a szopásos jelenettel kapcsolatban, és azt hiszi, dugással mindenből kimászhat. De nem.

− Love! − szólok rá. ~ Mi ez az egész?

− Csak szórakozom egy kicsit.

− Nem. Mi folyik köztetek Milóval? És ne mondd, hogy semmi!

Love a kezemre fekteti az övét.

− Hát… − harap az ajkába. Reszket a keze. − Az az igazság, hogy… − Az én kezem is remeg. Megszorítja. − Milo és én összejöttünk a Chateau-ban, aznap reggel, hogy megismertelek.

Ez egyszerre rosszabb, mint gondoltam, és jobb, mint gondoltam. Jó lecke az ösztönökről. A legelső naptól fogva tudtam, hogy Milo az ellenségem. Tudtam. Aznap este, amikor megjelent a Chateau-ban, azt szerette volna, ha eltűnök, és nyilván alaposan pofára esett.

Egyik pillanatban még Love-val dug, a következőben pedig mindenki a Professzorról áradozik.

− Lezuhanyoztál utána?

− Hogy zuhanyoztam-e?

− Aznap reggel − felelem. − Amikor találkoztunk. A Soho House-ban.

− Hát persze!

− Azért vittél a Chateau-ba, hogy őt lerázd?

− Nem − feleli. De aztán: − Igen. − Lesüti a szemét. − Ez akkora szörnyűség? De közben nagyon tetszettél is! Még olyan korai volt.

Love elárulja, hogy mindenben igazam volt. Milo valóban vissza akarja szerezni, és ez ugyan kellemetlen neki, de nem haragszik rá.

− Ő az egyik legjobb barátom. Érted, mindig visszatalálunk egymáshoz, és furdalt is a lelkiismeret, miért nem vagyok képes úgy szeretni? Nem rossz srác ám, Joe! Megvezettem. Szörnyen érzem magam.

Magához ölel, és a hálóing alatt anyaszült meztelen. A vállamra teszi a kezét, és a Restoration Hardware-asztalra tol. Kigombolja a nadrágomat. Lehúzza. Letérdel elém, ahogy a szerepe szerint a Csizmák és kiskutyákban, és keményebb vagyok, mint valaha. Amikor első ízben vesz a szájába, olyan, mintha a hüvelyében lennék, a rózsaszín agyában, a véráramában. Megint istenre gondolok, a mennyországnak arra a részére, ahol az egymáshoz illő testeket készítik; azt már tudtam, hogy a punciját nekem szánták, most már azt is, hogy a száját is.

Miközben egyre közelebb érek a csúcsponthoz, egyetlen pillanatra kinyitom a szemem, és Milo a díszlet szélénél állva mered ránk. Nem tudom, mennyit hallhatott. Remélem, mindent.

Újra lehunyom a szemem, és hallom, hogy felbőg egy motor. Milo egyedül megy a fedett Coachellára, és talán mégsem kell megölnöm. Minden más lett. Már nem vagyok féltékeny. Logikusan gondolkodom. Az egér önszántából iszkolt ki a házból, és most már nem lesz semmi baj.

Elélvezek.

34

Másnap új világra ébredünk. Megcsókoljuk egymást, és Love e-mailt küld Milónak, hogy közölje, nem hajlandó megcsinálni a szopásos jelenetet. Bevallja, hogy megkönnyebbült. Én nyertem. És Milo is. Életben van, azt válaszolja, Beck remek volt, és tiszteletben tartja Love színészi döntését.

Love lemegy a díszletbe, amikor pedig kijövök a zuhany alól, Forty SMS-e vár: Öregfiú! Mondd meg Love-nak, hogy be kell jönnöd a városba könyvügyben, vagy akármi. Nagy híreim vannak! A kettes lakosztályt keresd a recepción. Ritz. Pronto!

Odahajtok, és életemben nem láttam még egyszerre ennyi kokaint. A díszes lakosztály minden szabad felületén hegyekben áll, és aggódom, hogy ránk törhet a rendőrség, de Forty azt mondja, csak nyugi.

Irdatlan nagy a lakosztály, és úgy látszik, a gazdagok azért jönnek Palm Springsbe, hogy hatalmas, üres szobákban, vakító lámpák között töltsék az idejüket. Minden fekete, fehér és virító zöld. Temérdek neonzöld párna, olyanok, mint amilyet Beck − béke poraira − szokott meglovagolni a cipősdoboznyi lakásában a nyitott ablak előtt. Itt viszont olyan a tér, mintha egyszerre lennénk kint és bent. Saját privát teraszunk is van.

− Miért kellett idejönnöm? − kérdezem. − Mi van?

− Hogy igyál egyet! − vágja rá Forty, és átnyújt egy pohár pezsgőt. Rózsaszín és sárga pizsama van rajta, fölötte szétnyitott, kapucnis fürdőköpeny.

− A forgatókönyvekről akartál beszélni? − tudakolom. Arról volt szó, hogy az ügynöke szétküldi őket, de mindeddig semmi hír; semmi sem történt, Forty int, hogy üljek le két félmeztelen kurva mellé.

− Gyerünk már! − sürget. − Itt senki nem fog árulkodni!

Inkább egy neonzöld párnákkal teli fonott székbe telepszem.

− Kösz, itt is jó lesz.

Forty felnevet. A Csizmák és kiskutyákról akarja megmondani a frankót. Úgy gondolja, a Sundance-re bejuthat, de nem hiszi, hogy mozibemutatóig vinné. Úgy véli, Barry Stein már nem az, aki volt, Milónak pedig egy rendes színészt kellett volna szerződtetnie ahelyett, hogy ő maga vállalja a főszerepet.

− Tényleg érdekelte volna Jaké Gyllenhaalt? − kérdezek rá, mert úgy érzem, ez itt az őszinteség szentélye, ellentétben a forgatási helyszínnel, ahol a mozi az isten.

− Lófaszt! − legyint. − Csak Milo vetített meg jártatta a pofáját. Jake-et nem izgatják az ilyen szarságok. Szerintem el se olvasta.

− Huh − jegyzem meg. − És Love tudja?

Forty megrázza a fejét.

− Pokoli tortúra összehozni egy filmet, főleg egy ilyet, mint a Cs. és k. Hinned kell a saját szarodban, vágod? Mint amikor bemész az ígéret programra, és három hét után eljön az utolsó napod, és ilyeneket kérdeznek, hogy „Úgy érzi, készen áll a távozásra?” Te meg aszondod, naná, hiszen ott voltál! Kurvára végignyomtad. Megpróbáltad. Mégis, mi a francot mondanál? Hogy nem, adjatok inkább egy uncia kokót? − Elneveti magát, és nézi, ahogy az egyik prosti táncra perdül a zenére.

− Mikor jártál te az ígéretnél? − érdeklődöm.

De Forty nem válaszol. Elnyomja a cigarettáját.

− Képzeld, ma rávettem Arianát, hogy nyalja ki Shellyt, miközben én seggbekúrtam!

Erre egyáltalán nem vagyok kíváncsi.

− Hé! − szólok rá újfent. − Miről is akartál beszélni velem?

Felszippant még egy adag kokszot.

− Miről akartam mit?

− Miért is vagyok itt?

− A millió dolláros kérdés − hablatyol tovább. − Miért is vagyunk itt? Miért? Személy szerint azt hiszem, engem a Sátán küldött, hogy basszak össze minden szart. Ahogy Love-ot pedig a Jóisten küldte, hogy szeressen össze minden szart.

− Forty! Nem kérsz esetleg egy kis füvet?

Forty a kurvákra mutat. Megint rákezdi, hogy mi mindenfélére vette rá őket, de lehet, hogy az egész kamu. Csak dől belőle a szöveg a szexuális hőstetteiről. Mindenkinek megvan a maga keresztje. Van, akinek problémás a gyereke, van, akinek beteg, van, akinek a lába rossz, másoknak lehetetlen anyjuk van, de senki sincs ezen a földön, akinek semmi baja ne lenne. Nekem egy bögre az a DNS- emmel egy Rhode Island-i házban. Love-nak pedig ez jutott: egy testvér. Egy igazi rémálom. Egy koksztól felpörgött mániákus, aki most épp úgy ugrál az ágyon, mint egy tízéves, és valami gyerekkori születésnapi partijukról locsog.

Forty leugrik az ágyról, a pohárszéknek esik, és alaposan beveri a fejét. Annyira be van állva, hogy nem is érzi, és azonnal talpra is szökken.

− Szóval készen állsz, vagy készen állsz?

− Forty, szerintem jobban tennéd, ha leülnél!

− Nem! Te ülj le!

− Én már ülök.

− Bassza meg, ez az, jó is, hogy ülsz! − kiabálja, és tapsol egyet. ~ És Barry Stein megbaszhatja! − Újabb adag kokszot ránt fel. − Tudod, kibaszott hülyén fog majd kinézni!

− Forty! − szólok rá. − Szerintem most már eleget szívtál.

Megtörli az orrát, és megszólal:

− Megan. A kibaszott Megan Ellison!

Leteszem a pezsgőm.

− Te meg miről beszélsz?

− Süket vagy? − ordítja. − A kibaszott Megan Ellison! Úgyhogy Barry Stein megbaszhatja!

Hevesebben kezd verni a szívem. Megan Ellison. Ő csinálta A nőt és az Amerikai botrányt.

A prosti, aki korábban táncolt, most Forty ölében ül és tacóval eteti.

− Forty − szólalok meg −, te most azt akarod mondani nekem, hogy Megan Ellisont érdekli A harmadik iker?

− Nem! Azt mondom, hogy Megan Ellisont érdekli A harmadik iker és a ZüA Mind a kettő! Bumm!

Ma reggel tudta meg; az ügynökének volt egy találkozója Megan Ellisonnal, aki amúgy simán megenné Barry Steint reggelire. Az ügynök szerint bármelyik nap befuthat az ajánlat, és Forty meg én pezsgővel koccintunk, a kurvái pedig az ágyra heverednek, Wendy Williamst nézik, és időnként smárolnak egyet; nem igazán nekem való buli, de Forty legalább ismeri önmagát. Közéjük vetődik, és a két csaj odagördül mellé.

− Na de most figyelj ide, öregfiú! − szólal meg. − Ne felejtsd el, hogy egyelőre pusztán érdekli a dolog, és nem akarjuk elbaitázni!

Megállapodunk, hogy senkinek sem szólunk róla, amíg nem hivatalos, de nem tudom, Forty hogy fogja kibírni. Már megint az ágyon ugrál, és közben kiabál:

−Jól vésd az emlékezetedbe ezt a pillanatot, öregfiú! Ezt most megcsináljuk, de meg ám! Már beindult, és te vagy a menő, te vagy az arc! Mindenki akar majd belőled egy darabot, mindenki imádni fog! Szóval fogadd el és vedd el, érted? Ez a te sikered, és ez az a varázslatos pillanat, a pillanat a nagy pillanat előtt! Csak élvezd! Megdolgoztál érte. Ne híreszteld, és ne építs rá, és ne erőltesd, és ne agyalj rajta! Ez az\ Ha most jönne érted a kaszás, legalább íróként halsz meg! Felfedeztek! Élj is úgy! Kezdj el élni, most rögtön!

Igaz, amit mondanak; a kokósoktól időnként falra lehet mászni, de ahhoz van érzékük, hogy felpörgessék az embert. Fortynak igaza van. Kihúztam a Csizmák és kiskutyákat, számtalan napot töltöttem az Intelligentsiában meg a Taco Bellsben; valóban megdolgoztam érte. A másik ágyra pattanok, és nem is emlékszem, mikor ugráltam utoljára az ágyon. Forty elbődül, és beteszi a Boogie Nights zenéjét, én pedig csak ugrálok, szökdécselek és pattogok, a kurvák nevetnek, és tényleg megcsináltam! Enyém a zászló. Los Angelesbe költöztem. Rátaláltam Love-ra. Rátaláltam a szerelemre. És most ez is megvan; a legnehezebb dolog ezen a világon, vagy legalábbis az egyik legnehezebb, és már a küszöbén állok. Megcsinálom a szerencsémet Hollywoodban!

Love ír rám: Nem hallottál Forty felől? Eltűnt. Bocs. Üdv az én világomban!

Egy másodperccel később újabb üzenetet küld: Szeretlek.

Csinálok egy képernyőképet. Rá fogom hímeztetni egy párnára, mit egyre, több tucat párnára, fel az égre, az otthonunk falaira. Képtelen vagyok elválasztani a Love miatti eufóriát a hollywoodi eufóriától, és minthogy ebben a kokainbarlangban vagyok, meglehet, hogy Forty eufóriája is átragadt rám, nem is kell szétválasztanom őket. Boldog vagyok. Itt vagyok. Minden bennem lappangó félelmet, az egész CandaceBenjiPeachBeckHendersonDelilah-t eloszlat LoveAharmadikikerZür öröme.

Felhívom Love-ot. Megnyugtatom, hogy Forty biztonságban van, mert itt vagyok mellette. Love megkönnyebbül. Forty és a kurvák elhatározzák, hogy úsznak egyet a gigantikus medencében, és Forty produkálja magát; megmutatja, mit tud gyorsúszásban, pillangóban és mellen. Simán taníthatná a gyerekeket az ikertestvérével, de hát van, akit jobban érdekelnek a kurvák, mint a szegény gyerekek.

Vörös a szeme fehérje, és nem tudom, hogy a klórtól vagy a kokaintól.

− Jó barát vagy − jelenti ki. − Tudod, azt hiszem, ha mindez a nyomás és bőség nélkül nőttem volna fel, jobban hasonlítanék hozzád!

Én is belekezdek, hogy ő milyen jó barát, de mielőtt befejezhetném, a víz alá bukik.

Eljött a Csizmák és kiskutyák forgatásának utolsó napja, és új emberként ülök a helyszínen. Love csupa érzelem; túláradó öröm, szentimentalizmus és izgalom. Az ő filmje a végéhez ért, és még nem tudja, de az enyém pedig hamarosan kezdetét veszi. Ilyen lesz ezután az életünk; forgatások, örökös alkotás, aztán csomagolás és ünneplés. Elkapom Forty pillantását és rákacsintok, de int, hogy álljak le. Visszatért. Másnapos. Már nem biztos benne, hogy megvan az üzlet. Egész nap nem jelentkezett az ügynöke. Mondom neki, hogy lazítson. A mai nap hadd szóljon a csizmákról és a kiskutyákról!

− Jó ember vagy − jelenti ki. − Te a nagy egészet nézed.

− Mint mindig − felelem. − Csak azt lehet nézni.

Jól boldogulok a helyszínen, és idővel meg is szerettem itt; jókat dumálunk, a sivatagban gyúrok, én vagyok az egyetlen a stábból, aki még jobb fizikai állapotban hagyja itt ezt a helyet, mint ahogy érkezett.

Megszerettem a széket, amelyen rajta áll a nevem, megszerettem a nyikorgó ágyunkat, és megszerettem azt, ahogy a forgatás hatására minden pillanatot a jelenben élsz meg. Most már izgatott leszek, ha Milo azt kiáltja: Indít!, és úgy érzem, valamivel előrébb haladtam az életben, amikor azt kiáltja: Ennyi!

Hiányozni fog. Szeretem a konyhaasztalt, ahol Love először szopott le; most minden adódó alkalommal megteszi. Szeretem Love-ot. Szeretem a mi kis filmes családunkat, még ha nem is tudom mindenkinek a nevét. A forgatásokon a száraz hajával és bézs nadrágjával mindenki könnyedén felcserélhetőnek tűnik. De még ezt is szeretem. Szeretem, amikor elérkezik a Martini-felvétel ideje, aztán csapó, és vége a napnak, megcsináltuk. És az utolsó előttit is szeretem, az Abby kellemesen növekvő izgalmát − amelyet az első rendezőasszisztensről, Abby Singerről neveztek el; az ember történelmet is tanul egy forgatáson −, azt, hogy majdnem megvan; már csak két felvétel! Ha most mind meghalnánk, a tekercs akkor is már a dobozban van.

Love szülei megnéztek néhány napi felvételt, és úgy lenyűgözte őket Love alakítása, hogy ragaszkodnak hozzá, mind utazzunk hozzájuk Cabóra záróbulira. A legtöbb efféle film befejezését rendszerint valami csehóban ünneplik kétdolláros sörrel, de mi Love-nak köszönhetően a La Groceriában fogunk tölteni két éjszakát. Love kijelenti, hogy imádni fogom a Groceriát, és hogy Cabo „szelíd földi mennyország”.

Elnevetem magam, mire meglegyint.

− Majd meglátod, okostojás!

− Love − jegyzem meg, miközben felkapok egy palack vizet a büféből. − Ugyan már, neked Mexikóról a „szelídség” jut eszedbe?

Milo is nevet.

− Lovey, Mexikó nagyjából világelső gyilkosságokban.

Fura. Most, hogy Milo beletörődött a sorsába, hogy Love nem lehet az övé, kimondhatatlanul elviselhetőbb, sőt, egyenesen szerethető is. Együtt tudok érezni vele, az elcseszett szüleivel meg a kreatív impulzusaival.

− Na ja − helyeselek. − Milónak igaza van. Érted, Mexikóban rendszeresen lefejeznek embereket!

Ekkor egy asszisztens jelenik meg.

− Hé, Milo! − szólítja meg. − Vendégünk van.

Love-val együtt elfordítjuk a fejünket. És valóban vendégünk van. Elejtem a vizespalackot. A vendég nem más, mint Robin Fincher, a rendőr.

35

Most nem keltem át szabálytalanul az úton, ez pedig nem Robin Fincher körzete. Nincs joga hozzá, hogy egyenruhában tolakodjon ide, itt álljon a díszletem közepén, és a barátnőmet bámulja. Felveszem a vizesüveget, és közben egy kicsit tovább maradok lehajolva a kelleténél; elmormolok egy szitkot a bajszom alatt.

Milo kezet fog vele.

− Az engedélyeinket szeretné látni, biztos úr? − tudakolja.

− Á, csak egy-két sort meg egy közelit szeretnék!

Szegény Milo nem tudja, komolyan beszél-e, de számomra nagyon is komoly a helyzet. Mi a lófaszt keres itt?

− Bár megtehetném − feleli Milo. − De csak kétszereplős a film. Remélhetőleg visszatérünk még a folytatásra, igaz?

Fincher nyel egyet.

− Csak vicceltem − mondja, és keskeny, kék szemét összehúzva néz rám. − Igazából szívességből ugrottam be. Épp a környéken jártunk egy lopási ügy miatt. Kiraboltak pár helyet a közelben, és láttuk, hogy maguk itt elég jól fel vannak szerelve. Csak szólni akartunk hogy jól zárjanak be mindent éjszakára.

− Horrorfilm a horrorfilmben, hát nem? − jegyzi meg Milo.

Megérintem Love karját, és azt mondom neki, hogy ki kell mennem a mosdóba, de valójában azt kell megtudnom, mi a faszt keres itt Fincher. Az egyik oldalajtón át kiosonok a házból, és elé sietek, oda, ahol Fincher kocsija áll. Az első ülésen arcképek hevernek, de mielőtt tovább vizsgálódhatnék, lépteket hallok, és megfordulok. Fincher lejjebb ereszti a napszemüvegét, és azt kívánom, bár az én fejemen is lenne egy.

− Biztos úr! − szólalok meg. A nyakamon verejték gyöngyözik. − Nem egészen értem ezt az egészet.

− Kiváltotta már a kaliforniai jogosítványt?

− Nem − felelem. − Mivel itt voltam.

− Hm. Szóval nem ment vissza a lakásába? − kérdezi. − Merthogy a szomszédja sem.

Delilah. Bassza meg!

− Melyik szomszédom?

Leveszi a napszemüvegét, és egy zsebkendővel megtörölgeti.

− Tudja, a barátja, Delilah. Kaliforniai személyije van, ugyanabban az épületben lakik, mint maga. Na, nem mintha maga hivatalos lakos lenne.

− Eltűnt? − játszom a hülyét.

Bólint.

− Talán tud róla valamit?

− Alig ismerem − jelentem ki.

Hirtelen gyomorba öklöz, pedig nem szabadna ilyet tennie, én pedig összeroskadok. A porban fetrengek. A hasam csupa izom, egy deka zsír sincs rajta, ami kipárnázná, ami csillapítaná az ütést. Kiköp a faszfej, és a turhája egyenesen az arcom mellett landol.

− Álljon fel, a picsába! − szólal meg. − Most még gyengéd voltam!

Rachel dadus óta nem ütött meg senki, és nem esik jól, hogy megint külön-külön érzem minden izmom idegvégződéseit. Belerúg a térdembe.

− Azt mondtam, álljon fel a picsába!

Felállók. Nem hódolok be. Nem árulok el semmit, és az acélszínű kis gombszemei nem tartogathatnak semmi fontosat.

− Faszfej! − veti oda. És ez csak egy általánosság.

− Nem tudom, mit hisz − mondom. − De én nem csináltam semmit.

− Csak épp meggyilkolta Delilah-t − feleli, és most már van egy kis problémánk. Nem hagyhatom, hogy ezek a szavak ott hagyják el a száját, ahol más is meghallhatja. − A maga műve volt. Szóval tudja, nekem ez nagyon is számít, mint a törvény képviselőjének. Gondolom, ennek a maga kis kúródeszkájának is számítana itt, és afelől biztos lehet, hogy Delilah szüleinek is számít. Jim és Regina a nevük egyébként. Belegondolt már ebbe, Goldberg?

Közelebb lép. Ha még egyszer megüt, megölöm. Elfordítom a fejem.

− Jim és Regina − ismétli dühödten. − Jim és Regina, apuci és anyuci. Szeretik az ő kislányukat.

Visszafordítom a fejem, és egyenesen a szemébe nézek.

− Alig ismerem Delilah-t − szólalok meg. − És biztos vagyok benne, hogy a szülei természetesen minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy megtalálják.

− Alig ismeri? − hunyorít.

− Csak egy szomszéd.

Felemeli az öklét és megindul felém, mire lekuporodom, ő pedig visszahátrál. Kiröhög.

− A másik szomszédja, Dez szerint alkalmasint igencsak jól ismerte.

Az a narkódíler pöcs. Nem hagyom, hogy megfélemlítsen.

− Ha úgy érti, hogy lefeküdtem vele, így igaz − felelem. − De akkor sem ismertem közelről.

− Hívásadatok, Joe − jegyzi meg. − Elfelejtette, hogy a törvény embere vagyok, és hozzáférek az eltűnt személyek adatbázisához? Nem gondolja, hogy a szülei mindent elkövetnek, és gondoskodnak róla, hogy a Los Angeles-i rendőrség minden egyes illetővel beszéljen, aki csak kapcsolatba került a lányukkal? Kalifornia állam törődik a polgáraival. Ez itt nem Bed-Stuy. Mi itt nem szarunk rájuk. Mi törődünk velük.

Rosszul ejti ki: bed-sztúj, és utálom ezt a fajta kaliforniait, aki az égvilágon semmit nem tud a keleti partról, és azt hiszi, Rhode Island Maine állammal szomszédos.

− Valamennyire ismertem − ismétlem meg −, de azt sem tudtam, hogy eltűnt.

− Meglepve hallottam, hogy maga ópiátokban utazik − mér végig.

− A kora reggeli rohangálásával. Most is mintha fel lenne pörgetve; ha találgatnom kéne, kokóra gyanakodnék. Vagy speedre. Esedeg szteroidokra, de nem, mégsem. Jóval nagyobb darab lenne, ha kokszozna.

Kezd túl hosszúra nyúlni az egész, és Love kíváncsi lesz, hova tűntem.

− Mit akar tőlem?

Felsóhajt.

− Azt akarom tudni, hogy kell beállítani a fejhallgatót, amit magától kaptam. Megvan a használati utasítása?

− Nem − felelem, és izzadni kezdek. De az kizárt, hogy a fejhallgató miatt kapcsolatba hoztak volna Hendersonnal. Los Angelesben minden egyes seggfejnek Beats fejhallgatója van.

− Ez bizony nagy kár! Nem tudja, hogy kell beállítani a pántját? Nézze, az én fejem nagyobb, mint a magáé. Magának parányi feje van. Lefogadom, hogy nem először hallja.

− Nem tudom, hogy kell beállítani. − Nem vagyok hajlandó belemenni ebbe.

− Nem tudja, hogy kell beállítani a saját fejhallgatóját? − kérdezi.

− Nem gondolja, hogy ez elég fura, Bed-Stuy? Mármint elég viseltes. Jó ideje meglehet. És nem tudja, hogy kell beállítani?

− Vissza kell mennem − kezdek arrébb oldalogni.

− Ugyan, dehogy kell! − mosolyodik el. − Nincs is fent az IMDB-n. Nincs itt semmi dolga, csak a napot lopja. Csak onnan tudtam, hogy itt van a forgatáson, mert az a Calvin cimborája megmutatta a barátnője Instagram profilját.

Kibaszott közösségi média! Irigykedni kezdett, és egészen idáig eljött L. A.-ből, és közben még jobban felszívta magát. Jó eséllyel törvényellenes, amit művel, de mindegy. A rendőrök megvédik a sajátjaikat.

− Na szóval, mindenkit kikérdezek a Lawnsból, főleg azokat, akik közel álltak Delilah-hoz: nem hallott felőle?

− Nem − felelem. És ez az igazság.

− Nem is kereste őt?

− Nem. − És ez az igazság.

− Mikor futott össze vele utoljára?

És nagy örömmel közlöm vele az igazságot.

− A Henderson-emlékesten voltam az UCB-n − mondom. − Összevesztem a barátnőmmel. Elmentem onnan. Betértem a La Pouba. Megláttam Delilah-t a bárpultnál. Odaültem mellé. A barátját várta. Azt mondta, híres. Ahogy utalt rá, úgy hangzott, mintha a környéken lakna. De nem jött el. Delilah meglehetősen illuminált állapotban volt. Hazakísértem.

Elkedvetlenedik, mint egy kövér kiskölyök, aki most tudta meg, hogy mind elfogyott az Oreo. És lefogadom, hogy kövér kiskölyök is volt. Lefogadom, hogy ki is pécézték, csakhogy amit soha senki nem akar kimondani a piszkálódásról, az az, hogy olykor az illető kölyök megérdemli.

Újra próbálkozik.

− Szóval hazakísérte.

− Egy házban lakunk − emlékeztetem rá. Imádom, amikor a tények kurvára mellettem állnak. Ö azonban nem annyira. Odalép hozzám, és a képembe mászik.

− Nem tetszik a modora, Bed-Stuy. És az sem tetszik, hogy elmulasztott bejelentkezni ebbe a nagyszerű államba.

− Be fogok − felelem. − ígérem!

− Nem hiszem, hogy egy New York-i szardarab ígérete bármit is jelentene.

− Végeztünk?

− Nem − feleli, pedig igent kellett volna mondania. − De bemehet.

Sarkon fordulok, és elindulok a ház felé. Még mindig lüktet a gyomrom, és nem volt joga megütni. Nem volt joga bármivel is megvádolni. Nincs bizonyítéka. Nincs mása, csak a gyűlölete, és ezért még megfizet.

Érzem, hogy a hátamat perzseli a tekintete, erősebben és rákkeltőben, mint maga a nap. Meg kell szabadulnom tőle. Az embernek egyszerűen tisztességes esélye sincs, ha odakint mászkál egy zsaru, aki rács mögött akarja tudni a seggét.

36

Odabent senki nem kérdezi, merre jártam. Túlságosan izgatot-tak a nagy cabói hír miatt. Love apjának szüksége van a társadalombiztosítási számomra, hogy gyorsítottan intézze el nekem az útlevelet. A forgatás véget ért, és lemaradtam az utolsó felvételről. Rengeteg minden történik, miközben az embert jogtalanul vallatják.

Patakokban folyik a pezsgő, megszólal a zene is, és azt mondom, hogy ledőlök egy kicsit. Love megérti.

− Annyit futottál; már kezdtem aggódni, hogy nem pihensz eleget mostanában.

Átölel és összerezzenek.

− Bocs, kicsit túlzásba vittem a felüléseket − mentegetőzöm.

− Nincs is szükséged felülésekre − feleli. − Tökéletes vagy!

Megcsókol, én pedig felmegyek. Sajnos Love-nak kurvára megvan minden oka, hogy aggódjon miattam. A filmet befejeztük, de a rémálom számomra csak most kezdődik. Becsukom a hálószobánk ajtaját. Fel-alá járkálok. Meg kell ölnöm Finchert. Csakhogy ez itt Amerika: ha kinyírsz egy zsarut, véged. Így megy ez itt. Próbálok lehiggadni. Pozitívan gondolkodni. Cabóba megyünk, szóval ez máris nem rossz. Mexikó olyan hely, ahol lépten-nyomon fejeket vagdosnak le meg ilyesmi, vagyis ez nekem kedvez.

A tudás hatalom. Fel kell derítenem a terepet. Rákeresek a La Groceriára. Amennyire Love anyját ismerem, biztosan meghívott valami nagymenő magazint vagy weboldalt, hogy fotózzanak, ahogy A Polcra is. És naná, hogy találok egy cikket a Groceriáról, és máris úgy érzem, jobban tudok fókuszálni, ahogy a mesterlövész fogja célkeresztbe a célpontját. Megtalálom a Groceria címét, és gyorsan végignézem a fejlesztési övezetet, ahol Love családja újabb otthont épít, a közelben élő hírességeket, valamint az eladó házakat. És bumm! Axl Rose-nak is van ott egy háza. Axl Rose az a fajta, akinek agyonbiztosított otthona van. Tele van elmeháborodott rajongókkal, és túl van már egy-két dolgon. A háza évek óta a piacon van − és a turnéja menetrendje is jó hírekkel szolgál −, jó ideje nem járt már Mexikóban. Mármint a közeljövőben nem is fog odamenni, és a házát ingatlanügynökségekre bízta.

Egyre jobb lesz. Axl háza végeérhetetlen projekt; befejezetlen felújítások, egy óriási medence, amely a mai napig nem készült el, tájkertészeti huzavona, sárguló pázsit és félig elkészült kilátók letérkövezett bőségszaruja. Az ingatlanos oldalak bőségesen szolgálnak képekkel is, amelyek jól illusztrálják az egyre húzódó dilemmát, hogy bontsák-e le az egészet, vagy az újgazdag terrakotta irányvonal mentén folytassák-e tovább.

Ujabb pozitívum egy menő ingatlanos blog kommentszekciója szerint: a házi hangstúdió. A „házi hangstúdió” az ingatlanos szakzsargonban hangszigetelt szexketrecet jelent, és egy névtelen kommentelő pánikszobához hasonlítja ezt a légmentesen lezárt helyiséget, ami megint csak jó hír. Ezt kihasználhatnám. Oda rekkenthetném el Finchert. Csakhogy először oda kell juttatnom.

Vagyis most rá kell valahogy vennem Robin Finchert, hogy utazzon Mexikóba. Ügy azonban senkit sem lehet elcsábítani, hogy nem tudod, mire harapna. A kocsiban heverő fotói miatt az IMDB-n kezdem, ahol nevetségesen hosszú életrajzot találok róla ahhoz képest, hogy milyen keveset tud felmutatni. Azért költözött L. A.-be, hogy színész legyen, aztán alább adott az álmaiból, és dublőrként, beugróként meg stábtagként dolgozott, majd végül feladta, és beállt a Los Angeles-i rendőrséghez. De ráadásul Robin Finchernek saját weboldala is van. És azonnal nyilvánvalóvá válik, hogy nem azért lett a rend őre, hogy szolgáljon és védjen. Nem, Robin Fincher azért lett rendőr, hogy visszavágjon Hollywoodnak, amiért az út szélére lökték.

201 l-ben keresztezte egymást az IMDB-s és az LAPD-s karrierje, amikor mellékesben celeb testőrként kezdett dolgozni. Azzal henceg, hogy egyszerre képes megvédeni a kuncsaftjait, és barátként is jól elvan velük. És igen, persze, hogy levédette a szlogenjét. A legfrissebb képen Teri Hatcher oldalán látható.

Hátradőlök. Azt állította, a kaliforniai Delilah nyomára akar bukkanni, merthogy ő törődik a mi lányainkkal. Nos, majd meglátjuk. Megnézem, milyen projekteket forgatnak jelenleg Mexikóban, de semmit, csak A smaragd románca remake-jét. Nem, azt a nyilvánvaló vágyát kell kihasználnom, hogy összebarátkozzon ezekkel a kibaszott, gyönyörű emberekkel. Csinálok egy új e-mail-címet: MeganisaFox@ grnail.com.

Tökéletes csali lesz. Neki is van családja, amelyet meg akar védeni, csakúgy, mint Teri Hatchernek. Szexi is. A Sony hekkelési botrányából már megtudtam, hogy ebben a bizniszben nem sokat törődnek a nyelvhelyességgel, úgyhogy ezt írom:

Kedves Fincher úr tudom hogy nagyon hirtelen jött de Teri Hatcher barátnőm az egekbe magasztalta hogy mit meg nem tett érte. Briannel cabóra készülünk és jól jönne egy kis plussz védelem. Nem tudom vállalná e. Kicsit ostobán érzem magam mint az énekesnő abban a filmben: Elrabolva de amit hallottam az azalpján maga a legjobb. Holnap megyünk lehetséges lenne hogy ott legyen? Természetesen minden útiköltségét megtérítjük. Nagyon remélem hogy ráér imádkozom érte. Xx megan austin-green.

Ha én kapnék e-mailt valakitől, aki azt állítja magáról, hogy Megan Fox, rögtön azt feltételezném, hogy kamu az egész. Arra gondolnék, hogy valaki baszakszik velem. Fincher zsaru. Nem idióta. De talán mégis, mert micsoda elbaszott egy válasz ez, amit szinte azonnal elküld:

Kedves Mrs. Austin-Green!

Ejha! Hatalmas rajongója vagyok. Mélységesen megtisztel hogy segíthetek önnek. Igen! Tényleg én vagyok a legjobb. Teri is a legjobb. Örülök h tudja privát forrásokat is bevetek h szemmel tarthassam a zaklatóját. Annyi perverz rohangál mindenfelé manapság. Számomra megtiszteltetés hogy szolgálhatok és védhetek. Mellékelten küldöm a fényképemet és az önéletrajzomat h tuggya hogy nézek ki. (semmi kifogásom ha az ügynökének is meg akarja mutatni! SAG/AFTRA szakszervezeti tag vagyok.) Akkor holnap!

És valóban „ejha”! Los Angeles délibáb. Robin Fincher rendőr. Fegyvert visel. Mind ismerjük a rossz zsaru − a rasszista, az erőszakos − és a jó zsaru − aki kifizeti a szegény mamika bevásárlását és vírusvideókat terjesztenek róla − sztereotípiáit. De mi legyen ezzel a zsaruval? Mi az ábra ezzel az Angelenóval, aki magára a kibaszott Megan Fox-ra tukmálja az arcképeit, ezzel, akinek még annyi esze sincs, hogy várja ki, amíg, mondjuk, Mexikóba ér, mielőtt áruba bocsátja azt a tehetségtelen irháját?

Tényleg nagy szükség lenne valami tudatossági felvilágosító programra a nagyratörő reményekről, arról, ahogy Los Angelesben leépítik az ember agyát. Számomra megtiszteltetés h szolgálhatok és védhetek. Nem, Robin. Az a szó a hogy. Nem, Robin. Nem szolgálsz és védesz te senkit, mert ha azt tennéd, most épp egy zavaros csésze kávé mellett görnyedve vennél végig minden egyes lépést, amelyet Delilah valaha is tett. Nyilvánvaló, hogy ez a faszfej soha az életben nem fogja megtalálni. És míg nekem ez jó hír, a város lakosságának, amelyet annyira imád, elkeserítő. Nem szolgálnak minket, Los Angeles-ieket. Nem véd minket senki. Nem engedheti meg a város, hogy mindenkire gondot viseljen, és a megye túl szélesen terpeszkedik el. Akkor is megölném Finchert, ha nem szánta volna el rá magát olyan csökönyösen, hogy rács mögé juttasson. Megölöm, mert mindannyiunkat cserben hagyott, amikor a kibaszott Megan Foxot választotta az ismeretlen, halott fiatal lány helyett, akinek a sorsa mindörökre az ismeretlenségben marad.

37

Reggel kilenc van, de a Szerelemhajó IV. többi utasa máris részeg. Quinnéknek négy hajójuk is van Cabóban, ezzel járnak mariinra horgászni, amit elvileg most mi is csinálunk. Afféle a srácok horgásznak, míg a lányok a vitorláson maniküröztetnek program lenne. Annyi kajánk és tequilánk van, hogy ötven embert is elláthatnánk belőle, pedig csak Forty, Milo, én és még pár srác van itt a forgatásról, akiket egy egész hónap alatt sem sikerült megismernem, és nem is akarok.

Műanyag ülésen ülök pecabottal a kezemben, és Dave kapitány arról mesél, milyen volt Love és Forty gyereknek. Dave kapitány haja mákos, és idősebbnek látszik negyvenöt évesnél. Nincs saját gyereke. Van, aki örök nagybácsinak születik, és Dave kapitány ez a típus. Emellett gyógyulófélben lévő alkoholista, aki egyfolytában megszállottan figyeli, hogy más mit iszik. Van, akinek mindig nehéz az élet.

− De tudja − kanyarodik el a sztoritól, amelyet éppen előadott, hogy hogyan ugrottak először a hajóról a vízbe, kézen fogva −, nem igazán lehet Love-ról és Fortyról mesélni anélkül, hogy Milót ne említenénk. Mármint mindig ott volt velük ő is, látnia kellett volna, milyen haja volt akkoriban! − nevet fel. − Óriási!

− Muszáj képet látnom róla − felelem, és nem könnyű meló a seggnyalás, de muszáj megnyernem magamnak Dave kapitányt. Ezen a hétvégén még szükségem lesz a segítségére. És szerencsémre elég szimpatikus pasas.

− Az összes hajón vannak fényképeink. Csak azt nem tudom, ezen pontosan hol. A jachton több van. − Újabb alkoholmentes sört bont. Belekortyol. − Na szóval, ja, ezért neveztem el Milót a harmadik ikernek.

Ránézek.

− Szóval a harmadik ikernek nevezte el Milót?

− Jaaa − válaszolja egy böffentés közepette. − Nem kérsz még egy italt?

Megrázom a fejem, ő pedig tovább locsog arról, hogy Love, Forty és Milo elválaszthatatlanok voltak, miközben én a vízre meredek. Azt hittem, Forty találta ki a kifejezést, és Dave kapitány lehúzza a kamusörét. Feláll, kinyújtózik.

− Na jó! − szólal meg. − Itt az ideje bojlizni!

− Igenis, kapitány! − vágom rá, mintha ugyan tudnám, miről van szó. Ajánlkozom, hogy segítek a hordóval, amivel küszködik, de mint mindig, most is csak annyit mond, hogy már el van intézve. Lehámozza a hordó tetejét, és halál és rothadás szaga csap meg. A szám elé kapom a kezem, és felnevet.

− A kissrác első dögbojlija! − jegyzi meg. − Ne féljen, ezt ugyan nem fogja megszokni!

Azzal füttyent egyet, és Kelly elsőtiszt, egy kövér, georgiai pasas teljes hangerőre csavarja Jimmi Buffettet. A jelek szerint eljött a horgászat ideje, és Dave kapitány a vízbe meri az etetőanyagot. Másra sem tudok gondolni, mint Fincherre, és arra, hogy kihozhatnám ide ezt a hajót, és a vízbe dobhatnám, épp ahogy Delilah-val, a lánnyal tettem, aki után állítólag kutat. Kész, vége.

Forty már elázott, alig képes eljutni az üléséig, Dave kapitány pedig a szájába dugja az ujját, és füttyent egyet.

− Nem, nem! − jelenti ki. − Józanodj ki egy kicsit, majd aztán gyere vissza!

Forty nyafog, de Dave kapitányt nem hatja meg.

− Az én hajóm, az én szabályaim!

Forty visszahúzódik, Kelly elsőtiszt pedig segít Milónak és nekem felszerelni a botokat. A vízbe lógatjuk őket, Milo a Bujfett számot dúdolja, és Johannáról beszél, a Csizmák és kiskutyák sminkeséről. Tegnap éjjel lefeküdt vele; fiatal és dögös, és azt hiszem, megérdemli, hogy az orrom alá dörgölhesse egy kicsit. Forty visszatér, botot kér, de Dave nemet mond neki, mire Forty az etetőanyagos vödör felé veti magát, és csaknem a vízbe pottyan.

Dave kapitány felüvölt.

− A kormányosfülkébe! − parancsol rá. − De azonnal!

Forty engedelmeskedik neki, Milo nevet, én pedig a fejemet csóválom.

− Nem semmi ez a kapitány − jegyzem meg.

− Hogy érted? − kérdezi Milo. És valahogy vicces, hogy pár napja még meg akartam ölni.

− Úgy látom, jól megy neki a parancsolgatás.

− Hát, ő a kapitány. Megteheti.

− Aha, de a hajó Fortyéké.

Milo feltekeri az orsót.

− Nem − feleli. − Mindenért a kapitány felel. Az sem számít, ha Ray is itt van. A hajótulajdonosok szerint jobb ez így, mert ha az anyatermészettel akarsz kikezdeni, jobban jársz, ha olyasvalaki parancsol, aki mindenekfelett tiszteli.

−Aha − mondom. Hajós népség. Úgy teszek, mintha feszülten figyelném, nem egy mariin harapott-e a csalimra, miközben Fincheren jár az eszem. Ma fog megérkezni. Egyszerű a tervem: kikötéskor megszerzem Dave kapitánytól a kulcsokat. Fincherrel Axl Rose házánál találkozom. Kiütöm. Felrakom erre a bárkára, kihozom ide, és megszabadulok tőle. Aztán visszamegyek Love-hoz, halas tacót eszünk, Margaritát iszunk, és táncolunk.

Milónak kapása van. Át kell adnia a botját Kellynek, hogy fárassza, mert ő túl gyenge hozzá. De aztán, amint Kelly kifogja a halat, sietve vissza is adja a botot Milónak, hogy pózolhasson vele, mintha teljesen egyedül fogta volna ki.

Dave kapitány visszatér, és közli velünk, hogy jobb lenne, ha visszafordulnánk a part felé, mert kalózokkal akadt gondjuk.

És ekkor felbukkan a csajhajó, és minden lány kalóznak öltözött, részegen visítozva lövöldöznek ránk a vízipisztolyaikkal. Dave kapitány nevetve horgonyoz le. Love a vízbe veti magát.

− Gyertek! − kiáltja. − Csodálatos!

Az is, de senki sem értheti, hogy én nem vakációzni jöttem. Elő kell vennem az eldobható telefont, amit még indulás előtt vettem, hogy végighívjam az összes ingatlanost, akik az elmúlt két hétben próbálták eladni Axl Rose házát. Tizenketten vannak, és az egyiküknek tudnia kell, hol van a kulcs.

Kimentem magam, és míg mindenki úszkál, lemegyek a kabinba, és végigveszem a szövegem. Nick Ledgerként fogok bemutatkozni, a sztárok legendás, transzamerikai ingatlanügynökeként. Szar valóságshow-kban láttam, és elég jól utánzóm a beszédét, vaskos, bronxi kiejtése van, és mintha ezer cigarettát szívott volna el. Azt mondom majd, hogy két istenverte napra jöttem le ebbe a homokozóba, odaérek Axl házához, és sehol az a kibaszott kulcs, mer’ itt mindenkit úgy megsütött a nap, hogy azt is elfelejtik, mi vóna a dóguk.

Elég ingatlanos műsort néztem végig. Tudom, hogyan szoktak dobálózni a nagy nevekkel, hogyan beszélnek, és hogyan szitkozódnak egymással. Tudom, hogy különféle célokra külön telefont tartanak. Begyakorlom a kulcskifejezéseket: nagyon híres baszd meg tízszeres lóvé vastag kuncsaft, és tudom, hogy tudod, hogy akiről beszélek, épp itt van. Magánjellegübb, mint a nejed műfaszgyüjteménye, és hisztisebb, mint a nejed, amikor a seggében mész el, és itt állok egy szál kulcs nélkül az egyetlen kibaszott pagodához, ami netán megfelelne neki a különleges igényeit tekintetbe véve.

Felhívom az első ingatlanost, egy nőt, aki kurvásan és ostobán fest, mint akit simán megdöngethetne Nick Ledgert, de elküld a picsába. Felhívok egy ferde fülű pasast, aki úgy fest, mintha egész életében bántották volna. Nem tudja, kinél van listázva, és arra kíváncsi, fotózni akarok-e. Felhívok egy idősebb nőt, valószínűleg azután szállt be a bizniszbe, hogy az Amerikai szépséget látta a tévében. Neki is New York-i akcentusa van, Long Island-i. Azt feleli, édesem, a kulcs itt van a puncimban! Sok sikert, hogy eljuss odáig!

Azzal lerakja. Felnyögök. Nick Ledger egy seggfej, aki minden hidat feléget maga után; inkább valami lökött, víg kedélyű alaknak kellett volna kiadnom magam, de a luxusingatlan-bizniszben nincsenek ilyen alakok, legalábbis a tévében nincsenek.

Ez nem vált be, úgyhogy inkább az ingatlanügynökök jegyzékét veszem szemügyre, és az arckép nélkülieket keresem. Az igazi lúzerekét, akiktől annyi sem telik, hogy felvállalják az arcukat. Itt van például egy William Papova nevű pasas, de sokkal nehezebb úgy hívni valakit, hogy az ember nem tud képet alkotni róla a nyakkendők vagy fülbevalók iránt mutatott előszeretete alapján.

Mielőtt beleszólna, kiejti a kezéből a telefont, hülye teltfon, és a hangja nyersen cseng:

− Ki az?

− Nick Ledger, hogy bassza meg!

− A tévéműsorból? − kérdezi. IGEN! − Az Ingatlanos rocksztáiból!

− Már bocs, de most azt a projektet akarja lefikázni, ami annyi hasznot hajtott a kibaszott bizniszemnek?!

− Nem, nem, dehogyis! − tiltakozik. − Csak annyi, hogy tudom, ki maga!

− Na, akkor ide hallgasson, attól a Sonja babától kaptam a számát!

Nem ismerek ugyan semmiféle Sonját, de úgy képzelem, a cabói ingatlanosok bizonyára igen.

− Sonjától − feleli. − Okés.

− Mindössze huszonnégy kibaszott órát vagyok itt, a csapatom meg elbaszta, és nincs kulcsuk Axlhez, nekem pedig kell egy kulcs Axlhez!

− A műsorhoz?

− Bassza meg, a kérdésemre válaszoljon!

Egy percre megvárakoztat, aztán kifulladva hív vissza.

− Szóval tudok szerezni egy kulcsot, otthagyhatom a kinti tusolóban, de ki ne basszon velem, és el ne mondja senkinek a Caldwellnél! Igyekszem jóban lenni velük.

− Megbeszéltük − felelem. − Csak azt a kibaszott kaput ne felejtse el nyitva hagyni!

Elköszönök, felmegyek a fedélzetre, és letépem magamról az inget. Ingatlanos rocksztár. Az ülés zsebébe csúsztatom a telefonjaimat, és a vízbe csobbanok, ahogy Love tette. A víz alatt kinyitom a szemem, és körbepillantok a Cortez-tengerben, nem látom-e valahol Delilah-t.

De persze ez nevetséges. Őt a Csendes-óceánban hagytam.

A víz tényleg csodás, a helyzet azonban bosszantó. Dave kapitány kulcsai még mindig nincsenek nálam. Az övére csatolva tartja őket; ennyi erővel a farkán is lóghatnának, az a fajta pasas. Milyen jó lenne, ha egyszeriben csak nálam lennének. Nem tudom, hogy szerzem meg azokat a kulcsokat. De meg fogom szerezni őket. Csak épp egy kicsivel jobban meg kell ismernem a kibaszott Dave kapitányt, mint szerettem volna. De ez még nem a világ vége, csak épp elegem van a bájcsevegésből. Visszatértünk Love-ék mexikói villájába egy kis buli előttipihire, és Love épp arra akar rávenni, hogy maradjak vele ahelyett, hogy futni mennék.

− Nincs rá szükséged − érvel. − így is fantasztikusan nézel ki.

− Kösz − felelem tűkön ülve. − De igazából inkább arról van szó, hogy jólesik, érted? Nagyon hozzászoktam.

− Lehet, hogy veled megyek − jelenti ki, és hanyatt dől. Kerek, mennyei ágyunk közepén hever. Részeg és gyönyörű; és ez a ház is részegnek és gyönyörűnek tűnik, hatalmas és íves, mint a Spájz, és a falakról meglepetésszerűen drámai koralldarabok lógnak.

Megnézem a telefonomon az időt. Egy órám van még Fincher érkezéséig, és Love majd’ kibújik a bőréből, úgyhogy levetkőzöm, és a kedvére teszek az ágyon. Love még akkor is remekel, ha kásásak a szavai, én pedig úgy érzem, mintha újjászülettem volna; kellett ez nekem. Lezuhanyozom. Futócuccba bújok − Mexikóban póló sem kell −, lemegyek, és Cathy, házvezetőnő rám ijeszt.

− Futni megy? − állít meg.

−Aha.

− Eviant vagy Fijit?

− Lehetne mindkettőt? − mosolygok rá. − És akkor kézi súlyzóként is használhatnám őket.

Kihoz nekem két üveg vizet, megköszönöm, biccent.

− Ja, és ha el akarnám vinni az egyik hajót… − vetem fel.

És a nő, aki annyira ügyelt rá, hogy ki ne száradjak, teljesen más ember volt.

− Senki sem vezetheti a hajókat, csak Dave kapitány, vagy az egyik elsőtiszt! − jelenti ki szigorúan. Aztán megenyhül. − De csak szóljon neki, hogy hova akar menni, és ő elviszi.

Bassza meg! De azért bólintok, és leírom Dave kapitány számát − máskor is sikerült már rávennem az embereket, hogy tegyék meg, amit akarok −, és odakint folytatódik a hegymenet − szó szerint. Még nagyobb a forróság, és hegynek fel kell rohannom Axl Rose kibaszott házához, kifogyok a szuszból; egyáltalán nem olyan, mint a sík, kíméletes Palm Springs-i terep. Még oda sem értem, és máris elfogyott mindkét palack víz. A térdemre támaszkodva fújom ki magam egy óriási, ronda ház előtt. Mindenütt beton, légkalapácsok, befejezetlen munkák. Kiskoromban imádtam az összes ilyen szarságot − teherautók, betonkeverők −, de most idegesít. Semmin sem látszik, hogy felújítják éppen, vagy a nulláról kezdték az egészet, és a gazdag, fehér emberek időnként a kamaszokra emlékeztetnek, akik képtelenek békén hagyni a vart a sebeiken.

Megtörlöm a szám, és továbbhaladok. Lángol a combom, ráng a szemhéjam, de megcsinálom, és a kapu nyitva áll − kösz, William Papova! Axl Rose háza valóságos spanyol mauzóleum, és nem csoda, hogy évek óta hiába árulják. Úgy néz ki, mint egy csatatér vagy egy bombatölcsér. Az elülső terasz közepén itt áll például ez a kibaszott hülye kaktusz. Elképzelem, ahogy valami lakberendező picsa az utolsó pillanatban sekély gödröt kapart neki, mintha a kaktusz hatására a reménybeli vásárlók nem látnák a befejezetlen kertet, az egész, időben megdermedt fiaskót. Oldalra sétálok, és megtalálom a kis búvóhelyet a kültéri zuhannyal. Itt egy csordulásig tömött hamutartó, egy flakon sampon és egy bőrtáska; az ingatlanosok is csak emberek. Szinte érezni a frusztráltságukat; a rengeteg próbálkozót, aki itt dohányzott, zuhanyozott, kefélt és nyavalygott erről a kibaszott, lehetetlen házról.

A ház elé kocogok, kinyitom az ajtót, és olyan ez a pillanat, mint amikor a moziban kialszanak a fények. Kezdődik. Ez az.

Odabent csupa márványpadló és magas mennyezet, de egyáltalán nem olyan ihletett, mint a Groceria, és látszik, hogy az egészet úgy próbálják berendezni, hogy Mr. és Mrs. Átlagamerikainak tetsszen, ami pedig mintha szembemenne a józan ésszel, hiszen Mr. és Mrs. Átlagamerikai nemigen engedhet meg magának egy cabói villát. A konyhába megyek, és a hűtőből kiszolgálom magam palackozott vízzel. Aztán az övtáskámba nyúlok, és nekilátok az előkészületeknek. Először is e-mailt küldök Finchernek:

Heló Robin alig várom hogy találkozzunk! nyitva hagytam magának a kaput. Lent vagyunk a kicsikkel olyan édesek! Ha bejön csak jöjjön egyenesen le hozzánk. Xoxo Meg

Nem tudom ugyan, hogy szokták-e Megnek szólítani, de Robinnak tetszeni fog a bizalmas hang. És most jöhet a móka! A horgászzsinórból, amit a hajóról szedtem ma össze, drótcsapdát szerkesztek a lépcsőre, és mindkét oldalon Bliss Poetic Wax gyantacsíkokkal rögzítem; Love-nak nem fog feltűnni, hogy hiányzik belőle. Aztán visszamegyek a konyhába, kiveszek még két palack vizet, és belemorzsolok egy csomó Percocetet. A három lejárt szavatosságú müzliszelettel együtt berakom őket egy üres jegesvödörbe, aztán a csigalépcsőn lemegyek az alagsorba, és ott is van a pánikszoba/házi stúdió; egy hangszigetelt ketrec, benne két bőrszékkel.

A kulcscsomón, amelyet William Papova hagyott itt nekem, van egy második kulcs is, és illik az ajtó zárjába. És igen, kívülről záródik, hiszen csak be kell zárni valahogy a Les Paulokat, Grammyket és a mindenféle hangcuccot.

Beviszem a vödröt és leteszem a földre. Felkapok egy mikrofont, és megpöccintem. Benyomom a legnagyobb piros gombot, és még egyszer megpöccintem. Működik. Végül kigurítom az egyik bőrszéket a stúdió elé, és várakozom. Fincher nem is okoz csalódást. Negyedóra múlva hallom, ahogy ledobja a táskáját a bejárat előtt.

− Hola! − kiáltja el magát. Becsapódik a bejárati ajtó. Megint felkiált. − Hola! - Seggfej. Hátamat a falnak vetve várok a lépcső aljánál. − Hahó! − szólal meg kérdő hangon, és szörnyen rossz színész. Bárki, aki elolvas egy színjátszó kézikönyvet, tudhatja, hogy a jó színész a direkcióhoz tartja magát, de ő nem tette. Szöszmötölést hallok; gondolom, most beássa magát a telefonjába, és újra elolvassa az e-mailt, amiben külön megmondtam neki, hogy jöjjön le. És igazam is van.

− Aha! − szólal meg. Most pedig átvág a márványpadlós előcsarnokon, és az alagsorba vezető ajtót keresi. A szagát is érzem: hajlakk és napolaj. Füttyent egyet. − Kopp, kopp! Van itthon valaki?

Elváltoztatott hangon kiáltok fel neki:

−Idelent!

És ez alapvető emberi dolog. A látvány és a hang, amikor valaki lebucskázik a lépcsőn, valamiképpen ellenállhatatlanul komikus, főleg, ha egy olyan seggfejről van szó, mint Fincher. Teljesen kiütve, rongycsomóként hever a földön, és nem tehetek róla, de muszáj nevetnem, miközben bevonszolom a hangszigetelt stúdióba, és rázárom az ajtót.

Aztán egy pillanatig elnézem, és abbahagyom a nevetést, amint belém hasít, milyen védtelenül fest. Az ingén ananászok és pálmafák. Szörfös sortot és szandált visel, és meglehetősen biztos vagyok benne, hogy a haját is befestette. Csirkelába van. Többet kéne gyúrnia rá. Nos, vagyis kellett volna. Most már késő.

Felhívom Dave kapitányt.

− Ahoj! Itt a kapitány − szólal meg.

− Hé, Dave kapitány! − köszöntöm vidám és tisztelettudó hangon. − Joe Goldberg vagyok. Love barátja.

− Hé, zöldfülű! Mit tehetek magáért?

− Hát − kezdek bele −, volna egy kis problémám. Megjelent az egyik haverom, és tökrészeg. Kiütötte magát. Love nincs túlzottan oda érte. Na szóval, arra gondoltam, nem éjszakázhatna-e a hajón.

− Á − szólal meg komoran. − Sajnálom, de szó sem lehet róla.

Nevetést színlelek.

− Nem azt kérdeztem, hogy vezetheti-e a hajót. Csak a kulcsok kellenének, hogy feltegyem Briant.

− Értettem, mit kért, újonc, de a válasz változatlanul nem.

Hallom, hogy egy bárban van. Utálom ezt a fajta alkoholistát, akinek mindig muszáj szeszközeiben lennie. És ismerem is a fajtáját. Lefogadom, hogy minden egyes kibaszott este lemegy ebbe a bárba, csak hogy bizonyítsa, józan.

− Dave! − győzködöm. − Csak arra kérem, segítsen ki! A haverom teljesen kidőlt. Tudja, elvesztette a szobakulcsát, és még csak a szállodája nevére sem emlékszik.

− Biztos vagyok benne, hogy Love meg fogja engedni, hogy a Groceriában aludjon.

− Love utálja − tiltakozom. − Úgyhogy ez nem opció.

− Nos, akkor gondolom, nincs más hátra, ki kell vennie neki valahol egy szobát − feleli. − Cath adhat egy listát a legjobb lehetőségekről.

− Dave kapitány! − fogom könyörgőre. − Csak egyetlen éjszakáról lenne szó!

Dave felsóhajt.

− Emlékszem még, amikor az exnejem leesett a szekérről. Azt mondta, „Dave, hiszen csak egyetlenegy italt ittam!” − Megint sóhajt egyet. − A szabály az szabály, Joe. Sok szerencsét!

Azzal leteszi, és süket a telefon. Bassza meg! Kibaszott Anonim Alkoholista rabszolga az alkoholmentes sörével meg az önmegtartóztatásával meg a vágyával, hogy rám kényszerítse a szabályokat, ahogy ő is mindent feladott Isten kedvéért, mintha nem minden egyes nap úgy ülne itt, hogy majd’ eleped egy sörért, csak egyetlen kortyért.

Azt hittem, a pénz hatalom. Nem így működik állítólag ez az istentelen világ? Hogy Dave kapitány azt teszi, amit én mondok, mert Love engem választott? Fel-alá járkálok. Nekem nincs pénzem saját hajóra, és nemigen hagyhatom Finchert egy kibaszott házban. Tanultam a leckéből: az ember eltakarít maga után. Megszabadul a hullától. Nem hagy hátra egy húggyal teli bögrét sem, nem hogy egy zsaru tetemét. De mi a faszt csináljak?

Bassza meg Dave! Rá kellett volna vágnia, hogy igen, uram, és ki kellett volna derülnie, hogy Cath téved, taxit kellett volna hívnom, kérni egy tolószéket, kimenni a kikötőbe, ahol Dave-től megkapom a kulcsokat. El sem hiszem, hogy nem készítettem B tervet! Itt állok egy százkilós, bukott karakterszínésszel egy hangszigetelt bokszban, aki épp most hugyozza össze magát álmában.

Love üzenetet küld: Hahó? ®

Hazafelé kiment a bokám. Vagyis ez a fedősztorim. Tylenolt vettem be; ezért nem iszom, sántítok, és nem vagyok önmagam. Love ragaszkodik hozzá, hogy menjek velük az Office-ba, pedig teljesen kikészültem. Nem hajlandó elfogadni a nemleges választ, az Office pedig szürreális hely, egy bár a parton, a homokon. Mind egy hosszú asztal mellett ülünk. Bármelyik pillanatban elsodorhat minket a cunami, de Love rám szól, hogy nyugodjak meg.

− Ez itt Mexikó! − Jelenti ki. − Lefejezhetnek, elrabolhatnak, lelőhetnek, kirabolhatnak, vagy elsodorhat a dagály, de ne hülyéskedj már, Joe! Cunami?- nevet. − Nem valószínű. De azért méltányolom a képzelőerődet.

Ez az én kis csajom, és az óceán felé pillantok, amely oly tökéletesen, készségesen nyelte el Delilah-t. Love akkor is segít, amikor nem is tud róla. Mexikó világelső a gyilkosságokban; a sekély sírhantok és hullák földje. Ott bassza meg az óceán! Ott bassza meg Dave kapitány! Nem kell nekem hajó. Nincs szükségem másra, csak egy ásóra.

38

Love-nak sikerült berúgnia az Office-ban. Otthagytam az ágy-ban egy cetlivel, hogy jobb a bokám, úgyhogy elmentem sétálni, hogy megtornáztassam egy kicsit. Soha nem fogja megtudni, hogy hajnali 4:42-kor távoztam, sem azt, hogy megálltam annál a nagy háznál, ahol a legnagyobb iramban zajlik az építkezés. Még egy munkás sem volt ott, úgyhogy gyorsan körbejártam a helyet, szemügyre vettem a szögeket, deszkákat, márványlapokat, betonkeverőket. Láttam, hogy hátul végtelenített medence épül. És nem is rossz gondolat, hogy Fincher a végtelenben nyugodjék.

De most, hogy Axl házába értem, már tudom, hogy ennél jobbat kell kitalálnom. Ez nem Rock ‘n’ Roll. Itt megállt az idő, és odakint annyi embernél van kulcs. Finchernek itt kell maradnia. Nem vonszolhatom végig az egész környéken. Mármint persze, ez itt Mexikó, de Mexikó is olyan, mint L. A. Olyan sok különböző része van. Ez nem az a környék, ahol az ember lazán lefejezgethet másokat, hogy a szomszéd medencéjébe dobja őket. Diszkréten kell eljárnom. Jól meg fog ma izzasztani ez a faszfej. Egyelőre azonban itt az ideje, hogy móresre tanítsam. Átkutatom az utazótáskáját. Már az is elég okot ad rá, hogy megöljem, amit benne találok. Arcképeket hozott magáról, és ötkilós kézi súlyzókat, óvszert és Jimmy Buffett pólókat (még rajtuk az árcédula, seggfej), valamint függőágyakat! Nem esett le neki, hogy munkáról van szó? De még csak nem is ez a legrosszabb. A legrosszabb az, hogy Robin Fincher egy jó öreg, régimódi filofaxban nyilvántartja a hírességekkel történt találkozásait. Komolyan mondom! A Staples-ben vette ezt a holmit, és elképzelem, ahogy sorba áll a pénztárnál a szabadnapján. A filofax tele van híres emberek lakcímével. Amikor visszamegyünk L. A.-be, ha akarom, ellátogathatok Tom Cruise otthonába, vagy akár legutóbbi alteregómhoz, Fox Meganhoz is. És mint mondtam, még csak nem is ez a legrosszabb. Fordítsd meg bármelyik lapot, és akkor lesz igazán durva!

Fincher nyilvánvalóan tíz éve kezdett bele ebbe a szarságba, amikor beállt a szervhez. Némelyik feljegyzése elég elavult: Pattinson, Róbert. Mondtam neki, hogy imádtam a Vizet az elefántnak-ot, és hogy őt meg Reese-t mintha egymásnak teremtették volna. Igazi ásznak tűnt, a fold sója, britebb, mint gondolná az ember. Szólni az ügynöknek, hogy küldjön neki egy felvételt!

Igen, Fincher szorgosan katalogizálta minden egyes találkozását valamilyen hírességgel, miközben elvileg szolgálnia és védenie kellett volna. Egyszerű a módszere. Leinti a hírességeket, hogy beszélhessen velük, és a seggüket nyalhassa. Olykor a jegyzeteiből világosan kiderül, milyen haszonleső. Piven, J. szabálytalan átkelés. Barátságos, vicces. Azt mondják, faszfej, de velem jó fej volt. Őszintének tűnt. Azt mondja, jövő héten felhívja a menedzserét. Azt mondja, érez bennem valamit, kell neki egy portré.

Máskor pedig szánni valóak a feljegyzések: Aniston, Jennifer. Megköszönte, hogy felvilágosítottam a környékbeli betörésekről. Azt mondta, ügyeljek, nehogy kiszáradjak! Aranyos!

Máskor pedig egyenesen ijesztőek, mint például amikor elújságolta Amy Adamsnak, hogy valaki elgázolt egy utcabeli kutyát. Szóval értitek. Robin Fincher, aki állítólagosán Kaliforniát védelmezi, egy tízes szintű sztárzaklató. Bekapcsolom a mikrofont.

− Hé! − szólok bele. − Ideje felkelni!

Elég hangos tudok lenni, ha akarok, és Fincher a másik oldalára gördül, felül, és pislog. Amikor meglát, az üvegfalnak vetődik. Visszapattan, aztán pedig, mivel más nem gátolja, újra és újra nekimegy. Felpolcolom a lábam, és tudomást sem véve róla, lapozom tovább a filofaxát. Az idiótája annyira el van foglalva azzal, hogy összezúzza a törhetetlen üveget, hogy szemmel láthatólag azt sem veszi észre, felfedeztem a titkait. Amikor végül kimerül, és zihálva rogy térdre, megint bekapcsolom a mikrofont.

− Üljön fel! − szólok rá. − Vagyis először vegye fel a mikrofont! Aztán üljön fel!

Fel is veszi, de mintha semmit sem tanult volna. Hőbörögni kezd, hogy ő zsaru − mintha nem tudnám −, meg hogy amerikai állampolgár − mintha én nem az lennék −, meg hogy gondoskodni fog róla, hogy rács mögé kerüljek − mintha ugyanabban a helyzetben lenne.

− Figyeljen ide! − szakítom félbe. − Még nem késő mindent helyrehozni!

Kitágulnak az orrlikai.

− Hol van Meg?

Hú. Erre nem is válaszolok; ez kibaszott szánalmas. Kiemelek egy lapot a filofaxából.

− Most én fogok feltenni egy kérdést!

− Itt kellene lennie!

Nem is figyel rám.

− Fincher! − vágok közbe. − Én vagyok Megan Fox!

Megint megrohamozza az üveget, és hagyom, hogy kiadja magából; üssön, rúgjon, üssön. Leroskad, és üvölteni kezd. Amikor úgy érzem, egyelőre befejezte, folytatom:

− Mint mondtam, még mindent helyrehozhat, ha megmondja az igazat. Elég egyszerű. Csak annyit kérek, hogy magyarázza meg a döntéseit.

Amikor megbírságolt szabálytalan átkelésért, Robin Fincher nem mulasztott el több alkalommal is rámutatni, hogy én döntöttem úgy, hogy szabálytalanul kelek át az úton. És igaza is volt; én döntöttem úgy. Csakhogy most már tudom, hogy ő is hozott egy rakás rossz döntést. Belepörgetek a filofaxba, és a Heigl, Katherine feliratú lapnál állapodok meg. Kiveszem, megfordítom, és látom, hogy a Little Dómban szólította meg, egy Los Feliz-i étteremben. Azt mondta neki, hogy elöl pár rajongó kezd agresszívan viselkedni, és hogy okosabb lenne, ha hátul távozna. Azt írja, csinos, hálás volt, csinált velem egy szelfit, azt ígérte, követni fog az Instagramon. Felveszem a mikrofont.

− Na és követi Katherine Heigl az Instagramon?

− Tegye le! − mered Fincher a filofaxra. A szeme, mint kis golyó a játékteremben, két kicsi, pokolba vezető golyó. − Ez rendőrségi ügy!

− Tényleg? − kérdezek vissza. − Mert hacsak nincs egy osztag kimondottan a képzelt celebbűntények megakadályozására, azt mondanám, nekem elég személyesnek tűnik ez az egész…

− Nincs is joga hozzá, hogy ránézzen! − Nevetek. Ő nem. − Egy csomó emberen rajta tartom a szemem. Nem ez az egyetlen fájl.

−Ebben biztos vagyok − felelem. − De amúgy követte az Instagramon?

− Nagyon kedves volt! − Kezd el oldalazni. − Figyeljen ide, maga beteg fasz, óriási hibát követ el!

− Robin − felelem. − Tudja, hogy ezért börtönbe kerülhet?

− Tegye le!

− Mi a fasz baja van magának? − kérdezem. − Miért vinne fel ilyesmit egy repülőgépre?

− Semmi köze hozzá!

− De most már igen − felelem. − Állampolgárként. Minden jogom megvan hozzá, hogy a honfitársaim sorsát a szívemen viseljem. Ez törvénysértés!

− Mondja meg, mit akar! − kérlel. − Csak mondja meg kereken, hogy mit akar tőlem!

− Hogy mit akarok?

− Bármit − feleli. − Ez őrültség! Ki kell engednie innen!

Csakhogy erre semmi esélye, és ezt nyilván tudnia kell; nem veszek róla tudomást, végigpörgetem a filofaxát, és hál’ istennek, hogy én én vagyok, hogy nem vagyok ilyen beteg agyú, hogy nem hajkurászok képzeletbeli barátokat és nem furakodom oda, ahol semmi keresnivalóm. Micsoda szörnyű élet lehet azé, akié ez a filofax.

− Fincher! − szólalok meg. − Ugye tisztában van vele, hogy ebben olyan emberek neve és száma kellene, hogy szerepeljen, akik szintén ismerik magát?

− Baszódjon meg!

Megcsóválom a fejem. Mindig ilyenek lesznek, ha az ember rávilágít az igazságra. Ahogy a hal harap rá a csalira, miután csak kerülgette. Robin kezd megtörni. Harapni. Erre a baszódjon meg féle önmagára redukálódik. Ez az ő hugyosbögréje, az ő hibája − az övé végtelenül rosszabb az enyémnél. Lehet, hogy az ő bögréjében nincs ott a DNS-e, mégis sokkal többet tár fel annál; a tébolyodott egóját, a csupasz érzelmeit. Nem jobb egy tizenhárom éves kislánynál, aki Justin Timberlake-nek írogat leveleket, és azt hiszi, van rá esély, hogy választ kap. Fincher filofaxa egy kibaszott kelengyésláda.

− Robin! − szólalok meg. − Eddie Murphy talán nagy hibát követett el, hogy nem találta viccesnek, amikor megállította azzal, hogy banán van a kipufogójában?

Robin elvörösödik.

− Hagyja abba!

Megrázom a fejem.

− Csak arra gondolok, hogy jó sok idő eltelt már a Beverly Hills-i zsaru óta, és valószínűleg elég elfoglalt pasas, tudja? Valószínűleg időre kellett odaérnie valahova. Ügy gondolja, remek ötlet volt egy reménybeli színésztől? Tényleg azt hitte, hogy viccesnek fogja találni?

− Hagyja abba! − szorítja ökölbe a kezét, és látszik rajta, megszokta, hogy fegyvert visel.

−Maga is tudja, hogy épp Delilah-t kellene keresnie − emlékeztetem rá. − Épp a minap esküdött meg nekem, hogy megtalálja, de ehelyett, maga rohadék, három nap múlva Cabóba repült. És mindketten jól tudjuk, hogy csak azért jött utánam, mert épp egy forgatáson voltam − nevetek fel. − Igazából egy kicsit rám is ijesztett ezzel az egész rossz zsaruműsorral, meg ahogy szaglászott utánam. Fenyegetett, és ellopta a fejhallgatómat.

− Mintha nem úgy lopta volna maga is! − veti oda lángoló tekintettel.

− Persze, hogy úgy loptam − felelem. És erre gúnyosan elvigyorodik, mintha ő jött volna rá valamire, mintha ő nyert volna. − Csakhogy amit nem tud, az az, hogy Hendersontól loptam… amikor megöltem.

Fincher arca kezd bíborvörösre váltani.

− Maga beteg fasz!

Felsóhajtok.

− Mondja az az ember, aki egy hírességek címével teli filofaxszal utazik. Tudja, mi történne, ha rossz kezekbe kerülne? Na, nem mintha maga addigra köztünk lenne, hogy a következményekkel foglalkozzon…

Talpra ugrik, és az üveghez vágja a jegesvödröt. Hozzávágja az egyik vizespalackot is, utána pedig a másikat. Aztán térdre rogy, és nem azért sír, mert meg fogom ölni. Ó, persze, gondolná az ember, hogy azért, mert ketrecbe van zárva, és hamarosan meghal − de Robin Fincher azért bőg, mert soha nem akart semmi mást, mint hogy ez a íilofax igazán a sajátja legyen. Össze akart haverkodni ezekkel az emberekkel. Azt akarta, hogy Katherine Heigl kövesse az Instagramon − még be is csillagozta, és a hátlapra odaírta, hogy barátoknak csak Katié és most azért sír, mert ebből az egészből soha nem lesz semmi.

Soha nem lesz Katié Heigl haverja. És akármennyi vörös szőnyeges eseményre pofátlankodott be az egyenruhájával − látni kéne a képet a Feledés bemutatóján, ahol Tom Cruise mellett pózol, és hátulról úgy néznek rá a biztonsági őrök, mintha legszívesebben ott helyben kinyírnák − nos, a helyzet annyi, hogy Fincher sok mindenkivel találkozott. De ennyi. Egy autogrammal nem lehet elbeszélgetni, egy csoportos szelfivel nem mehetsz ebédelni, és mindegy, milyen hálás Júlia Roberts, mert felhívtad rá a figyelmét, hogy valami gond van a Chateau-ban a lifttel - baromság, kamu −, csak azért fogja bezárni az ajtót, mert kurvára nem ismer téged, Robin Finchert.

Most meg azt akarja, hogy hagyjam békén. Csakhogy még nem végeztünk.

− Ugyan már! − felelem. − Ez a filofax vastag. Még Zac\g sem jutottunk!

− Hagyja abba! − kiabál. − Komolyan gondolom!

− Nem. Közelebbről is meg fogjuk vizsgálni ezeket a döntéseket. Ahogy én is elismertem, hogy rosszul döntöttem, amikor átmentem azon az utcán. Igen, van némi problémám a hatóságokkal. Elismerem, hogy meg kellett volna várnom a zöld jelzést, Robin. Valóban aljadék tudok lenni néha. Ebből a szempontból egy kis kibaszott New York-i vagyok, és magának igaza volt, én pedig vállaltam a felelősséget.

Bőgni kezd.

− Kérem, engedjen el, kérem, kérem!

Crawford, Cindy nevéhez lapozok. Ököllel rávág az üvegre.

− Hagyja már abba!

− Hűha! Maga tényleg azt hiszi, hogy flörtölt magával? Mert én ugyan nem tudom, Robin. Én arra tippelnék, hogy csak meg akarta úszni a bírságot.

− Hagyja abba!

− Épp ez a legremekebb a sztorijaiban − közlöm vele. − Még csak azt sem fogja fel, hogy kicsoda maga, Robin. Maga rendőr.

− Bassza meg!

− Ezek az emberek is csak olyanok, mint én − mutatok a filofaxra. − Mind csak a bírságot akarjuk megúszni. Hát nem fogja fel?

Kiköp. Rászegezem az ujjam.

− Te lenni zsaru. Én lenni állampolgár. − Megismétlem, és hozzáteszem, hogy Tom Cruise is csak olyan, mint én, egyszerű polgár, és Jennifer Aniston is csak olyan, mint én. Visítani kezd, és kapálózik, mint egy majom, de nem hagyom annyiban. − Nem, nem, nem − folytatom. − Maga döntött úgy, hogy zsaru lesz, és azért nem lehet egyszerre zsaru és színész, mert nem lehet egyszerre zsaru és színész, és a szíve mélyén ezzel maga is tisztában van, Robin, mert különben nem így döntött volna. Inkább órákat vett és pincérkedett volna, és az egész életet a hivatásának szentelte volna, de nem. Tudta, hogy nincs meg magában az, ami kell. És ilyen az élet, maga kibaszott pöcs! Nem lehet egyszerre valami és még valami!

− Mit ért hozzá! − nyafog. − Az a kínai pasas a Másnaposokból, az is például orvos volt, mielőtt beszállt a bizniszbe!

Végignézek ezen a szánalmas alakon, aki épp egy zseniális komikushoz hasonlította magát. Az önértékelés tökéletes hiánya teljesen kikészít.

− Fincher! Ken Jeong tehetséges. Maga nem.

− Baszódjon meg!

− Ken Jeong ezért próbált a régimódi úton-módon berobbanni a szakmába, becsületesen − magyarázom neki. − Felhagyott az orvosi pályafutásával, hogy színész legyen. Maga zsaru. Ezek az emberek itt mind tehetségesek. Maga nem az.

Úgy fest, mintha megint mindjárt elbőgné magát. Csakhogy rosszul tette, hogy arra használta a jelvényét, hogy hírességeket zaklasson, az pedig egyenesen gusztustalan, hogy félredobta a rendőri munkáját, hogy Cabóba utazzon, és Megan Foxszal találkozzon. Nem sajnálom ezt a faszfejet. Ha vállaltad a munkát, végezd is el a munkát! Ennyi.

Az üveget döngeti, és a szavai nyafka esdekléssé folynak össze.

− Engedjen ki innen a picsába! Nagyon rossz dolgot művel! Beteg agyú, ki akarok menni… most azonnal ki akarok menni!

− Nem tehetem − mondom. − Maga rossz zsaru. Azt tudja, hol van mind, ez a híres ember, de Delilah-t meg sem próbálta megtalálni.

Rám mered.

− Beteg fasz! − ordítja. − Ezt nem ússza meg szárazon!

− Ó, dehogynem! − felelem. − Ha jobb zsaru lenne, már maga is rájött volna.

Csapdába esve rugdalózik, és még mindig azt a kibaszott ingét igazgatja, amikor rátapad, még mindig meg van róla győződve, hogy a külső számít. Kibaszott Angelenók. Röhögnöm kell kikapcsolódásképpen. Visszatérek a filofaxhoz, és Efron, Zac nevéhez lapozok. Elmosolyodok. Fincher az üvegre «ap.

− Na jó, Robin − kezdek bele. Robin, és nem biztos úr. Arra vagyok kíváncsi, hogy amikor megállította Zac Efront, mert a bal hátsó kereke laposnak tűnt, tényleg azért tette, mert úgy gondolta, hasonlítanak annyira, hogy eljátszhatná az apját valami filmben?

Ezúttal már nem bólogat. Nem is szitkozódik. És talán egy másik hírességgel kellett volna kezdenem, mint mondjuk Ismeretlen, Rihanna (nem volt bekötve a biztonsági öve), vagy Nicholsdon, Jack (pislákolt a fényszórója). Akkor talán többet is megtudhattam volna a Robin Fincher celebbecserkészési kísérletei mögött húzódó részletekről. De annyi minden van, amit soha nem fogok megtudni − mert Robin Fincher nagyon haragszik rám, arra, akinél a filofaxa van − mindazokról a hírességekről, akiket annyira meg akart ismerni, és annyira haragszik önmagára is, hogy megvadult bika lesz belőle. Zombi. Látni, ahogy lángra gyúl a szeme, a maradék agya is elszáll.

A bőre nyers vörös lesz. Fejjel rohan az üvegnek, mint egy futballista, aki elvesztette a fejét. Szétloccsan a falon, és holtan zuhan hátra.

Mint kiderül, van érzékem a táj kertészethez. Egyszer majd, amikor Love-val saját otthonunk lesz, én felelek majd a kertért. Nyilván persze mások végzik majd a munka nehezét, és talán egy profi kerttervezőt is felveszünk, de a végső szó az enyém lesz. Jól megy ez nekem; átlátom, mi hova kerüljön. Ez például sosem derült volna ki, ha New Yorkban maradok. Az ember nem igazán megy le úgy a parkba, hogy átültetne egy fát. Nem veszi kézbe a természetet, amikor betonrengetegben él. De ma remekül teljesítettem. Fogtam azt a kibaszott kaktuszt, aminek elöl semmi keresnivalója nem volt, és hátravittem a zen kertbe. Gödröt ástam. Jó mélyet, le is izzadtam. Jólesett. Hiányzik a munka. És amikor Finchernek ástam gödröt, nem olyan érzés volt, mint amikor Becknek. Ő nem törte össze a szívem. Egyszerűen csak rossz zsaru volt.

Befejezem, és visszatérek a pánikstúdió hűvösébe. Kivonszolom Fincher testét, belököm a gödörbe, és most már nagyon izzadok. A filofaxával együtt temetem el, sokkal mélyebbre, mint Becket. És most jöjjön a jó része! A kaktuszt Fincher és a filofaxa fölé ültetem. Itt a helye. Itt mutat jól; egyesíti a helyet, valahogy megteremti az alapokat; több lesz a zöld, mint a barna. Pont jó méret ide, és több kaktusz is van a közelben, úgyhogy már nem fest olyan hülyén és magányosan. Nem rí ki úgy a környezetéből, mint elöl.

Vizet iszom, körbepillantok a kertben, és a duzzadt levelű, büszke, magabiztos kiállású kaktuszra nézek. Esküszöm, hogy mosolyog rám. Ügy érzem, tudja, hogy én hoztam ide, az otthonába. Még egyszer megnézem magamnak, aztán sarkon fordulok. Fel kell takarítanom Fincher után azt a koszt, amit akkor csinált, amikor megölte magát. Vissza kell mennem Love-hoz, és úgy csinálnom, mintha csak futni mentem volna. És mindezt meg is csinálom, mégpedig mindjárt, de úgy gondolom, fontos, hogy az ember rászánja magára az időt, hogy megünnepelje, amit elvégzett.

Azt hiszem, ezért csúsznak szét Los Angelesben az emberek, ezért lesznek olyan követelőzők, ezért áhítoznak annyira az elismerésre − legyen szó a kocsijukról, a testrészeikről, a tehetségükről. Elfelejtik, hogy az életben a legszebb egyedül lenni, mint amikor megszülettünk, beszívni a napsugarakat, a tudat, hogy a lehető legjobb helyre ültetted a kaktuszt, hogy nincs szükséged rá, hogy bárki is megdicsérje a munkádat, sőt, hogy egyenesen útban lenne, ha így tenne. Itt békességben vagyok. Ahogy Fincher is.

39

A hátralévő cabói idö jó része összemosódik; tequila, hajóki-rándulások és várakozás a hírekre Forty ügynökétől − és hamarosan visszatérünk az Államokba, de változatlanul idegen terepen járok: Love-éknál. Még sosem jártam itt, de olyan, mintha mindig is itt éltem volna. Egyszerre öreg és új minden, épp a megfelelő pontokon; egyedi, piros háztartási gépekkel és buja, gigantikus bőr- és szőrmeborítású díványokkal. Épp olyan hely, ahová az ember kívánkozik, miután visszatért Amerikába egy halott zsaru eltemetése után; nem úgy, mint az én lakásom, ami olyannyira lelakott és ódivatú.

Szívás, hogy Dez elárult, de persze egy barátságos, környékbeli drogdíler is végső soron csak egy drogdíler, aki a maga javát nézi. Még csak gyűlölni sem tudom érte. Egyszerűen örülök, hogy Love otthonában lehetek a sajátom helyett. Órákig elüldögélnék itt úgy, hogy ugyanazt a pár régi Instagram-fotót nézegetem: „Love in an Elevátor”, „I Just Called to Say I Love You”.

Love elmosolyodik.

− Ezt a régimódi, kunkori, kék telefonzsinór miatt szeretem.

− Ja − felelem. − Régimódi.

Azt mondja, elég a képekből. Unja már a saját arcát. Engedelmeskedem a kívánságának, és a terjedelmes sarokgarnitúra másik végébe dobom a telefonom. Ó, de jó fellélegezni, a tudat, hogy le van tudva! Hogy megszabadultam Finchertől!

Love felpattan a díványról.

− Gyere! − szólít fel. − Mindent meg akarok mutatni!

És én is mindent látni akarok. Mindenhova le akarok ülni. Álomház ez, neonfényekkel, akárcsak a Spájzban. Love-nak van egy játékszobája is, társasjátékokkal, PlayStationnel és egy karaokegéppel felszerelve, valamint egy színpaddal, mindenféle hangszerekkel. Itt az áll a táblán, hogy szerelemben a szex is jobb, és felvilágosít róla, hogy minden helyiségnek megvan a maga felirata. Az ebédlőé: szerelem mindenek előtt; a hálószobája ajtaja pedig be van csukva, és az ajtó fölött ez áll a táblán: És végül… Aztán kinyitja az ajtót, és a szobája a Palm Springs-i meghitt, nyikorgó padlójú cellánk, Cabo túlzásba vitt fényűzésének, és Malibu óceánparti, szezonális és szellős felfrissülésének tökéletes elegye.

Love az ágyra veti magát, és szemügyre veszem az ágy fölött függő képet. Egy John Lennon-idézet neonbetűkkel, amelyet hírhedt módon Paul McCartney-tól idézett, rosszul.

Kész csoda, hogy Love nem valami felszínes, üresfejű liba, és a továbbiakban ilyen lesz az életem az ágyunkban − lehetünk akár egy szar, patkányjárta bérházban Murray Hillsben, vagy akárhol a világon. Nem számít. Rátaláltunk a szerelemre, és egyszer csak minden előjel nélkül kialszanak a fények. Betörésföldrengésviláguége. De aztán felharsan a zene, és Love megragadja a kezem.

− Meglepetés! − Az én zeném szólal meg, a Tökéletes hang medencés válogatás; szóval emlékezett rá, amikor először említettem, még amikor megismerkedtünk, a Teslában. Ha az ember szerelmes, odafigyel a másikra. Stroboszkóp fénye villan fel, Love pedig rohangálni kezd; lekapja magáról a fölsőjét, kibújik a szoknyájából, kikapcsolja a melltartóját, és kinyitja a teraszra vezető tolóajtót; meztelenül rohan a medence felé, én pedig szintén csupaszon utána. Csobbanás. Meztelenül mártózunk meg, felavatjuk a medencét is. Love-ban vagyok a medencéjében, és az én dalom az övébe olvad, az övé pedig vissza az enyémbe, és tökéletes az egész; nincs más, csak a dalaink, a testünk, a víz, a jövőnk és a citromfák meg a narancsfák. Kefélünk és sétálgatunk, végtelenítve szólnak a dalaink, végtelenítve az életünk, és egyszer csak új kedvenc szavam születik: mi.

Love-nak tervei vannak kettőnkkel. Elmegy«»£ a Chateu-ba − majd’ megőrül azért a szarvasgombás sült krumpliért − és megnézzük a Tökéletes Hangot − jó ideje nem látta már − és elmegy«w£ a lakásomba a cuccaimért, már ha mindez nem túl sok és nem túl gyors.

Megcsókolom.

− Úristen, dehogyis!

Aztán hangos zaj hallatszik a házból; pezsgősdugó pukkanása. Forty. Love bekiált neki, de nem válaszol, aztán viszont kirohan, a kövér lábai zajosan tapicskolnak a kövön, és a medencénkbe veti magát, ahol pedig semmi keresnivalója.

Love felsikkant. Forty kidugja a fejét a víz alól.

− Forty, ez nem épp a legjobb alkalom − hívom fel rá a figyelmét, miközben anyaszült meztelen barátnőmre pillantok, aki elegánsan a lépcsőhöz tempózik, fogja a bikinijét, és egy Bond-lány könnyedségével ölti magára. Én semmi ilyesmire nem vagyok képes. A sortom a messzeségben, valahol egy kibaszott díványon hever.

Forty úgy csapkod, mint egy oroszlánfóka; Love rám pillant, én pedig vállat vonok. A medence túlsó végére tempózik, felkap egy vízálló távirányítót, és a túlsó oldali falon képernyő jelenik meg.

Love-ra nézek.

− Itt szoktunk filmet nézni − magyarázza.

Forty a távirányítóval szöszmötöl. Úgy látom, jókora mennyiségű kokain van benne. Remegnek az ujjai. De végül csak megtalálja, amit keres: Deadline.com.

És az óriási képernyőn a kezdőlapon ez a főcím virít:

Negyven és kettő: Megan Ellison Annapurnája a debütáló forgatókönyvíró, Forty Quinn két forgatókönyvét is filmre viszi!

Kidörgölöm a vizet a szememből, és nyugalomra kényszerítem magam. Csak egy főcím. Egyszerű tévedés. Ez minden. Majd felhívjuk ezt a lapot vagy weboldalt, vagy mi a faszt, és kijavítják a címet; az én nevemet is beleteszik.

Intek, hogy adja ide a távirányítót, és idedobja. Frissítem az oldalt, mert meglehet, hogy Forty máris gondoskodott róla. Lehet, hogy abban a hiszemben van, már ki is javították, és az én nevemet is beleírták. A távirányító lassú; a világ pedig gyors és zajos. Love és Forty visongva fröcsköli egymást, és képtelen vagyok itt maradni ebben a kibaszott medencében; kavarog a gyomrom, kimászok, végigcsattogok a spanyol padlólapokon, felkapom a sortom, és magamra rántom. Fogom a telefonom, rácsöpög rólam a víz, vigyáznom kell rá. Megborzongok. Kemény a mellbimbóm is. Hátat fordítok Lóvénak és Fortynak, és felmegyek a Deadline-ra, de ugyanaz a szarság az, majd végül a cikk is betölt, és még rosszabb lesz a helyzet. A cikk arról számol be, hogy mindkét forgatókönyv Forty Quinn munkája, és a zseniális debütáló szerzőről, Joe Goldbergről még csak említést sem tesznek. Újra és újra végigolvasom az első bekezdést, mintha esetleg ott lehetne, valami hülye, Da Vinci-kód-í&e. rejtvénybe burkolva, de persze nincs. Lejjebb lapozok, és a Joe Goldberg szavak után pásztázom az oldalt, de sehol sincsenek. Szaporán kapkodom a levegőt, mintha csak futnék, mintha basznék − és jól átbasztak. Ellopta a forgatókönyveimet, és kibaszott velem.

−Joe? − Love az, a barátnőm, akinek az ikertestvére átbaszott. Kibaszott velem. Megmarkolom a telefonom.

Hátrafordulok. Love már szárazon van, a haját facsarja, Forty még a medencében tapossa a vizet. Szigonyt akarok! Végezni akarok vele! Love megköszörüli a torkát. Valamikor az eltelt harmincöt másodpercben kapucnis fürdőköpenyt vett fel, és elővette az iPadjét.

− Gyerünk, hugi! − szólal meg Forty. Az üvegből szlopálja a Veuve-öt. − Hadd halljam csak! Mondd már, Lovey!

− Idézem − kezd bele. − Megan Ellison elárulta a Deadline-nak, hogy Quinn személyében nem mindennapi tehetséget fedezett fel, és tervei szerint gyorsított iramban viszi filmre A harmadik iken és a Zűrt, és… − visít fel Love. − A forgatókönyvekért folytatott licitálási küzdelem, amely egész nyáron át tartott… − hallgat el, és Fortyra mered.

Forty felnevet.

− Mindig a legrosszabbat nézed ki belőlem!

− Akárhányszor felszívódtál, én azt hittem, a Ritzbe vetted be magad − ismeri be Love.

Forty nevet.

− Hát, ha nem is minden egyes alkalommal, de a női megérzés olykor nagyon be tud jönni.

Love tovább olvas nekünk az év felfedezettjéről, és a kommentárokat is összefoglalja. Azt mondják, hogy Barry Stein bolond; hogy keresztet lehet vetni rá. Ő kaphatta volna meg őket legelőbb, de már nincs szeme a tehetséghez. Nem mintha bárki is Steinnel állna össze, ha ott van Megan Ellison. Megan Ellison a legjobb, és azt mondják, Forty Quinn is a legjobb, és van egy gyilkossági jelenet a sivatagban, amitől az ember egyszerűen másképp foga látni a világot, és Forty Quinn már évek óta házal vele, és ez az a ritka helyzet, amikor a tehetség, a kitartó munka és az eltökéltség végül kifizetődik, márpedig e három nélkül senki sem csinálja meg a szerencséjét Hollywoodban, én pedig megint megdörgölöm a szemem, és szúr.

Love megsimogatja a fejem.

− Minden rendben?

− Csak a klór − felelem.

− Sós vizű medence − feleli, és megcsókolja a fejem. − Talán be kellene menned lemosakodni.

Nem akarok mást, mint minél távolabb kerülni Fortytól, de tudom, hogy először is mit kell tennem. Végig kell játszanom ezt a kibaszott műsort. Fel kell állnom, odamennem hozzá, és kezet nyújtanom neki. Meg kell fognom az az átokverte, ráncosra ázott kezét.

− Gratulálok, öregem!

− Kösz, öregfiú! − feleli, és letépi a napszemüvegét −, és a legjobb hír, hogy ez még csak a kezdet! − Mintha kacsintana. Tényleg nem tudom. Talán ez a normál arckifejezése, csak még sosem tűnt fel. A törekvéseimet, a reményeimet hibáztatom, amelyeket én tápláltam, ahányszor csak beültem írni az Intelligentsiába. Amekkora kibaszott hülye vagyok. Pedig annyival jobb vagyok én ennél! Könyvírással kellett volna töltenem a nyarat, és Forty most suttogóra fogja a hangját.

− Megan szerint nagy jövő vár mi kettőnkre együtt. Óriási.

Nem stimmel a névmás. Mi, mármint ö és Megan. Én nem vagyok benne ebben a miben, noha ez a mi nem is létezhetne (^nélkülem. Nélkülem. Megan Ellison. Lezsibbadok.

− Fantasztikus! − nyögöm ki. − Megcsináltad!

Bólint. Lassan.

− Igen − feleli. − Kurvára megcsináltó/w.

Love felsikkant.

− Hé, srácok, már a Varietyn is fenn van!

Minden tele van a hírrel, de én sehol sem szerepelek, és Love nem tudja, de az én balvégzetemet ünnepli. Bemegyek, de nem a hét fürdőszoba egyikébe, hogy megmosakodjak. Nem. Forty hátizsákjáért megyek, amelyben megtalálom az iPadjét, és belépek a Gmail-fiókjába. Elolvasom az e-mailjeit; a rengeteg e-mail-váltást Forty és az ügynöke, ez az ostoba faszfej között, aki úgy véli, Forty végre megtalálta a hangját. Nem tudom, mit műveltél idén nyáron, de bármit is, bejött. Ügyes, 40! Még 40 ilyet!

És még több e-mailt is látok, itt van egy például Barry Steintől. Arra kíváncsi, mikor lett Forty ilyen kibaszott vicces, mégis ilyen rohadt eredeti; mindenki azt kérdezi, ez Tarantino? Teljesen olyan, mintha Tarantino lenne, csakhogy ez a bók is engem illet. En írtam ezeket a forgatókönyveket, és itt egy másik, valaki a CAA- tól, aki azt akarja tudni, hogy jött neki ez a KETREC! HOGY A TENGERPARTI HÉTVÉGE UTÁN BEZÁRJÁK AZT A CSAJT A KETRECBE; A PARTTÓL A KETRECIG! KIBASZOTTUL LENYŰGÖZŐ, VICCES, FORDULATOS, EMBER, TE ISTEN VAGY! SZENT SZAR, ÉS VISSZATÉRHETÜNK A HARMADIK

IKERRE? MERT HOGY KÉPES ENNYIRE IDE-ODA JÁRNI AZ AGYAD?

Odakint Fortyn jól látható, hogy maga is benyalta a saját kamuját, és átkerült a sötét oldalra. Valóban hiszi is ezt az egészet; sikerült kimosnia a saját agyát − a bókokkal, a kokóval, a kurvákkal meg az ügynökével. És még csak azt a kurva címet sem ő találta ki − hanem Dave kapitány.

Odakint Love ugrándozni kezd, amikor megszólal A szerelem csatatér; és igaza van. Ez háború.

Felmegyek, és beállok Love gigantikus tusolójába. Hinnem kell magamban. Helyrehozom én ezt. Próbálok én is ünnepelni. Rólam mondták mindezt, még ha azt is hitték, hogy Fortyról. De aztán az jut eszembe, hogy megfájdult a nyakam, miközben az Intelligentsiában írtam, és ahogy el kellett viselnem körülöttem azt a sok embert, a sok faszfejet a macbookos attitűdjével meg a harsány hangjával. - Szóval épp most volt egy megbeszélésem annak a McDonalds-reklámnak a rendezése ügyében, és azon gondolkodom, lehet, hogy mégis vállalom − és én robotoltam, én rohangáltam, mint az őrült, a postafiókomhoz, hogy titokban tartsam az egészet, és látszatként fenntartsam a könyvbizniszt, amit Forty javasolt, nehogy azt a gyanút keltsem bárkiben is, hogy kitartott pasas lennék. Nyílik az ajtó. Love az.

− Hé, nekem is jut még hely?

Bólintok, és közben mindvégig a rossz fickó miatt aggódtam. Arra vesztegettem az időm, hogy Milo miatt aggódtam, miközben Fortyn kellett volna rajta tartanom a szemem. Milo soha nem jelentett fenyegetést. Igaz, szereti Love-ot, de ő nem viszonozza, és most kezdek rájönni, hogy az életben legtöbbször nem a szerelem a probléma. Hanem az olyanok, mint Forty, mint Amy, mint Beck, akik képtelenek szeretni. És ezt rögtön lehet tudni. Forty azért nevezett el öregfiúnak, mert nem akarta, hogy saját nevem legyen. Ki lehet ismerni az embereket. Megmutatják, kik valójában. Csak oda kell figyelni rájuk.

Love megjegyzi, hogy ha még mindig írni szeretnék, Forty adhat némi iránymutatást, én pedig túlságosan szeretem ahhoz, hogy megmondjam neki az igazat. Együtt cseperedtek az anyaméhben. Közös emlékeik vannak a ‘80-as évekről. Együtt születtek, és együtt lesznek a sírig.

Inkább kilépek a zuhany alól. Üzenetet írok Fortynak: Beszélnünk kell!

40

Forty azonban egyáltalán nem Ir vissza, és nem csak nekem nem. Sem Love-nak, sem az anyjának, sem az apjának, sem Milónak nem válaszol. Egyszerűen eltűnt a kibaszott föld színéről is, ami meglehetősen fiira valakitől, aki épp most ütött nyélbe egy megállapodást egyszerre két filmre is. A távolléte nagy pofont jelent; Love kimerült, törékeny, aggodalmas idegroncs lesz, és ez az, amit nem engedhetek. Nem hagyhatom, hogy ezt tegye vele, velünk. Ellophatja akárhány forgatókönyvemet; nem baj. De Love-ot nem gyötörheti. Love rögtön tudta, mit művelhet. Négy napja, nyolc órával azután, hogy az SMS-t küldtem neki, kijelentette:

− Merem állítani, hogy nem beteg. A telefonja sem romlott el. Megint tivornyázik valahol.

Love szülei is megjelentek; idegesen járkáltak fel-alá. Biztosak vagyunk benne, hogy nem Malibuban van? Na és mi van azzal a loft lakással, amit a belvárosban vett? Dottie igazi tyúkanyó. Gondolni sem hajlandó rá, hogy a fiacskája épp teljesen szétcsapja magát.

− Biztosan csak ünnepel egy kicsit − erősködött. − Ne gondoljatok mindjárt a legrosszabbra!

− Na és ugyan kivel ünnepel? − kérdezte Love. − Anyu, én nem gondolok mindjárt a legrosszabbra, de légy szíves, ne dugd homokba a fejed!

Ray is azt mondta Love-nak, hogy ne izgassa fel ennyire magát.

− Harmincöt éves − jegyezte meg. − Nem kisbaba már!

Aztán elmentek, és én próbáltam jobb kedvre deríteni Love-ot, de lehetetlennek bizonyult.

− Utálom, hogy mindig a homokba dugják a fejüket − jelentette ki. − Az ikertestvérem, és tudom, mikor nem stimmel vele valami. És rendszeresen csinál ilyen maratoni narkótúrákat.

Love még Forty dílerének, Síimnek is írt, de az üzenet nem ment át. Erre levágta a telefont.

− Kurva Forty! − fortyant fel. − Naná, hogy annak a kibaszott dílerének új száma van! Végül is ezért díler!

Mindez négy napja történt, és Forty most már hivatalosan is tivornyázik. Nem veszi fel a telefont, nem válaszol az SMS-ekre és az e-mailekre, és még annál is nagyobb seggfej, mint gondoltam.

− Annyira hiányzik, hogy majd’ beleőrülök! − jelenti ki Love, amint felébredünk. − Szó szerint úgy érzem, hogy meg fogok őrülni.

−Én is − jegyzem meg, mire rögtön felrobban. Rettenetes hangulatban van, ami minden egyes nappal egyre rosszabb lesz, és bármit mondok, nem jó. És nem is tudja, hogy átbaszott Forty, nekem meg itt kell ülnöm ebben a házban, és úgy tennem, mintha érdekelne, és nem állnék tökéletes sokkhatás alatt.

Kopogtatnak.

− Kicsikéim! − Love anyukája az. Már megint. Mert így megy ez minálunk mostanság. Reggel megjelennek, és aztán egész nap, egész este itt téblábolnak. − Fogadóképesek vagytok?

− Igen! − kiált ki Love, mit sem törődve a reggeli merevedésemmel.

Dottie bejön, és az ágyra huppan.

− Hát nem szerettem eléggé? Tudod, apáddal csak a lapokból tudtuk meg, mekkora dolgot ütött nyélbe.

Minden áldott nap végigvesszük a történteket. Ugyanazt a kibaszott beszélgetést kell végighallgatnom újra és újra; ahogy Love az anyját győzködi, hogy természetesen eléggé szerette őket. Túlságosan is jól megismertem Love anyjának szokásait; ahogy idegesen csavargatja az ujján a gyűrűit, ahogy mindennap más retikül van nála, noha nem csinálunk mást, csak ülünk a házban és spekulálunk. Elképzelem az otthonában, Bel Airben, ahogy a tablettáit, a hitelkártyáit, a kozmetikai kendőit meg a rúzsait rakosgatja egyik táskájából a másikba.

Ray kiált fel a földszintről:

− Hoztam tojást!

Tegnap az volt, hogy hoztam francia pirítóst, tegnapelőtt meg az, hogy hoztam huevos rancherost, és Love úgy tápászkodik fel az ágyból, hogy rám sem pillant. A köntösébe bújik, felsegíti az anyját az ágyról, és miközben kimennek, egymásnak erősítgetik, hogy milyen csodálatosak; milyen remek lány Love, és milyen szerető anya Dottie.

Odalent Ray rögtön azt mondja, hogy foglaljak helyet, és kezdődik elölről az egész: a bizniszemről kérdezősködik. Ray szeret engem. Ray hajlandó lenne belém invesztálni. Ray hisz a könyvekben. Egyszer, réges-régen, még mielőtt Forty kapott volna egy kétfilmes ajánlatot, Dottie is szeretett, de most neheztel rám. Nem tetszik neki, hogy Ray ilyen szeretetteljesen és elfogadóan bánik velem. A tojását sem eszi meg. Ray felsóhajt:

− Most meg mi a baj?

− Csak az, hogy időnként egyáltalán nem úgy viselkedsz, mint akinek eltűnt a fia. Időnként egyenesen vidámnak tűnsz.

− Elnézést, amiért nem lepett meg a dolog! Hozzám sajnos nem ért el az ukáz, hogy úgy kellene tennünk, mintha bármi meglepő lenne ebben a káoszban.

− Fogd be! − Dottie rám néz, majd a férjére. − Légy némi tisztelettel a fiad iránt!

Ray becsapja a hűtő ajtaját. Forty kikészítette őket. Azelőtt olyan boldogok voltak, és csak azért hagyják abba a veszekedést, mert Love sírva fakad, ököllel csapkodja az asztalt, és könyörög, hogy hagyják abba.

− Nem bírom tovább! Nem tehetitek ezt velem, egyszerűen nem!

És erre az anyja vigasztalni kezdi, az apja meg mindkettejüket átöleli, és azt mondja, hogy minden rendbe fog jönni.

−Együtt vészeljük át, mint egy család, Love, kicsikém! Mint mindig!

Mint megtudom, Forty gyerekként is bújócskázni szeretett a legjobban. És soha nem is hagyott fel a játszadozással. Amikor jól megy a sora, önpusztításba kezd. Bújócskázik. Aznap, hogy felvették mesterképzésre az UCLA-ra, kiment egy versenypályára és falnak hajtott a kocsijával. Baleset volt, de mind tudjuk, mi minden lehetséges, ha egy kibaszott sportkocsiba ül az ember. Love esküvője előtt két nappal, amikor pedig mindenki olyan boldog volt, Forty síelni indult helikopterrel. Persze, hogy valahol bukott egyet, és két napig senki sem találta. Love esküvőjét el kellett halasztani. Végül az erdőben találtak rá, és azt állította, túlságosan összezavarodott, hogy használja a telefonját. A mentőcsapat egyik tagja elvesztette egy ujját, miközben őt keresték.

Reggeli után kimegyünk Love-val, hogy megöntözze a virágait.

− Love − jegyzem meg talán ki kéne mozdulnunk egy kicsit, érted, mondjuk moziba, vagy valami.

− Moziba?! − hadonászik a slaggal. − Hogy mehetnék moziba, amikor eltűnt a testvérem?

− Úgy, hogy végül mindig előkerül.

− Te ezt nem értheted, mert te… nem állsz közel a családodhoz − feleli. − Nem rosszból mondom, csak… csak légy szíves, ne mondj ilyeneket, hogy menjünk moziba! Nekem most itt kell lennem! Nem mehetek el egy moziba, hátha éppen akkor hívnak, hogy…

És már megint sír; és esküszöm, hogy azért, mert bűntudata van, amiért a lelke mélyén azt kívánja, bár Forty meghalna, és végre nyugta lenne tőle.

Forty fárasztó, nincs képzelőereje, meglopott engem, és egy vámpír; kiszívja az életet a testvéréből. Átölelem Love-ot.

− Joe! − szólal meg; és megint kezdődik.

− Igen?

− Amikor megjött és megtudtuk, hogy mi a helyzet, te nem tűntél valami boldognak.

− Love, épp abban a kurva medencében voltunk. Szó szerint abban a kurva medencében!

Love a földhöz vágja a locsolócsövet.

− Nem! − kiált fel. − Nem erről van szó! Egyenesen dühösnek tűntél!

− Nem voltam dühös − felelem, és olyan nagyon elmondanám neki, hogy én írtam azokat a forgatókönyveket, de ha most mondanám el, amíg Forty távol van, egyszerűen kidobna.

Locsolni kezdi a kaktuszait, mintha ugyan kellene nekik a víz.

− De igen! − erősködik. − Határozottan dühös voltál.

Most nem mondhatok ellent.

− Na jó − felelem. − Igazad van! Épp előtte mondtad, hogy végeztél a filmvilággal, és nem akarsz többet szerepelni, erre azzal sétál be, hogy eladta a filmjeit, én meg arra gondoltam, hogy mi lesz ebből; bizonyára szerepelni akarsz majd bennük.

− Mert nincs elég eszem, hogy önállóan gondolkodjak?

− Nem − felelem. − Hanem mert ikrek vagytok. Mert együtt dolgoztok; mert természetes, hogy azt akarja majd, a testvére szerepeljen a filmjeiben.

− De hát szó szerint megmondtam neked, hogy végeztem ezzel az egésszel! − vág vissza. − Szó szerint megmondtam, hogy soha többet nem akarok játszani. Csak mondd meg, miért nem örültél neki, és miért oldalogtál be inkább a házba! Biztos, hogy van valami oka.

− Én szeretem a testvéredet − hazudom.

− Akkor miért nem ölelted meg és bátorítottad? − Ledobja a slagot. Járkálni kezd. − Na mindegy! Minden egyes alkalommal ez van, ha összejövök valakivel. Először mindenki úgy tesz, mintha szeretné a testvéremet, és minden frankó lenne, de aztán amint, nem is tudom, szüksége lenne valamire, mindenki hátat fordít neki.

− Tőlem aztán nem volt szüksége semmire − tiltakozom. − Megszerezte a bizniszét.

− Arra volt szüksége, hogy örülj neki. − szipogja. − Arra, hogy szeresd. Miért nem voltál képes egyszerűen megölelni, ott lenni neki? Miért kellett rögtön elrohannod?

Szóval most már az én hibám, hogy Forty eltűnt, Love apja pedig újra vályúhoz hív minket. Próbálok beszélni Love-val, de azt mondja, nem ez a legalkalmasabb időpont. Nem ugyanaz, aki négy napja volt, és ha ez így megy tovább, nem fog szeretni többé. Olvadozó hóember, lemerülőben lévő telefon, hervadó virág. Bemegyek, megeszem a guacamolémat, könyvekről beszélgetek a szüleivel, és egy lankadt fasz vagyok. A szülei úgy döntenek, moziba mennek − haha! −, és nem mondom, hogy látod, én megmondtam. A szülei elmennek, mi magunkra maradunk, az óriási sarokgarnitúráján ülünk, és megint csak rossz, akármit is mondok.

Ha azt mondom, minden rendben lesz, azt feleli, nem tudhatom.

Ha azt mondom, szeretem, azt vágja rá, hogy most képtelen velem foglalkozni.

Ha megkérdezem, mit tehetek, azt válaszolja, senki sem tehet semmit.

Ha próbálom megnevettetni, azt mondja, nem akar nevetni.

Ha ideges leszek, kijelenti, hogy most képtelen azzal is foglalkozni, hogy még valakinek elgurult a gyógyszere.

Visszatérnek a szülei.

− Semmi hír? − tudakolja Ray.

− Semmi − feleli Love.

Dottie megjegyzi, hogy végre Ray is felfogta. Nem jutottak el a moziig. Egyenesen Forty lakására mentek, a Sunset fölött. Úgy gondolják, meghalt. Érzik. Igyekszem pozitív maradni, mert azt mondják, így a jó az efféle helyzetekben, de nem segít. Próbálom Ray-t felvidítani, és elkezdem vele nézni az Ötödik sebességet, mire Love azt panaszolja, hogy őt hagyom magára. Otthagyom Ray-t és a filmet, követem Love-ot, ő pedig rám támad:

− Most pedig őt hagyod magára!

Nem segíthetek rajta, amikor ilyen beteg; a sötétben ül, fején a fülhallgatójával, kizárja a külvilágot, és néz valamit − épp, mint amikor megismerkedtünk, és most jövök csak rá, hogy aznap is szomorú volt. Épp akkor feküdt le Milóval; utálta magát, és bűntudata volt, amiért hamis reményeket ébresztett benne. Most pedig ugyan Forty az, aki eltűnt, és csakis ő tehet róla, mégis ugyanúgy magát okolja, mintha Forty faszságairól is ő tehetne. Az ikrek között olyan kölcsönös függőségi viszony van, amit nem lehet megszakítani. És ekkor SMS-em érkezik.

Forty az.

Először is körbepillantok, hogy megbizonyosodjak, Love, Ray és Dottie elég messze vannak-e, és szerencsémre igen. Feloldom a képernyőzárat. Elolvasom: Nincs kedved kajálni valamit öregfiú.?

Hát ez kurvára hihetetlen! Az egész családja itt virraszt, és meg sem próbálja kimagyarázni magát. Egyáltalán nem érdeklik? És arra sem emlékszik, hogy ellopta az én szellemi termékemet?

Visszaírok: Mikor és hol?

Válaszol is: Most és 101!

Love vállára teszem a kezem. Leereszti a fejhallgatóját, és felpillant rám.

− Megyek, megkeresem Fortyt! Képtelen vagyok tétlenül üldögélni.

Felém nyújtja a kezét.

− De hogyan? − kérdezi. − Egyáltalán hogy érted?

− Ügy értem, hogy megkeresem. Körülnézek. Körbejárom a törzshelyeit.

− Joe! − derül fel. − Csodálatos vagy! Köszönöm.

− Arra semmi szükség − felelem, és megcsókolom a kezét. − Te vagy a csodálatos, és a legkevesebb, amit tehetek, hogy kocsiba ülök, és megpróbálom hazahozni.

Love bólint.

− Bocsánatot kérek. Tudom, hogy gigantikus seggfejként viselkedtem. Csak nem tudom, hogy uralkodhatnék ezen, és utálom magam, amiért még mindig nem jöttem rá, hogyan tudnék. Harmincöt kibaszott év alatt sem.

Megcsókolom a tökéletes feje búbját.

− Hosszú az élet − felelem. − Minden rendben lesz! Megkeresem, és akárhogy is, de kijózanítom, és ott leszek mellette. Aztán szépen visszajövünk ide, itt lesz velünk, és majd gondoskodom róla, hogy aztán veled is foglalkozhassak.

− Szeretlek, vigyázz magadra! − kiált utánam, miközben távozom.

Pedig a testvére az, akinek vigyáznia kéne magára. Az utolsó gyufát is kihúzta, és ha nem kér bocsánatot, amiért átbaszott, ellopta a forgatókönyveimet, és megkínozta a családját, a kibaszott 10l-es útról fogják összekaparni.

41

Gyorsan hajtok, és amikor a Bárbarátokból ismert 101 -es Büfébe érek, Forty már ott ül egy bokszban − vörös képpel, betépve, mocskos lábujjai viseltes, fonott, mexikói bőrszandálból kandikálnak elő, és sört szorongatva épp egy pincérnővel flörtöl. A legeslegkevésbé kedvenc dalom szólal meg ezen a világon, ugyanaz, ami a LAX reptéren is szólt, amikor ideérkeztem, az a kibaszott ostoba TomTom Club-szám, és amint Forty asztala felé közeledek, a dal ómenként hangzik. De akárhogy is, én korrekt vagyok. Megelőlegezem neki a bizalmat. Bizonyára hosszasan tépelődött, és gyötörte a bűntudat amiatt, amit a családjával és velem művelt. Biztosan ez lesz az a pont szánalmas életében, amikor rátalál Jézusra, és bűnbocsánatért könyörög.

− Forty! − Köszönök rá, miközben beülök a bokszba. − Már mind idegösszeomlást kaptunk, úgy kerestünk! Mi a fasz ez az egész?

− Hé! Némi ellenségességet érzékelek.

− Na ja. Hívd fel a húgodat!

− Egy kissé pikírtnek tűnsz, öregfiú.

Csak seggfejek mondják, hogypikírt, és máris tudom, hogy mégsem ez lesz az a pillanat, amikor meglátja a fényt, emberré válik, és belátja, milyen szörnyen viselkedett. Azért hívott ide, mert tele van kokainnal, és miközben az étlapot tanulmányozza, dúdol erre a nyálas, semmitmondó zenére. Pikáns szószos csirkés szendvicset rendelek, .ő pedig egy három sz-est: szalonnás, szalonnás és szalonnás szendvicset, majd leteszi az étlapot.

− Joe! − néz rám. − Meg kell mondanom, hogy meg vagyok sértve.

− Sajnálattal hallom − felelem. − De azért tégy meg egy szívességet! Mielőtt bármibe is belemennénk, hívd fel a testvéredet!

Megrázza a fejét.

−Tudom, hogy úgy gondolod, valamiképpen kicsesztem veled, de nem kéne elfelejtened, hogy évek óta dolgoztam ezeken a forgatókönyveken.

− Ebbe most ne menjünk bele. Csak azt akarom, hogy a családod tudja, hogy jól vagy.

− Nos, egyáltalán nem vagyok jól! − csattan fel. − Még csak arra sem voltál képes, hogy rendesen gratulálj! Megkapom életem legnagyobb hírét, és te egyszeriben irigy kis pöcs leszel.

− Forty, volt egy megállapodásunk… − Elhallgatok, és mély levegőt veszek. Nem ezért jöttem ide. − Nem számít. Csak az számít, hogy hívd fel a húgodat!

Csakhogy Forty felfortyan.

− Megállapodásunk?! Tudod te, az évek során hányan tettek még hozzá ezekhez a projektekhez? Erről szól ez a biznisz! Mind elolvassuk egymás szarjait. Szó nem volt megállapodásról. Megállapodás az, ami Megan és közöttem van.

Akárhányszor kiejti a száján, hogy Megan, fellobbannak az álmaim. Nem hagyom, hogy kicsináljanak, és eltereljék a figyelmemet. Egyetlen dolog miatt vagyok itt: vagy felhívja a családját, és kap még egy esélyt az életre, vagy tovább gyötri őket, és elszenvedi a következményeit.

Túl hangos a zene, ő pedig tovább bizonygatja, hogy azok a forgatókönyvek igenis az övéi. Úgy festi át az egész képet, hogy kettőnk közül én vagyok a kétes alak, én vagyok, aki el sem akarta mondani Love-nak, hogy szóba került, hogy esetleg közösen csinálunk majd valamit.

− Tudod, egyébként majdhogynem le is vagyok nyűgözve. Különválasztod az egyházat és az államot − kacsint. − Apám egy kibaszott szempillantás alatt megmondta volna anyámnak. Te viszont nem hagyod, hogy a farkad az agyad útjába álljon − csap egy jókorát a vállamra.

− Hé! − kiáltok fel. Legszívesebben beverném a képét, és alaposan móresre tanítanám. De elszámolok magamban háromig. − Lóvénak semmi köze ahhoz, hogy miben állapodtunk meg.

És tényleg el kellett volna mondanom neki; már bánom, hogy nem tettem. Jól jönne egy időgép. A titkok elkoptatják a bizalmat, és így kerültem ebbe a csávába. Ha beszámoltam volna neki Forty ajánlatáról, Love a szívéhez kapta volna a kicsi kezét, és azt mondja, ó, Joe, nem vagyok benne biztos, hogy ez olyan jó ötlet! Csakhogy nem lehet visszamenni a múltba: ezt már megtanultam abból a kibaszott hugyosbögréből is.

− Öregfiú, el tudod ezt hinni, baszod? − vált hangot Forty. − Milyen király ez már, mi? Maga a kibaszott Megan Ellison! Még mindig nem tudom elhinni! De ugyanakkor meg mégis, érted, hogy van ez? Milyen valószínűtlen az is, hogy nyersz a lottón; ez is csak azt jelenti, hogy a szerencsében nincs semmi véletlen. Megcsinálod a melót. Végül megkapod, ami jár. Aztán meg özönlenek a csajok! − A hüvelykujját csavargatja, és olyan egyenesen néz a szemembe, mint egy medve az emberébe egy New Hampshire-i hátsó udvaron.

− Nem akarod esetleg felhívni a húgodat? − tartok ki.

− Evés közben sosem telefonálok − feleli.

Füttyent a pincérnőnek, és kér egy üveggel a legrosszabb pezsgőjükből, a nő pedig kacag, mintha annyira vicces lenne, és két kis palack fehérborral tér vissza.

− Mire iszunk? − tudakolja.

− A karrieremre! − feleli Forty. − Hamarosan befutok!

A nő erre azt mondja, hogy ő állja az italt, és kacsint egyet.

− Kinyalnám a seggét − jegyzi meg Forty. − Pedig nem szoktam ilyet csinálni.

− Forty!- csapok az asztalra.

Rám néz, és nyafogni kezd.

− Öregfiú, nem azért hívtalak ide, hogy bénáskodj! Különben is, hálásnak kéne lenned. Sikerült néhány frankó kis igazítást végezned a munkámon. Jó úton haladsz a siker felé.

− Nem igazgattam rajta! − mordulok fel.

Az asztalra görnyed, mintha olyan unalmas, olyan ostoba lennék.

− Harry és Sally. Cápa. Tudod, mi a közös ezekben a filmekben?

− Baszódj meg! − fortyanok fel. Tudom, mire akar kilyukadni.

− Megmondom én neked, mi a közös bennük! − És kifejti, amit amúgy is tudok: a híres, orgazmusról, illetve nagy hajókról szóló mondatokat improvizálták. − Na és feltüntetik szerzőként a színészeket? A nagy francot! Ódákat zengenek róluk társszerzőkként? A nagy lófaszt! Kapnak utána szerzői jogdíjat? Egy fenét!

− Ez nem ugyanaz, és ezt te is jól tudod.

Forty a fejét rázza.

− Egyszerűen nem érted − ellenkezik. − Besasszézol ebbe a városba, és azt hiszed, hogy tartozom neked valamivel, mert miért is? Mert a húgomat keféled, és van érzéked a dialógusokhoz?

A pincérnő két sörrel jelenik meg.

− Ez a tiétek, srácok, hogy folytathassátok az ünneplést.

− Nagyon baba vagy! − vigyorog rá Forty. − Porcelánbaba.

− Dehogy − mosolyog rá a nő. − Annál azért hajlékonyabb vagyok. − Azzal elmegy, és Forty tekintete megint ködös lesz.

− Hát nem lenne királyság, ha görkorival közlekednének itt a pincérnők? − Minden ok nélkül ketchupöt nyom a szalvétájára. − Ezt bele kéne írnod valamibe. A görkori nagyon ütős filmen. Érted, a Boogie Nights keveredik a mittoménmivel.

A pincérnő most egy shake-kel tér vissza.

− A ház ajándéka − jelenti be. − A szakács olvasott rólad a Hollywood Reporterbtn.

Hollywood; ahol a gazdagoknak nem kell fizetniük semmiért. Forty megköszöni, lehajtja a fejét, és bólogat. Kibontja a szívószálat a csomagolásból, és szürcsölni kezdi a shake-et.

− Megiszom a shake-emet − magyarázza. − Vágod? Mármint te azt hiszed, a te shake-edet iszom, de látod, a szakács is tudja, a pincércsaj is tudja. Tudják, mi a pálya.

− Baszd meg! − förmedek rá.

Fejcsóválva oktat ki, hogy oda kell figyelnem az egómra. Kifejti, hogy nem nyaltam elég alaposan Barry Stein seggét. Arról prédikál, hogy nincs bennem elég tisztelet. Nem tudom, mi az, csak nyomulni és nyomulni, és akkor is visszamenni, és tovább próbálkozni, ha nemet mondanak.

− Én tizenöt éve nyomulok már ebben − jelenti ki. − Tizenöt éve építem a márkámat. Terjesztem a nevem. Csinálom a felhajtást. Tizenöt éve járom a stúdiókat, hogy előadjam a sztorijaimat a fejeseknek meg a producereknek, akik mind azt mondják, imádnak és imádják és kell nekik, aztán eltelik egy hét, kettő is, és semmi. − Most már megint dühöng. Adj egy szerencsétlen nyomorultnak egy fagylaltot; beburkolja, megemészti, és megint csak szerencsétlen nyomorult lesz. − Alig várom, hogy lássam, milyen képet vág majd Milo! Mi?

− Tényleg fel kellene hívnod Love-ot! Szó szerint betegre aggódta magát.

Forty azonban rideg és ingerlékeny.

− Semmi baja − feleli. − Egyiküknek sincs semmi baja.

Kijön az étel, és megint jókedvre derül. Ráveti magát a szalonnás szendvicsére, én viszont hozzá sem nyúlok az enyémhez. Elbukott a próbán, pedig én mindent megpróbáltam, tényleg mindent. De ez az egymás nélkül létezni is képtelen ikersaga már az előtt is megvolt, hogy én képbe kerültem; hogy Forty kibaszik Love-val, Love pedig mindig mindent megbocsát, nem számít, mit művelt. Az én dolgom, hogy véget vessek ennek. Már látom. És meg is teszem: Lóvéért, hogy jóvátegyem a zűrt, amit én kavartam azzal, hogy adtam ez alá az önző lúzer alá a lovat.

Még nem tudom, hogyan végzek vele, de azt igen, hogy ha egy gazdag embert ölnek meg, a zsaruk kivételesen foglalkoznak is vele. És az első, aminek utánajárnak, a motiváció. Nem kockáztathatom, hogy az e-mail-váltásunkon bukjak meg.

− Forty! − szólalok meg. − Ki kéne törölnöd az összes e-mailünket, tudod, mármint a forgatókönyvekről. Arra az esetre, ha valaki fel akarná törni a fiókodat. Jobb, ha biztosra mész, hogy semmit se találjanak, már érted, mire gondolok.

Fuldokolva röhög, és belekortyol a sörébe.

− Na látod, csak egy totál zöldfülű mond ilyeneket! − jelenti ki. − Tőlem aztán most rögtön mehetsz az ügyvédhez. Jó szórakozást hozzá! És sok sikert hozzá, hogy kifizesd neki az előleget! Ja, és sok sikert, hogy találj valakit, aki hajlandó vállalni egy olyan fickót, aki rögtön ügyvédért kiált, mint valami taknyos, ha a barátnője testvére kap egy jó ajánlatot! − Böfög. − Lehetsz pereskedő alak, és lehetsz kreatív, de egyszerre a kettő nem lehetsz. Senki sem akar olyanokkal paktálni, akik mindenkit beperelnek.

Azt felelem, hogy én csak az ő érdekében mondtam.

− Ismerek egy riportert, aki mindent egyfolytában meg akar hekkelni − magyarázom. − Ezért nem jó, ha írásos cuccot hagysz magad után.

Bólint.

− Értem, mire gondolsz − mondja végül.

És már a kezében is a telefon, és az ujját húzogatja rajta. A pincérnő most egy tál sült édesburgonyával jelenik meg, csak úgy. Forty kezd kijózanodni.

− Ez jó tanács volt − jelenti ki. − De ciki is. Mert ilyen dumákat ügyvéd vág le, nem egy író. Csinálhatndnk együtt valamit, csakhogy nem hurcolok magammal egy pereskedős faszfejet. Nem bírom a pereskedő faszokat. Meg kell ígérned, hogy nem leszel egy pereskedő fasz!

Közben a pultnál egy másik pincérnő egy feltörekvő íróval flörtöl, aki valószínűleg már hónapok óta próbálja megdöngetni, valamint befejezni a forgatókönyvét. Guacamolét kér a kajája mellé, és a lány közli vele, hogy az plusz két dollár lesz. Így megy ez errefelé. Aki megérdemelné az ingyen guacamolét, pont az nem kap ingyen guacamolét.

Forty megtörli a száját, és eltolja maga elől a tányért.

− Tudod − kezd bele, és most veti be a nehézfegyverzetet −, a húgom nagyon, de nagyon szeret engem.

− Tudom, Forty − felelem. − Tényleg tudom.

Végigsimít a zsíros haján.

− Love-ot már megkaptad. Ne legyél mohó disznó! Ne hajszold a pénzt! Úgysem boldogít. A világ minden pénze meg hírneve sem ér semmit szerelem nélkül.

Eszébe idézem, hogy az egész családja ott rágja a körmét Lóvénál. Üres a tekintete a Forty nevű srácnak, Love boldogtalan, reménytelen testvérének.

− Na ja − válaszolja. − Ray és Love semmit sem szeretnek jobban, mint összejönni az emberekkel. Még ha csak egy keresőosztagban is. Az én gálád családom, nem semmik, mi?

Ő a kívülálló, és ezzel ő is tisztában van, és ezért bünteti őket szüntelenül. Amikor kijelentem neki, hogy szeretik, a saját fülemben is hazugságnak hangzik. A hazugság mindig hazugságnak hangzik, és lehetetlen kideríteni, mi volt előbb: ennek az embernek a visszataszító, önző természete, vagy a nevelői ballépések. Amit tudok, az az, hogy ha még sokáig köztünk marad, mindent tönkretesz köztem és Love között. Igaza van a családjának; önpusztító. De másokra is ártalmas. A megölésével életem legnagyobb kockázatát vállalom − Love-ot is elveszíthetem −, de persze a legnagyobb jutalommal is járhat. Enyém lehet Love − Forty nélkül.

Én rendezem a számlát. Készpénzben fizetek; megtanultam a leckém.

Odakint Forty fogpiszkálóval matat a fogai között.

− Na, én húzok Vegasba, hogy összerittyentsek egy újabb forgatókönyvet!

A parkolófiú előhozza a nagy, fekete kocsiját.

− Forty, tudom, hogy egy sort sem fogsz leírni.

− Ó, naná! − röhög. − De tudod, jó lesz gyakorlásnak, érted, a talkshow-kra meg ilyen szarokra − közli.

A kibaszott seggfej.

− Hé, és mit akarsz, a családodnak mit mondjak?

Megint üres tekintettel mered a semmibe. Ő is tudja, hogy Love-ot jobban szeretik nála. Biztos vagyok benne, hogy a legtöbb családban így megy ez, és hogy vannak gyerekek, akikről az egész lepereg. Mások viszont, mint Forty is − fogadok, hogy ugyanilyen képet vágott minden egyes születésnapjukon, amikor Love csak egy-két ajándékkal is többet kapott, vagy az anyukája épphogy egy icipicit hosszabban ölelte át. Forty nem kapott elég szeretetet. Sokan mások sem kapnak. Csakhogy vele az a helyzet, hogy olyasvalaki ikertestvére, aki annyit kapott, hogy még a neve is Love. És ez biztosan nehéz.

Megvonja a vállát.

− Hadd stresszeljen meg éhezzen csak anyám még pár napot! Úgyis kezdett már hájasodni, öregfiú. Azt pedig nem akarjuk, nem igaz?

Egyszeriben elillan minden együttérzésem.

− Szóval azt akarod, hogy ne mondjam meg nekik, hogy jól vagy?

− Vissza kell venniük! − jelenti ki. − Nem vagyok már valami kibaszott iskolás. − Alapvető fordított pszichológia; és kiguvad a szeme. − Tudod viszont, hogy mi az, amit akarok? Öregfiú, velem kell jönnöd Vegasba! Összedobhatnánk egy új forgatókönyvet; a Másnaposok és a Másnaposok keveréke lenne!

A Másnaposok nem keveredhet a Másnaposokká, mert a Másnaposok az maga a Másnaposok; és visszautasítom azzal, hogy talán majd legközelebb, sőt, legközelebb biztosan.

Forty vállat von. A kocsijában megpillantok egy zsák drogot, de szó szerint egy zsákkal. Pacsira emeli a kezét, de ha legközelebb hozzáérek, az nem ilyen lesz. Akkor megfojtom.

42

Hétezer órával később Vegashoz közeledek, és a város fényei úgy pislákolnak a távolban, mint a Barbarátokban. Megcsináltam. Pedig nem volt könnyű. Amikor bejelentettem Love-nak, hogy van egy „megérzésem”, hogy Forty Vegasban van, tanácstalan lett.

− Joe, én az ikertestvére vagyok! − mondta. − Van köztünk ez a telepatikus ikerizé, és úgy gondolom, én tudnám, ha Vegasban lenne.

− Tudom, mire gondolsz − kezdtem érvelni, miközben az ingeimet Love egyik fekete bőröndjébe hajtogattam. − Csakhogy azt hiszem, amikor ilyen zaklatott vagy, az a megérzéseidre is hatással van.

− Menjek veled? − ült fel az ágyon. Megcsókoltam a feje búbját.

− Nem kell. Majd én elintézem.

− Nagyon pályázol arra az Év Pasija díjra, mi? − évődött. Úgyhogy alaposan megdugtam, aztán elmentem a Hollywood Boulevard-ra beszerezni ezt-azt az Amerika kapitány jelmezemhez − mármint nem a szuperhőséhez, hanem az átlag vegasi pasaséhoz. Vettem egy Colts-mezt és egy baseballsapkát. A boltossrácra bíztam a választást. Szerencsésnek éreztem magam. Vegasba megyek.

Most pedig már majdnem ott is vagyok; már látom a távolban, és egyre közelebb kerülök. Még a tököm is a gyomromban van. Vegas; tényleg az! Még fényesebb, mint a filmekben, és ahogy egyre közelebb érek, egyre csúnyább is; minden egyes tábla egy-egy fenyegetés. Húsz mérföldön belül az utolsó kaszinó, meg utolsó benzinkút, és végül az út szélére húzódok. Felveszem a Dodgers sapkát. Letépem az árcédulát a Colts-mezről, és felhúzom. Mr. Átlagamerika! Visszatérek az országútra.

A főúton egy piros lámpánál azt látom, hogy egy nő letolja a nadrágját, leguggol, és ott helyben székel egyet. Turisták tömege. Emberek cigarettáznak, csecsemőket tolnak babakocsiban, és igazán nagy a forróság. Mindent meg akarok bámulni, a fények puszta tömegét, a járdák szélességét, az emberáradatot − fiatalok és idősek, kövérek, amerikaiak. Megengedek magamnak pár percet a bámészkodásra, miközben Elvist bömböltetem, és a Bellagio szökőkútjai élőben még grandiózusabbak. Felhívom Love-ot, hogy közöljem vele, ideértem, ő pedig azt mondja, hogy a Caesarsban kezdjem.

− Ez nem amolyan ikres dolog − teszi hozzá. − Hanem Fortys. Azt mondja, ott vannak a legjobb asztalok.

Love azonban tévedett. Forty nincs a Ceasarsban, és itt minden olyan grandiózus. A kaszinó padlója végtelenbe terpeszkedő mező, amelyen a játékgépek mozdíthatatlan tehenekként zárják el előlem a kilátást. Black jack asztalok szigetei állnak szétszórva, mindenütt emberek, üvölt a zene, és csörömpölnek a gépek. Eldobható telefon van nálam. Fel is hívhatnám Fortyt. Csak épp nem akarom addig hívni, amíg bárki is rajta tarthatja a szemét. Megint Love csörget meg.

− Na szóval, apa hírt kapott a Bellagióból! − jelenti be. − Úgy néz ki, hogy ott van!

− Oké! − felelem. − Indulok is oda.

Tempósan gyalogolok. Száraz a levegő, és ismeretlen fickók emelik pacsira a kezüket - Colts! − miközben a medencés egyveleget hallgatom, és végül elérek a szökőkutakig. Temérdek pompa közepette vezet az út a főbejáratig − túlméretezett forgóajtók, a recepció mögött a mennyezeten gigantikus üvegvirágok. Az egyik előcsarnokot üzletemberek és kurvák népesítik be. Elhaladok egy sor black jack asztal mellett, ahol tíz dollár a minimum tét. Továbbállok, parányi, flitteres cuccokba öltözött, koktélt felszolgáló pincérnők, veszekedő párok között kanyargok; egy nő épp a bankjával beszél telefonon - készpénzhitel! −, egy kisgyerek bömböl, egy nő pedig azt mondja neki, bírd ki, kicsikém, anyuci mindjárt végez, mintha a hazárdjáték munka lenne.

Bele lehet szédülni, hogy minden részleg olyan egyforma: asztalok és játékgépek, asztalok és játékgépek. Egy „tisztásra” jutok, ahol Másnaposok félkarú rablót pillantok meg, de Forty itt sincs, úgyhogy egy újabb rakás játékasztalt veszek célba, körülöttük fehér bőrszékek, inkább palotába valók, mint a Ceasarsba, és épp ezért ül itt Forty − egy fehér széken a blac kjack asztal mellett. A haja kész katasztrófa. Egyszerre két Ray-Ban napszemüveg is van rajta: egy a feje tetejére tolva, egy a szemén. Az inge gyűrött, a lábai pedig, amelyeket két külön székre polcolt fel, mintha csak az övé lenne az egész kóceráj, szutykosak. Három lapot játszik ki, és két cigarettát szív egyszerre. A zsebéből potyognak a zsetonok, de nem bajlódik vele, hogy lehajoljon értük. Legszívesebben az asztalba verném a fejét, de magas a mennyezet, és mindenütt kamerák vannak. Odaülök egy Texas Tea nevezetű játékgép elé. Beledobok tíz dollárt. Üzenetet küldök Love-nak: Mindenütt kerestem, még mindig nincs meg, de keresem tovább!

Így válaszol: Apukám azt üzeni, hogy köszöni. Te vagy a legjobb!

Visszaírok: Megfogjuk találni!

Körönként két centért játszok a nyerőgépen, Forty pedig ezer dollárt tesz fel három lapra. Veszít. Jó hangos. Még jó pár méterről is hallom a hangját. Egy kurvával üldögél, akinek rendszeres időközönként megragadja a nyakát, és megnyalja a mellét. Egy kínai nő rosszallóan mered rá.

− Bocs, ha megbotránkoztattam, szivi, de ez itt Vegas, és ha épp Miss Molly Tupelo bájos, felturbózott kebleiről támad kedvem felnyalni egy csíkot, akkor akár egész éjjel azt csinálom!

A kínai nő felkel és odébbáll, én pedig el sem hiszem, mennyire zsúfolt ez a város.

Forty újabb kört veszít.

− Ez most azért van, mert felcsesztem a ferdeszeműt? − kérdezi. − Mert ha így állunk, hívják csak a górét! − Azzal az asztalra csapja az italát. − Bassza meg! − Ezek után megtesz vagy másfél métert, és másik asztalhoz ül le. És az egész kezdődik elölről. Kurta szoknyás lány foglal helyet mellette. Egy másik, idősebb ázsiai nő is oda akar ülni. De Forty megragadja a széket.

− Úgy nézek ki, mint aki társaságra vágyik, hölgyem? − Azzal ledönti a whiskyjét. − A kurva életbe! Tűnés!

A rövid szoknyás lány felnevet, és közli vele, hogy vicces. Mire ő meg azt mondja, hogy a lány maradhat, de csak ha szerencsét hoz, mire a csaj, hogy reméli, és most már hivatalosan is kijelenthetem, hogy utálok itt lenni.

Az osztó finoman noszogatni kezdi.

− Talán a hölgy tényleg szerencsét hoz, uram!

− Színével felfelé osszon! − horkan fel Forty. − Vagy tudja, mit? Bassza meg az egészet!

Azzal felugrik, és én is felpattanok, hogy kövessem, de nincs rá szükség. Csak egy asztallal ül arrébb. Egy terhes nő mellett gyújt rá.

− Nem lenne szíves…? − mutat a nő a hasára.

− Miért nem ül egy nemdohányzó asztalhoz? − fújja ki Forty a füstöt. − Vagy miért nem megy inkább haza? Komolyan, kibaszott terhesek, maguké az egész világ! Muszáj, hogy ez is a maguké legyen? Már sehol nem gyújthatok rá maguk miatt, és most komolyan van pofája azt mondani, hogy már a kibaszott Vegasban sem gyújthatok rá?

Az osztó megkéri, hogy kicsit csendesebben, mire Forty megint csak felemelkedik.

− Tudja, hogy ki vagyok én? Faszfej! Az enyém ez az egész város! Épp most adtam el egy forgatókönyvet, ami ebben a városban játszódik; több pénzért, mint amit az egész kibaszott életében fog keresni!

Viszket a fejem a sapkában, és kilenc dollárt vesztettem a Texas Teán.

Az osztó nagyon igyekszik, hogy el ne röhögje magát, Forty pedig leveri a poharát, és csettint egy arra járó pincérnőnek.

− Utánpótlást, aranyom!

A nő fáradtnak tűnik. Vegasban arra kényszerítik a pincérnőket, hogy flitteres fürdőruhában és harisnyában mászkáljanak. Azt feleli, épp rendelést visz ki, és amint végzett, visszajön hozzá. Forty magán kívül van.

− Mi a faszért képzeli, hogy érdekel, mit csinál, csillagom? Úgy nézek ki, mint akit érdekel? Megmondtam, hogy citromos vodkát akarok! Vodkát, most, azonnal!

− Amint kivittem…

− HOZ NEKEM EGY KIBASZOTT CITROMOS VODKÁT! − bődül el Forty.

A nő odébbáll, és a teremfőnök − vagy ezerszer láttam a Casinót − lép oda Fortyhoz.

− Mr. Quinn! − köszönti. − Úgy örülünk, hogy viszondátjuk! Remélem, jól szórakozik nálunk.

− Rocco! − ismeri fel Forty. − Rohadtul jobban szórakoznék, ha kapnék egy jó kis citromos vodkát is! Mi a nyavalya folyik itt?

Rocco a vodkaproblémát igyekszik megoldani, miközben Forty még pár ezret veszít, én pedig ötvenkét centet nyerek a Texas Teán. Forty megint megindul. Követem. Most már a nadrágom alatt is viszketek.

Körbeténfereg a kaszinóban, és néhány méterenként beveti magát egy sor játékgép elé, és felszív egy kupac kokót. Odatámolyog egy lehangolt, szűk ruhás lányhoz, aki épp egy gép előtt ül, és megcibálja a haját. A lány felkiált.

− Mi a fasz bajod van, haver? Vedd le rólam a mancsod!

− Mennyi? − Érdeklődik Forty. − Elvinnélek egy menetre!

− Nem vagyok valami kibaszott kurva, te faszfej! Tanár vagyok!

− Az még jobban begerjeszt − jelenti ki Forty, és a lány felé nyúl. − Mennyi?

A lány megüti a retiküljével.

−Állj le!

Forty felröhög.

− Őszintén, édesem, a ruhádat nézve nem jönne rosszul neked a lóvé, és ami Vegasban történik, az Vegasban is marad, már tudod, mire gondolok, cukorborsó?

A lány ráköp, ő pedig le sem törli magáról a nyálat. Leül a gép elé. Azonnal elveszít száz dollárt. Egy prosti szemtanúja volt az egész jelenetnek, és egyértelmű szándékkal közelít felé − Vegas! Miért is nem költözött ide Delilah? −, és közli Fortyval, hogy bulizni akar. Forty alaposan végigméri.

− Szívesen buliznék, aranyom, de nem vagyok homokos.

A nő rámered. Forty egy százdollárost csúsztat oda neki.

− Fogd ezt a százast, bébi, kockázz egyet, nyerj még hozzá, és tegyél magadnak egy szívességet: vegyél rajta új csöcsöket!

A nő arcán semmiféle érzelem nem tükröződik. Annyit mond, hogy kösz, bébi, azzal odébbáll; ez a leginkább lehangoló hely, ahol életemben jártam. Sehol egy falióra, sehol egy ablak, az emberek vagy hihetetlenül lomposak, vagy hihetetlenül kiöltöztek.

Forty most egy kockaasztalhoz lép, és kiborítja valakinek az italát. Az ott állók lehurrogják.

−Jól van! − kiált fel. − Huhogjatok csak! Tudjátok, hogy két filmemet is megvette az Annapurna? Na ja! Legyetek csak boldogok a kibaszott, unalmas életetekkel!

És megint továbbáll. Az asztalnál senkinek sincs róla fogalma, hogy mi lehet az az Annapurna. Ujabb black jack asztalhoz lép, és ötven rongyot tesz fel. Köré gyűlnek az emberek, és azzal kezd hencegni, hogy mekkora nagy író. Amikor megkérdezik, hogy egyedül jött-e, ezt mondja:

− A barátnőmmel, Love-val. Ő már odafent van.

A barátnőmmel, Love-val. Kiráz a hideg. A Born in the U.S.A. szólal meg, mire felmordul:

− Utálom Bruce Springsteent! − jelenti ki. − Nem tehetnénk valamit ez ügyben? Istenverte, picsogó demokrata, megértettük! New Jersey-i vagy, és azt hiszed, menő csórónak lenni. Csak húzz már a picsába!

Az osztó megjegyzi, hogy a Thunder Road című számot ő is jobban szereti. Forty felhorkan.

− Na ja, és valószínűleg azt hiszi, hogy a Chevy is ugyanolyan király, mint egy Bömös! Meg ne sértődjön… de előfordul ezen a világon, hogy nem igaz! Mint ezek a lapok is itt. Nincs ebben a kuplerájban valami szabály arra, hogy ne csupa tízest kapjon az ember? Ja, és már vagy száz éve rendeltem egy vodkakoktélt.

Tíz másodperce ült le, de senki sem közli vele, hogy neki nincs igaza, és a Thunder Road is kibaszott jó szám. A Másnaposok játékgéphez ülök. Másodpercek alatt veszítek el újabb tíz dollárt, miközben Forty tíz rongyokat tesz fel. Onnan tudom, mert az osztó bejelentette a teremfőnöknek, és a körben állóknak a lélegzetük is elakad.

Elveszíti.

Ekkor újdonsült házaspár lép a terembe, mire mindenki tapsolni kezd, Forty pedig feláll, és az ujját a szájába dugva kezd fütyülni. Int a zenekarnak, hogy hagyják abba a játékot. Az énekes az ajtó felé pillant, ahol egy férfi áll karba tett kézzel. Az illető rábólint. Ez itt tényleg Forty terepe. Fellép a színpadra, és magához ragadja a mikrofont.

− Először is − szól bele −, ki-bebaszott nagy gratula!

Mindenki éljenez. Ő a jó arc. A vicces srác. A vőlegénnyel összepacsizik, a menyasszony arcára pedig csókot nyom.

− És most jöjjön a buli! − kiáltja el magát. − Történetesen én is ünnepelni jöttem. Épp most adtam el két forgatókönyvet Megan Kibaszott Ellisonnak! − néz körbe a reakcióra várva, csakhogy senkinek sem mond semmit ez a név. − A lényeg, hogy kerestem némi lóvét, és mindenkivel meg akarom osztani az örömöm! − Nyilván ujjongásban törnek ki. − És ezt is fogom csinálni! Vőlegény, pattanj fel ide, a picsába!

A vőlegény fel is pattan a picsába; aprócska pasas, alacsonyabb, mint a felesége. Szégyenlősnek tűnik. Széles mosolya van, tele nagy fogakkal, túl nagyok az arcához. A felesége buzdítja.

− Mi a neved, fiam?

− Greg − feleli. − Mr. és Mrs. Greg és Leah Loomis a New Jersey állambeli New Townshipből!

Greg valószínűleg életében nem ejtett még ki ennyi szót ennyi ember előtt. Forty mindenkit csendre int, majd a menyasszonynak gesztikulál, hogy ő is lépjen fel a színpadra. Greg válla köré fonja a karját.

− Greg! − szólal meg. − Gyönyörű feleséged van. És előttetek az egész élet.

Vegyesek a reakciók. Egyesek nevetnek, mások viszolyognak.

− Szóval miért is ne adjak nektek olyan nászajándékot, amit örök életetekben megemlegettek! Greg − vonogatja fel-le a szemöldökét −, tíz rongyot kapsz, ha megcsókolhatom a feleségedet. Itt és most!

Greg, az újdonsült férj nem vágja pofán. A közönség egy része lehurrogja Fortyt. Sziszegnek. Mások fütyülnek. Látni akarják. Forty öt darab ezerdolláros zsetont húz elő a zsebéből.

− Egy, kettő, három, négy, öt! − kiált fel.

Még nagyobb huhogás és üdvrivalgás következik − ez Amerika −, és a feleség a férjét puhítja. Ha jól hallom, a jelzáloghitellel érvel. A vőlegény egyre vörösebb lesz, a menyasszony lehúz egy felest, miközben Forty a zsetonokkal babrál, és végül a nő győz; ő az alfa, ő fogja eldönteni, hova menjenek nyaralni, ő programozza be a tévécsatornákat, ő követeli majd, hogy festesse ki a férfi a kuckóját, amije bizonyosan van − ott szurkolhat a csapatának, és zabálhatja a salsát. Ezek ketten nem guacamolét esznek − Amerika nem azon részéhez tartoznak.

A nő végül rúzst ken magára, és a színpadra lép. Forty a levegőbe csap, igen!, és letapizza a menyasszonyt. Megérinti a melleit, pedig tapizásról szó sem volt − újabb huhogás és éljenzés −, aztán odahajol hozzá, jó keményen a seggébe markol, és ledugja a nyelvét a torkán. Én a vőlegényt figyelem. Mintha teljesen összetört volna; tíz perce még szerelmes volt, ij]ú házas. Most pedig egyszerűen jól kibasztak vele. Forty végül elengedi a menyasszonyt, aki megtörli a száját, és a tenyerét nyújtja, mire Forty a földre dobja a zsetonokat, és öklével a levegőbe csap.

Úgyhogy most már persze vagy egymillió ember nyírná ki legszívesebben a srácot. Az énekes magához veszi a mikrofont, a menyasszony pedig átöleli a vőlegényt, de jól látszik, hogy Forty máris tönkretette a házasságukat. Esélyük a boldogságra csekélyebb, mint bármikor, mielőtt megismerték Forty Quinnt.

Forty megint útnak indul, átkacsázik a kaszinón. Követem, és közben SMS-t küldök neki az eldobható telefonomról: A Sapphire-ban havazik.

Mire Forty: ?

Én: Síim vagyok. Új telő. Keres a húgod.

Forty: Király a hó? Remélem jobb minta legutóbbi.

Én: Igen. Húsz perc múlva a Sapphire-ban.

Forty: Most indulok a Bellagióból.

De nem indul most a Bellagióból. Újabb fehér bőrszékbe roskad, és int az osztónak, hogy osszon neki, mintha nem tudná, hogy nem oszthat, míg ő SMS-ezik. Azt írja: Úgy hallom, pokoli jó jég is akad mostanság.

Megerősítem, hogy pokoli jó jég is van, és egy homárokkal kidíszített játékgép elé telepszem. Beledugom a kártyámat, amin mostanra mindössze 2 dollár 11 cent maradt. Forty a világ legérdektelenebb embere, aki azzal henceg a körülötte állóknak, hogy mennyire berobbant a karrierje, mintha azért jönnének ide, hogy a munkájukról bájcsevegjenek.

A gépem egyszeriben megvadul. Vált a képernyő, és egy animációs homár mutatkozik be nekem. A mellettem ülő nő felvilágosít, hogy bónuszkört kaptam, és a halász a vízbe nyúl, és több ketrecnyi homárt húz ki. A két dollár tizenegyemből 143 dollár 20 cent lesz. Nem mindig a ház nyer, én pedig tudom, mikor kell abbahagyni. Egy automatához viszem a kártyámat, és beváltom. Ráírok Fortyra: Hó jég és havasi nyuszikák gyere azonnal.

Forty feltápászkodik a seggéről, és kisétál a kaszinóból. Rengeteget veszített, én viszont győztesként távozom. Megkeresem a kocsimat a parkolóban, és ráírok Love-ra: Semmi hír?

Semmi − ír vissza. - De mostanra valószínűleg már valami kurva ágyában hever kiütve.

Válaszolok neki: Ne aggódj, megtalálom! Minden másképp lesz majd, meglátod!

És ez is az igazság. Ha másra nem is jó, ez a vegasi kiruccanás felnyitotta a szemem, és megértettem, milyen élete volt Love-nak annyi éven át. L. A.-ből írogat Fortynak, aki pedig kutyába se veszi, tovább szítja a félelmét, kiszívja belőle az életet. Parazita, mindenkit csak kihasznál, és úgy érzem, egyenesen élvezettel gyötri Love-ot.

Ray-t és Dottie-t nem hibáztathatom. Egy szülő sem csinál mindent helyesen. Egy szülő sem tehet arról, hogy hogyan szereti a gyerekeit. De ez nem is arról szól, hogy kinek a hibája. Életem szerelméről szól, a szemében tükröződő szenvedésről, arról, ahogy fuldoklik Forty hallgatása miatt. Nem hagyhatom, hogy tovább fojtogassa. Ahhoz túlságosan szeretem Love-ot.

43

húsz perccel később forty kikászálódik a taxijából, és elolda-log egy mellékutcabeli, lepusztult benzinkút mögé. Valami hülye hátizsák van rajta, mint egy táborozó kölykön, aki a cserkészvezetőjével/dílerével készül találkozni. Kiszállok a kocsimból, és elmosolyodom, főleg az egyetlen dróton lógó, tönkrevert, repedt kamera okán − épp ezért választottam pont ezt a helyet.

− Öregfi ú! − Nem látszik más az arcán, csak öröm, ahogy odatrappol hozzám, és megölel. Túl szorosan, és bűzlik is. − Mit keresel itt? − bődül el.

− Hosszú − legyintek. − De te mit keresel itt?

− A díleremmel kéne találkoznom, de nincs itt. Mindegy, szerencsére jól el vagyok látva − von vállat, és megpaskolja a hátizsákját. − És ez most azt jelenti… hogy végre minden okés? Van kedved bulizni?

Bólintok, noha utálom a drogokat, meg azt, amilyenek lesznek tőle az emberek; a nyilvánvaló szükségüket.

− Kiba-szott Gold-berg! − trillázza, és csacsogni kezd a kokójáról, az ezéről meg az azáról. Kisimítja a zsíros haját a feszülő arcából. − Tudod, tudom, hogy volt némi beszédünk egymással, volt köztünk némi feszkó a biznisz miatt, de hát ez van, barátom! A bizniszben minden megesik, szar ügy, de hát mit lehetne tenni? Szívj egy kis cracket! − Rám kacsint, és a kibaszott hátizsákjával együtt bemászik a kocsimba. − Muszáj is! − locsog tovább. − Fogadjunk, hogy először vagy Vegasban, mi? A professzor Vegasban! Imádom! − Aztán összehúzza a szemét, és kíváncsian pillant rám. − És hol a hugicám?

− Otthon − felelem. − A szüléitekkel.

− Frankó − feleli, és felpattint egy literes malátalikőrt. Kihabzik.

− Ti monogám típusok vagytok: nem is értem, hogy csináljátok!

− Böffent, és az állán folyik a sör. − Úgy érzitek, hogy muszáj hazahordani a kaját meg a nagy faszotokat, és gyereket csinálni nekik, meg eljárni az egész táncot, és az egész olyan…, bassza meg! Én csakis magamnak felelek! Picsába a szerelemmel! − röhögi el magát.

− Úgyis tudod, hogy értem. Nem Love-ra gondolok. Imádom a testvéremet. Ő az én támaszom. Tudod, hány SMS-t írt ma is?

Elszámolok kettőig. De nem használ.

− Na és válaszoltál neki? Csak a fejét rázza.

− Ez ilyen iker dolog, ő az én támaszom. Tudja, hogy időnként kész vagyok. Vágja. Nem kérsz egy csíkot?

KibaszottönzőnarkósdisznóLoveéleténekmegrontója.

− Kösz, nem − felelem. Az a helyzet jut eszembe, amikor egy nő ikreket vár, és az orvosoknak el kell távolítaniuk az egyik magzatot, amelyik a másikon élősködik. Így humánus. Olykor az egyiknek meg kell halnia, hogy a másik tovább élhessen. A biológia nem érzelgős. Love egyik eddigi barátjának sem volt annyi vér a pucájában, hogy végezzen Fortyval. De nekem van. Elnézem, ahogy végigpörgeti Love üzeneteit. Csak akkor érzi úgy, hogy szeretik, ha Love-ból idegroncsot csinál, ha halálra aggódja, elemészti magát érte. Van, aki elég erős ahhoz, hogy osztozzon az anyaméhen és a születésnapján. Love az. Forty nem.

− Nézd már, milyen jó segge van annak a bulának! − mutat egy középiskolás lányra, aki a mosdót keresi. − Ne vigyük magunkkal?

Kinyírom. Most, itt, ebben a bérautóban. Beindítom a motort. Nem ölhetem meg itt. Megmarkolom a kormányt. Forty a tetőn dörömböl. A lány megtalálta a mosdót. Biztonságban van. Elindulunk. A csend azonban csak két lámpáig tart, és Forty megint rákezdi.

− Te meg a tesóm, ti vagytok az én kibaszott kőszikláim! - jelenti ki. − Rendesen bánsz vele, különben tudod? Ugye tudod? Mármint vágod, hogy ha átbaszod, halott ember vagy?

Még szorosabban markolom a kormányt.

− Jó testvér vagy.

− A legjobb testvér! − helyesel. − A legjobb kibaszott testvér!

Azzal előhúz egy kis zacsit a zsebéből, és felszippant valamit. Felhajtok az országútra, és Forty úgy be van tépve, hogy meg sem kérdezi, hova megyünk. Csak tépi a száját, hogy sosem fog megnősülni, és mindig velem meg Love-val fog élni, és milyen jól szórakozunk majd mi hárman. Egyre inkább megpecsételi a saját sorsát, miközben az autó csak duruzsol, egyre távolabb kerülünk a vakító fényektől, és egyre kevesebb kocsival találkozunk. Forty elméje komor egy hely, és itt van a közvetlen közelemben, elszívja előlem az oxigént. Love szöges ellentéte, és most bevallja, hogy ő maga Ralphnál szokott vásárolni.

− Csak kibaszott élelmiszer! − füstölög. − Kaja! És tudod te, öregfiú, mi az a kaja? Csak szar lesz belőle. Ennyi az egész. Kiszarjuk, és csak azért kell, hogy életben maradjunk. És az ősembernek milyen kibaszott nagy nyűg volt, nem igaz, barátom? Érted, bunkósbottal kellett lecsapdosnia a gyapjas mamutokat, aztán meg még haza is kellett cipelnie azt a szart, mielőtt teljesen beköpték volna a legyek, na és ezért volt neki kibaszott nyűg a kaja. De hagyjuk már! Modern világban élünk. A kaja kibaszott egyszerű dolog!

Megdörgöli az orrát, és a fejét rázza.

− Nem kell mást tenned, csak bemész, megveszed a tacódat, és megeszed, baszd meg! Az olyanok, mint a szüleim, úgy akarnak csinálni, mintha kurvára számítana, mintha olyan érdekes lenne, hogy mit vacsorázol, pedig nem az. Csak kibaszott kaja. Egyszerűen megeszed, kiszarod, és kész, és ne érezd már magad különlegesnek, amiért valakivel együtt zabálod be azt a szart, mert a végén úgyis egyedül szarod ki. Ki a faszt érdekel, hogy valakivel etted meg azt, amiből szar lesz, ha úgyis zárt ajtók mögött, egyedül szarod ki a vécén, és kész.

Ujabb adag kokaint szippant fel. Lehúzódhatnék és kilökhetném, de annyi koksz van benne, hogy a végén még gyalogkakukká változna, utolérne, és visszapattanna a kocsiba.

− Meg tudnék enni most egy tacót − jut eszébe. − Kurvára betúrnék egyet!

Aztán meg Love-ot akarja felhívni. Pánikba esem, és megcsúszik a kezem a kormányon. Izzadok. Azt mondom neki, hogy veszekedtünk egy kicsit.

− Akkor éppenséggel talán mégsem − feleli. Lehúzza az ablakot, és fülig ér a szája, mint egy friss levegőre vágyó kutyának. Sokatmondó, mindjárt mennyivel emelkedettebb lesz a hangulata, amint azt hiszi, hogy összerúgtuk a port Love-val. Nem akarja, hogy boldog legyek. Nem akarja, hogy bárki is boldog legyen. Főleg nem Love.

Most pedig a vegasi élményeivel dicsekszik, fénysebességgel, zavarosan ontja egyik hazugságot a másik után, és úgy érzem, soha nem érünk oda, de nem kockáztathatom a gyorshajtást − hugyosbögre −, és be nem áll a szája a maximum tétekről meg a kurvákról, akik nem voltak hajlandók pénzt elfogadni tőle. Miközben végighajtunk ezen a barna tájon, egyetlen igaz szó sem hagyja el a száját, és úgy szét van cseszve, úgy el van telve magával, verbálisan megsemmisítő; a föld legmagányosabb embere.

El sem tudom mondani, milyen érzés, amikor a távolban parányi fénypontként felvillan első megállónk, ahol megkezdem a kivégzését: a Bohóc motel.

− Ott van − szakítom félbe meséjét a monte-carlói hostessről.

A hátizsákján dobol; boldog kutya. És persze rögtön rávágja, hogy járt már itt − mindenhol járt, persze, vágom −, de számomra ez az első alkalom, és eddig ez a legnagyszerűbb, amit nyugaton láttam. Ez itt a vadiúj vadnyugat, amire vágytam. A kék-fehér motelen bohócos táblák virítanak, és az épület fölötti óriási, jellegzetesen nevadai felirat mintha egyenesen egy szellemvárosból, vagy egy Tarantino-filmből lépett volna elő: Üdvözöljük a Bohóc motelben. Az előteret állítólag különböző korokból származó bohócbabákkal tömték csurig, de én nem láthatom, mert ma meg fogom ölni Fortyt, úgyhogy nemigen sétálhatok be a kibaszott előcsarnokba.

Forty végre lenyugodott, a hátizsákját is becsukta, és a zacsiját is elteszi. Megnézi magát a tükörben, és megjegyzi, hogy ez jó húzás volt.

− Imádom a bohócokat! − jelenti ki, és naná, hogy imádja a bohócokat. Debilis, maga is egy bohóc a duzzadt, vörös orrával, a kusza, zsíros hajával, a türkizkék sortja fölött rezgő, hájas hasával; rémálomba illő lény, aki halálra ijeszti Love-ot, kísérti, nyomasztja − épp az, akit szeretnie kellene, ahogy a világ a bohócok szeretetére tanítja a gyerekeket, noha a lelkünk mélyén mind jól tudjuk, hogy csak bizarr, püffedt, elmaszkírozott öregemberek, akik a gyerekeket fixírozzák.

− Hé, Forty! − szólok rá. − Nézd már meg előbb a neten, hogy van-e szabad szobájuk!

− Öregfiú, az tuti, hogy te meg én forgatunk még itt valamit! − sóhajtja. − Ász lenne. Lehetne is Ászok a címe! Olyasmi lenne, mint az Ocean’s Eleven, csak Fürész-e.s beütéssel, és a bohócok lennének az áldozatok, a rossz fiúk meg a kibaszott turisták, egy kurva kis szerelmespár, akik kézen fogva andalognak, meg mi a szar!

− Aha − felelem. − Szóval a bohócok a jófiúk.

− Pontosan! Megérkezik a párocska, és a csaj rákezdi, hogy utálom a bohócokat, a bamba pasija meg, hogy ő is, aztán addig nyavalyognak, hogy a végén szereznek egy gépfegyvert, és letarolják a bohócokat.

− Forty! − kezdek felfortyanni. − Megnézted már, hogy van-e szabad szobájuk?

Elereszti a füle mellett.

−Tudod, legutóbb még Love-val meg Motoros Mike-kaJ jártam itt.

Meglepetést tettetek, mintha nem tudtam volna, mintha nem épp ezért lennénk itt. Pár hónapja Love posztolt egy #retrócsütörtök fotót egy korábbi életéről, amikor még drogozott, nyelvpiercingje volt, és a szeme alját húzta ki szemceruzával, nem a szemhéját. Útban a Burning Man-fesztiválra álltak meg itt − istenem, de jó, hogy nem akkoriban ismertem meg! A kommentekből egész történet tárul fel: Love, Forty és Motoros Mike erre utaztak, és becsalogatták őket a gigantikus, bohócos táblák ígéretei: ingyen wi-fi és szívesen látjuk a motorosokat. Forty lelépett a kocsival. Egy hónap múlva került elő. Még csak bocsánatot sem kért.

Perceken belül ott leszünk. Befordulok a parkolóba, és az épület háta mögé kanyarodom, ahhoz a részéhez ennek a turistacsapdának, amire a legkíváncsibb voltam: telepesek temetőjéhez.

− Tudod te, micsoda tragédia, hogy nincs nálunk varázsgomba? − kérdezi Forty. − Egyszerűen nem lehet gomba nélkül megnézni ezt a temetőt.

− Ja, a franc egye meg − hazudom. A legtávolabbi zugban parkolok le. Nem látok ugyan kamerákat, de az ilyen pillanatokban kísért a Rhode Island-en hagyott hugyosbögre.

− Király − nyugtázza. − Tudod, öregfiú, tudtam én, hogy a lelked mélyén királyarc vagy!

Odanyújtok neki egy százdollárost, a vegasi nyereményem.

− Ha hitelkártyát használsz, rögtön megjelenik az egész gálád családod.

− Amatőrnek nézel? − röhög, és hamis személyit ránt elő. − Monty Baldwin vagyok, baszod! Vágod? Az elveszett Baldwin fivér, bassza meg!

És persze ez lenne Forty élete álma: hogy a Baldwinok közé tartozzon, hogy Love helyett csupa fivér vegye körül.

− Ez a Baldwin mindjárt visszajön! − kiált fel, és már üget is a menedzser irodája felé, vállán pattog a hátizsák, és az jut eszembe, amikor az első éjszakán a Chateau-ban eltöprengtem, vajon haverok-e Joaq Phoenixszel.

Kiszállok a kocsiból, és besétálok a temetőbe. Erősen tűz a nap, és a halottak csupán csontok a föld alatt. Fel van tüntetve a haláluk oka is: öngyilkosság, puskalövés, járvány. Forty halálának én leszek az oka, de nem szerepel majd a sírkövén, és kíváncsi lennék, hány sztori igaz ezekből.

A motel oldalának támasztva ásó hever. Milyen jó lenne, ha itt temethetném el, de túl sokan vannak itt: kamionsofőrök, GoPro kamerákkal felszerelkezett hippik, egy család, akik éppen azon veszekszenek, vajon nem túl sok-e ez a gyerekeknek. Csak annyi kell, hogy Forty bejelentkezzen, hogy beszéljen a menedzserrel. Olvastam róla a neten, és az a fajta pasas, aki mindenkire emlékszik. Monty Baldwinra biztosan fog. Megerősíti majd, hogy úgy festett, mint aki bevett valamit. És még ha azt is mondja, hogy Forty beszélt valakivel a parkolóban, a lötyögő cuccaimban, a Colts-mezben meg a bérautóval felismerhetetlen vagyok.

Lehajtott fejjel ballagok vissza a kocsihoz. Kiveszek öt szem Percocetet. Összetöröm, és a benzinkúton vásárolt palack vízbe szórom őket. Miközben összerázom, Forty előbukkan a menedzser irodájából, és visszajön az autóhoz.

− Nem akarod megnézni a gejzíreket? − javaslom, amikor becsusszan az ülésre. Akkor néztem utánuk a neten, amikor a Bohóc motelt nézegettem. Tényleg igaz. A sivatagban valóban könnyűszerrel lehet embert ölni. − Elég durvának hangzanak!

− Lúgosak − vágja rá. − Hogy a picsába ne! Van nálam egy kis ayahuasca, és hallod, öregfiú, addig nem is éltél, amíg be nem ugrasz abba a vízbe, és nem látod meg a frankót! Ez az, ami nekünk hiányzik! − Becsatolja az övét. − Kész autós túra, tiszta Kerouac, meg ki az a másik faszi, a Johnny Deppes, a hátizsákkal, a drogokkal meg napszemüveggel?

Jézus úristen.

− Hunter S. Thompson!

− Ez az, Hunter S. Thompson! − csapja össze a tenyerét.

− Ja − mondom, és nem tudok elég gyorsan eltűnni ebből a parkolóból. Felé nyújtom a vizespalackot. − Tessék! − szólok. − Nehogy kiszáradj az úton!

Letépi a kupakját. Nem veszi észre, hogy fel van bontva. Nagyot húz belőle.

− Öregfi ú − jelenti ki −, bejön nekem ez az új éned! Picsába azzal az egész hollywoodi szarsággal, meg a családommal, meg a nyomással, meg az összes hülyeséggel! Mi művészek vagyunk, ember! A húgom nem az. Áldja meg a jóisten, de tudod, nem az.

Bekapcsolja a zenét; a Tökéletes hangos medencés egyveleg szólal meg. Kineveti, és kijelenti, hogy a rettenetes zenei ízlésem az alkotói géniuszom bizonyítéka.

− Ez az! A szabadság!

Hátramenetbe teszem az autót.

− Ja − préselem ki a számon. − Szabadság.

Kicipzárazza a hátizsákját, vajkést húz elő belőle, és a tompa pengét egy zacskó kokszba mártja. Felszippantja, és még a végén újabb Fincher-féle helyzet áll elő. Lehet, hogy nem is kell megölnöm. Ha ebben az iramban folytatja, saját magát intézi el.

44

A lúgos források undorítóak; csak két barna gödör a siva” tag közepén, olyasvalami, amiv4 farm, ahol élünkbe, vagy mondjuk valami Charles Mansonról szóló dokumentumfilmbe illene. Nem messze a földön használt, megkérgesedett Magnum koton hever. Ott van mellette a csomagolása is, egy budweiseres dobozzal egyetemben.

Forty letörli a dobozt, és meghúzza − mindjárt elhányom magam −, majd levetkőzik, és látom, hogy véres az inge − valahogy sikerült megvágnia magát a vajkéssel −, én pedig elfordulok. Soha nem akartam meztelenül látni, itt viszont igen: egyedül, a semmi közepén, az 5l-es körzet közelében, ahol mérföldeken át nincs más, csak a nagy üresség.

Visítva, melldöngetve lép a vízbe.

− Ez az! − ujjong. − A kibaszott forrás, bébi! Juhú!

Idefelé már megitta az egész percocetes vizet, és nem csak, hogy életben van, de az egész utat végigdumálta. Ő nem Henderson, és úgy látszik, egész gyógyszertár kell ahhoz, hogy kicsináljon egy szerekkel ennyire telítődött szervezetű embert, mint Forty. Remélem, elegendő van nálam.

Forty beleül a vízbe, pedig előtte más valaki segge volt ott, és valószínűleg állatok is járnak ide; visszataszítóak az emberek.

− Gyere, Professzor! − integet. − Tudom, hogy vérbeli New York-i vagy, meg minden, de hidd el, semmi buzis nincs abban, ha egy másik faszival fíirdesz a forrásban!

− Kösz, de jó nekem így.

− Gyere már! − unszol. − Ez a jóisten jacuzzija! Itthon vagyunk, öregfiú! Gyere be! Légy férfi! Élj! Érezd a tüzet! Épp így kell mozit csinálni: bemászol, és szabadjára ereszted a gondolataidat.

A kék égbolt felé integet, és vonítani kezd. Leülök a porba.

− Tudod − tiltakozom −, rengeteg olyan alkotóelme is van, akinek nem jön be az ilyesmi. Woody Allén például sosem mászna bele egy posványos, forró vizes gödörbe.

Forty felröhög.

− Egy tizenévest viszont simán megbaszna! − Aztán elmosolyodik. − De hát művész. Furák vagyunk! Professzor, itt az ideje, hogy te is kihozd magadból a fúraságot! Ne legyél már ilyen óvatos! Csak gondolkodsz, kitalálod a megoldást, de előfordult egyszer is, hogy csak úgy bevetetted magad a sűrűjébe? Komolyan, szuper író vagy! De szerintem egyenesen aranyat érne, ha lenne merszed elengedni magad.

És mindezt az mondja, aki a maga neve alatt adta el a forgatókönyveimet, úgyhogy visszamegyek a kocsihoz, hogy újabb adag percocetes vizet készítsek neki. Akárhányszor újabb adag kokót szippant, elnyomja a nyugtatómat. Sokkal jobban megnehezíti a dolgom a kelleténél, és nem maradhatunk itt a végtelenségig. Összerázom a palackot, aztán odakínálom neki.

− Nem kérek! − int le. − Mássz már be!

Most én utasítom vissza, és úszni próbál ebben a kis lyukban, mintha ugyan elég hely lenne benne hozzá. Valahogy passzol, hogy kétlábnyi vízbe fog belefulladni, miközben a húga a vízbiztonság országos szószólójának nevezte ki magát. Belekortyolok a saját, drogmentes vizembe.

− Biztosan nem kérsz?

− Hogy a picsába ne, adj egy kortyot!

Kezd kihagyni a memóriája. Olvastam a Korszakov-szindrómáról. Talán erről van szó; Forty most mohón nyeli a vizet, amit egy perce még nem kért. Még gyengébbnek, ernyedtebbnek kell lennie. Henderson nem bírta. Végül olyan csendesen ment el, de ez itt már kezd nevetséges lenni.

− Na és mi van még a tarsolyodban?

− Ayahuasca, bébi! − Azzal a táskájába nyúl a teájáért. Iszik. Jó fiú. Hadd keveredjen csak az a tea a Percocettel! Hadd egyesítsék erőiket a mérgek! Átpasszolja a palackot, és úgy teszek, mintha beleinnék. Én is derék fiú vagyok.

A Közelebb-ben Jude Law azt mondja Natalie Portmannek, hogy „ez fájni fog”; és fáj is. Pont itt tartok most én is, mindegy, micsoda faszfej. Most kezd igazán derengeni: ha megölöm Fortyt, az fájni fog Love-nak. Valami elcseszett módon nem fogja tudni, hogyan éljen a folytonos dráma nélkül, és ez az egész nehezebb lesz, mint gondoltam. De hát minden változás fáj. Végül majd ő is jobb ember lesz a testvére nélkül. Jobban fog aludni. Nem kell mindig újabb mentségeket találnia számára, ha átbassza. Nem kell beengednie az otthonába, sem az érzésein rágódnia. Ha elképzelem, mi mindenre lehet képes ezzel a megújult erővel; az erővel, amit azzal ruházok rá, hogy kicsinálom Fortyt.

Forty a hasára gördül, mint egy bálnabébi. A zacskójába mártja a vajkést.

− Úgy érzem magam, hogy huhú! − kiált fel. − Egyszerűen csak húúú!

− Csak add át magad neki! − felelem. − Lovagold meg a hullámot!

− Hát nem lenne király, ha hullámok lennének itt? Nem gondoltál még bele? Hogy nem lehetnek hullámok, csak ahol rengeteg víz van?

Ez az egyetemi élet azon része, amiből egyáltalán nem bánom, hogy kimaradtam: hogy egy öntelt idióta a tengeren merengjen nekem. Fogom a telefonom. Képtelen vagyok ezt a baromságot hallgatni. Csak rosszabb lesz, ahogy kezd elsodródni, és elveszíti a kapcsolatot az agyával, vagyis azzal, ami megmaradt belőle. Új e-mailem jött; Google értesítés. Összeszorul a szívem. Rákattintok a linkre, ami a Providence Journal Bulletin oldalára visz. Peach Salinger képe jelenik meg, a fotón boldogabbnak látszik, mint életében valaha is volt. Holtában jobban szeretik a szülei, mint életében szerették. Kifehérítették a mosolyát, felnagyították a szemét, és most igazságot akarnak tenni.

− Hullám − filozofál Forty. − A hullám sosem tűnik el. Már érted, mi lenne, ha megállna az óceán? Akkor aztán mi lenne?

Összevissza zagyvál. A szavai nem szavak többé, csak hangok a háttérben, miközben elolvasom a híreket, a hihetetlen híreket.

A Little Compton-i rendőrség névtelen bejelentést kapott a Brownon végzett helyi lány, Peach Salinger ügyével kapcsolatban. A hatóságok a részleteket nem árulják el, de azt megerősítették, hogy újranyitották az ügyet. Tévedtek; mégsem öngyilkosság volt. Vagy legalábbis úgy gondolják, hogy tévedtek. Óvatos, habozó a megfogalmazás, de az üzenet világos. Úgy gondolják, Peach Sálingért megölték. És új nyomozást indítanak. Ó, hogy bassza meg! Duplán, triplán, ezerszeresen is bassza meg! Forty a víz felszínét kezdi csapkodni, hogy hullámokat verjen, és nincs már türelmem ehhez a bálnához. El kell húznom innen. Most mással kell foglalkoznom.

Zsebre vágom a telefonom, és odalépek a vizesgödörhöz. Forty félig már máshol van, a pupillái remegve fordulnak a koponyája belseje felé, ahol az a szétmérgezett, rózsaszín agya lassan leáll. Elindult már, de én nem várhatok. Nem ülhetek itt ölbe tett kézzel, miközben az ország túlsó végén nyomozni kezdtek.

− Hé, cimbora! − szólítom meg. És amikor lassan odaúszik hozzám, lehajolok, és a víz alá nyomom Forty Quinn fejét. Lángol a kezem. A víz legalább harminc fokos, a levegő is forró, a testem, akár egy kazán, a forróság pedig lassan körülfonja a karomat, mintha egy dr. Seuss-versből lépett volna elő. Nem olyan, mint Henderson volt. Nem küzd. Gyenge. Sötétsárga húgy szivárog elő a petyhüdt, hitvány farkából. Kiszáradás. Felnézek az égre, és várom, hogy eszméletlen teste abbahagyja a rángást.

Aztán vége. Monty Baldwin halott. A hamis személyije a kokótömbje mellé dugva. A koton csomagolása kész istenáldása: DNS, és nem az enyém. Kihúzom a kezem a vízből. Kifújom magam. Valamikor a vajkése is mellé pottyant a vízbe, és most ott csillog az alján. Még sosem próbáltam a kokaint. Beledugom az ujjam a zacskójába. Úgy csinálom, ahogy ő, egyetlen kis rögöt veszek ki. Remegni kezdek. De talán csak arról az érzésről van szó, ami egy teljesen friss hulla mellett fogja el az embert.

45

Nincs mit tenni. Muszáj lesz hazudnom Love-nak. Vele beszélek telefonon, miközben a McCarran repülőtér Jet Blue termináljánál várakozom. Még itt is vannak nyerőgépek, de most itt hagyom Las Vegast, és Little Comptonba megyek, de Love-nak ezt nem mondhatom el.

Nincs konkrét tervem. Talán hülyeség is visszatérnem a tetthelyre. De nem maradhatok Vegasban, hogy kivárjam, amíg a rendőrök rátalálnak Fortyra, és L. A.-be sem mehetek, hogy ott ücsörögjek Love mellett a kanapén, és minduntalan a Peach Salingerről szóló újabb híreket lessem. Mert az az igazság, hogy elbasztam. Ott hagytam a hugyosbögrét, az egyetlen elvarratlan szálamat, és nem hagyhatom, hogy ez legyen a végzetem.

Amellett, ha elkapnának, amiért megöltem azt a nyomasztó, aljas Salinger nőszemélyt, inkább ott kerüljön rá sor. Azért, amiért az apák sem akarják, hogy a gyerekeik meglátogassák őket a sitten, amiért a rákban haldoklók sem akarják, hogy lefényképezzék őket. Ez a nyomozás eljuthat a hugyosbögréig, és nem akarom, hogy Love-nak bilincsbe verve kelljen látnia.

Love hallgatag a telefonban, pár másodpercenként felsóhajt, ezzel jelzi, hogy azt akarja, maradjak még a vonalban. Sosem jó jel, ha egy nő hallgat. Egyfolytában kérdezgetnem kell, hogy ott van-e még.

− Igen − feleli. − Miért?

− Mert meg sem szólalsz.

− Miért, mit mondjak? Tiszta ideg vagyok! Elegem van már az egészből! Semmit nem tudok elintézni, azt sem tudom, él-e a testvérem, és szar az egész!

− Sajnálom − felelem. − Próbálkozom.

− A Caesarsban kezdted, ahogy mondtam?

Azt felelem, igen, és megint átvesszük minden lépésemet, és megígérem, hogy tovább próbálkozom.

− Tudod, hogy végül úgyis előkerül! − teszem hozzá.

− Most melyik kaszinóban vagy?

− A Planet Hollywoodban − hazudom.

− Nem szereti az ottani asztalokat − sóhajt fel.

− Tudom. Emlékszem, hogy mondtad, Love. Csak mindent meg akarok próbálni. Hacsak nem akarod, hogy hazamenjek…

− Nem − vágja rá. − Úristen, dehogyis! Bocs. Csak feszült vagyok.

−Tudom, és semmi baj! − nyugtatom meg.

Tudom, hogy tovább akar hallgatni a telefonban, de közben megkezdődött a beszállás a providence-i járatra.

− Ott vagy még?

− Igen! Ne kérdezgesd már egyfolytában, Joe! És te ott vagy?

− Itt vagyok. Nem megyek sehová.

Sírni kezd. Nyugtatgatom, és most várhatok. Nem szállhatok be az A turnussal. Mindenki igazi seggfej a csomagjaival kapcsolatban, és kezdek ideges lenni, hogy az enyémnek végül nem marad hely, de Love az első. Váratlanul felnevet.

− A Jóbardtokat nézem − magyarázza. − Azt a részt, amikor…

− A francba! − kiáltok fel. − Azt hiszem, őt láttam!

Azzal leteszem, és rohanok a sorba. Szar húzás, de Jóbarátokix nézni, miközben az ember a barátjával beszél telefonon, szintúgy az. Küldök neki egy SMS-t: Bocs. Vaklárma. Szeretlek. Ennyit ír: XOXOXOX

Jobban esett volna, ha ő is azt írja, szeretlek, de hát fel kell készülnöm a változásra. Megint felmegyek a netre, mert még mindig nem tudom elhinni. Egy sajtótájékoztatót nézek Peach szüleivel, és az anyja neve Florence „Pinky” Salinger. Peach idősebb kiadásban, csak teltebb ajkakkal és szélesebb vállal.

− Több ízben is elmondtam a rendőrségnek, hogy míg a lányom depresszióval küzdött, soha nem voltak öngyilkos hajlamai. − Mély levegőt vesz. − Noha megnyugtató, hogy a hatóságok immár bűntényként, gyilkosságként kezelik a lányom eltűnését, mélységesen megdöbbent, hogy mindaddig nem voltak hajlandók nyomozást indítani az ügyében, míg egy névtelen bejelentést nem kaptak. − A nő most már zihál. Nincs lelke. Nem csoda, hogy Peach olyan rettenetes volt. − Sajnálatos, amikor az anyai ösztönök és az, hogy egy anya mennyire ismeri a saját gyermekét, semmit sem jelentenek egy nyomozónak. Azért azonban hálásak vagyunk, hogy a lányom gyilkosa végül elnyeri a büntetését.

Azzal lesimítja a blézerét, mintha számítana, hogy mutat, és lelép a pódiumról. Eltűnődöm, milyen lehet anyának lenni, aki tudja, hogy a halott lányáról fog beszélni a riportereknek, de mégis elmegy megcsináltatni a haját meg a sminkjét.

A riporter még hozzáfűzi, hogy a Salinger család minden eszközt bevet, hogy megoldják ezt a gyilkossági ügyet, és ezzel a videó véget ér.

Felszállunk, és fura érzés repülni Little Compton felé, arra az időre gondolni, amikor úgy bele voltam bolondulva Amybe. Régóta nem gondoltam már sem rá, sem a kiruccanásunkra, sem Noah-ra & Pearlre & Harryre & Liamre, Charlotte-ra és Charlesra, sem arra a rengeteg kajára és rengeteg szexre. Most pedig eszembe jut, milyen íze volt, eszembe jut az áfonyafoltos ágynemű, és a hangja, amikor azt mondta, megpróbál megtanulni bízni az emberekben. Ha sosem vittem volna Little Comptonba, vajon még most is együtt lennénk? Eleve elrendeltetett a sorsunk, vagy magunk alakítunk rajta azzal, hogy fura kis városkákba tolakodunk, mert lenyűgöz minket, hogy mennyire nem odavalók vagyunk?

Rizikós visszamennem Little Comptonba. De Love-ért teszem; a szerelmünk sosem lehet biztonságban, amíg az a hugyosbögre piszkál. És komolyan, az egész olyan, mint maga a szerelem vagy a részegség. Kikészülünk, okádunk, bőgünk, szívfacsaró dalokat hallgatunk, és megfogadjuk, hogy soha többé. De élni annyi, mint mégis újra megtenni. Szeretni annyi, mint mindent kockára tenni.

Leszállunk Providence-ben, repülőút soha ilyen gyorsan nem telt még el. Üzenetet küldök Love-nak: Lemerült a telefonom, most pedig lepihenek. Egyelőre semmi, bár jobb híreim lennének! Szeretlek.

Azonnal válaszol: oké.

Veszek pár vackot a reptéren. Egy túlméretes csokiszeletet, a Mr. Mercedest, és egy Red Sox sapkát. Egyenesen az autókölcsönzőhöz megyek. Személyi és hitelkártya nélkül lehetetlen autót bérelni, úgyhogy elő is adom őket. Ami mellettem szól: csak egyszer jártam itt; a nyáron, Amyvel vakációzni. Az a srác, aki télen járt itt, az a srác, aki összetörte a kocsiját, és megölte azt a lányt? Nos, őt Spencer Hewittnak hívták.

Ezúttal nem kabriót kapok. Csak egy Chevyt. Beindítom, és elindulok az életem, a múltam, a jövőm, a génállományom, a hibáim, a megváltás reménye, a végzet eshetősége felé. Abba a kibaszott Little Comptonba.

46

Úgy látszik, soha nem szabadulok a munkavakációktól. Oly sok más amerikaihoz hasonlóan mintha én is kurvára képtelen volnék egy kis szünetet tartani. Pedig ez ártalmas. Ebből a szempontból az európaiak sokkal egészségesebbek. Kikapcsolódnak. Pihennek. Kikapcsolják a telefonjukat, a munkát a munkahelyen hagyják, és amikor strandra mennek, ledobják a fölsőjüket, és közszemlére teszik a cicijüket vagy a szőrös mellkasukat, isznak, napoznak és egyáltalán, kurvára eleresztik magukat. Én ezzel szemben egy vagyok a rengeteg elbaszott, munkamániás amcsi közül; az üres strandon baktatok, nem csodálom meg a naplementét, nem fickándozok a habokban − mondjuk, túl hideg is lenne, már őszbe fordult az idő −, és csak gondolkodom szakadatlanul; azon agyalok, hogy a pokolba juthatnék be abba a ki-bebaszott házba.

Miután bejelentkeztem az ótvaros kis motelembe, ájulásszerű álomba zuhantam. Vegas kicsinálja az embert. Azt hiszem, úgy huszonnyolc órát voltam fenn egyhuzamban. Nyáltócsában ébredek a durva, ritka szövésű lepedőn. Lezuhanyoztam a fojtogató, parányi zuhanyfülkében azzal a rettenetes, apró, szögletes kis szappannal, aztán elautóztam a Salingerék házához legközelebb lévő nyilvános parkolóig. És sétálni indultam. Mintha az ember csak úgy besétálhatna egy bűntény helyszínére. Mielőtt még odaértem volna, már messziről láttam a nyüzsgést, a rendőrautókat, a tévés közvetítőkocsit, az ezúttal nyakig felöltözött Salingerek seregét, úgyhogy muszáj volt visszavonulnom.

Úgy teszek, mintha csak a parton sétálgatva lazítanék, miközben az a kibaszott ház egyre jobban megtelik emberekkel, akik mind felfedezhetik a hugyosbögrémet. Muszáj bejutnom; szóval meg is próbálok bejutni.

Elhajtok a Crowthers étteremhez, és egy rahedli kaját rendelek elvitelre. És veszek egy feliratos pólót is. Aztán a Salinger-házhoz megyek, és amilyen közel csak tudok, leparkolok. A tévés furgonok már eltűntek − minden hír csak egy ideig hír −, és csak egyetlen rendőrautó maradt. Felteszem a Red Sox sapkát, fogom a tömött ételesdobozt, és a ház felé szaporázok − azon az útvonalon, ahol minden futár tenné. Bekopogok, ahogy minden futár tenné.

Egy max. húszéves srác bukkan elő, aki Peach szakasztott mása. Yale-es póló van rajta, és a fejét vakargatja. Úgy fest, mint akinek életében nem volt a kezében gereblye, és sosem kapargatott még sorsjegyet egy vegyesboltban.

− Mi a pálya? − kérdezi.

− Csomagot hoztam − felelem, mintha nem lenne kurvára nyilvánvaló. − Nem mehetnék be letenni?

A Salinger srác szemgolyói tojásfeje szélére kúsznak.

− Annnnyaaaaa! − kiáltja el magát.

− Haver − vetem közbe −, mindjárt leszakad a hátam. Ha esedeg bemehetnék és lepakolhatnék…

De máris megjelenik az anyja.

− Trot − szól a srácra −, ne üvölts már! − Aztán rám néz. − Elnézést! Azt kértük, hogy a virágokat, az ételt és az ajándékokat a családon belüli erőszak áldozatául esett nők Fali River-i átmeneti szállására küldjék. Peach a női jogok ügyének szenvedélyes támogatója volt, és nekünk nincs szükségünk az ételre!

Peach nem viseltetett valami nagy szenvedéllyel a női jogok iránt. Inkább csak más nők puncija iránt. Becket is meg akarta dugni; épp ezért öltem meg. Salingerék. A ribanc csak bámul rám. − Ért… a… nyel-vün-kön? − kérdezi. NEM, DE PICSÁUL IGEN.

− Ez igazán nemes lelkű önöktől − felelem. − Csakhogy a főnököm szétrúgja a seggem, ha most egyenesen Fali Riverig mennék. Biztos, hogy nem mehetnék be és hagyhatnám itt az egészet?

− Vagyis nem mehetnék-e be és vághatnám zsebre a kulcsokat, amelyek kétségkívül a konyhaasztalon hevernek, mert a gazdagok, különösképpen a keleti partiak, előszeretettel dobják le az összes vackukat a konyhaasztalra.

A picsa felsóhajt.

− Szegénykém! − azzal a tárcájáért nyúl. Azt hiszi, jattot akarok.

− Fogja, és tartsa meg az ételt! − Azzal egy ötdollárost csúsztat oda erőltetett mosollyal; azzal a fajtával, amiről azt akarja, vegyem is észre, hogy nem szívből jön. Azzal becsukja az ajtót, be is zárja, és most már nem is egy, de egyszerre két kibaszott Salinger is látott, úgyhogy semmi esélyem, hogy holnap mondjuk UPS egyenruhában jelenjek meg. Na, nem mintha lenne UPS egyenruhám. Nincs másom, csak egy dagadozó doboz kajám.

Visszamegyek az ócska motelszobámba. Eszek. Írok Love-nak: Még mindig semmi, és igen, én vagyok az a seggfej, aki órákra a black jack asztalnál ragadt. Ezt válaszolja: Nem vagyok a nevelőtiszted. Nem muszáj mindenről beszámolnod! Tudom, hogy nagyon igyekszel. Én apunak segítek épp a spájzos ügyekben.

Nem a legjobbkor dobta be ezt a nevelőtisztet, és addig nem is akarok beszélni vele, míg meg nem semmisítettem a hugyosbögrét. Bár mindent megváltoztathatnék! Bárcsak már azelőtt elintéztem volna a bögredolgot, hogy megismerkedtünk!

Hiányzol, írja, pedig a legtöbb lány óriási hisztit csapna, ha a barátja órákra elérhetetlenné válna Las kibaszott Vegasban, főleg, ha a szóban forgó lány épp egy családi válsághelyzet kellős közepén állna.

Rezegni kezd a telefonom; fel is hív.

− Csak hallani akartam a hangodat − szólal meg, miután felveszem.

− Hogy vagy? − kérdezem. Erre rákezdi egy nőről a melóból, Samről, aki nehéz eset, én pedig ásítok, a szoba hideg, az ablakhoz lépek, hogy leeresszem a redőnyt, és látom, hogy égve hagytam a fényszórót. − Bassza meg! − mormogom.

− Mi a baj? − kérdi. − Valami baj van?

− Nem − felelem. − Csak égve hagytam a kocsi lámpáit. Semmi baj!

Fogom a kulcsokat és kimegyek − a csípős hidegbe −, lekapcsolom a lámpát és visszaszaladok, Love pedig megkérdezi, hol vagyok.

− Egy kajáldában − felelem. − A Peppermillben.

Azt feleli, örül, hogy rendesen eszem, és szeretné, ha pihennék is. Azt mondja, feszült a hangom. Mire azt válaszolom, azért feszült, mert feszült is vagyok. Erre ő, hogy amikor főiskolára jártak, Forty egyszer két hónapra eltűnt.

− Pont, miután férjhez mentem − teszi hozzá. − Két egész hónapra, Joe! Te is tudod, hogy nem maradhatsz két hónapig Vegasban!

− Nem fogok, de most még nem adhatom fel − felelem.

− Csak azt ígérd meg, hogy vigyázol magadra!

Megígérem. Aztán ócska motelos kávét készítek magamnak, és felmegyek a Tinderre. Szerencsére nincs olyan sok lány a környéken. Csak lapozok, lapozok és lapozok. Lapozok hugyozás közben, lapozok az ágyban, lapozok a kocsiban, és végül megtalálom, akit keresek. Jessica Salinger. Megismerem az egyik cikkbeli családi képről. Peach csinosabb kiadása, és nem egészen egy mérföldnyire tartózkodik. Csak ennyit kellett tudnom, hogy még itt van; a kibaszott Twittere meg Facebookja privátra van állítva, a puncija azonban a jelek szerint tárt kapukkal vár. Soha nem fogom megérteni az embereket.

Lezuhanyozom. Megborotválkozom. Felöltözöm. Kirohanok a kocsihoz, és hála az égnek, hogy észrevettem a lámpát, mert az akksi még működik, és muszáj is, hogy működjön, mert a Kajütbe kell mennem, ahol annak idején a Szuperpicsával voltam. Ebben az időszakban ez az egyetlen kóceráj a városban, de tényleg, és az első, amire felfigyelek, a pultnál álló székek sora − a Bellagio fehérjével szemben ezek barnák. És két szék különösen érdekel, mert az egyiken Jessica Salinger foglal helyet, a másikon pedig a barátnője, akibe a reményeimet vetettem, és számomra is bőségesen maradt még hely a pultnál.

Elég csendes most − valami kibaszott Sade-szám szól a háttérben, most komolyan, Rhode Island?! −, és vetélytársam sem akad. Még két pasas van itt rajtam kívül, építőmunkások lehetnek, mindketten jegygyűrűt viselnek, és szemlátomást jobban érdeklik őket a hírek, mint a lányok. Nincs zenekar, ami az utamba állhatna, mert felizgatná a fiatal lányokat, nincs tömeg, még a halott lányt övező izgalmak közepette sem. A New England-iek maguknak valók, és éjszakára inkább hibernálják magukat, mintha elkurvulnának, ha szórakozni mennének.

Természetesen nem Jessica Sálingért fogom megcélozni. Az túl gyanús lenne, minthogy csak ma jártam a házuknál. A barátnőjét kell megkörnyékeznem, azt, akiről tudtam, hogy itt lesz vele, mert a Jessica-féle lányokkal mindig ott van egy barátnő, aki egy kicsikét mindig alacsonyabb, mindig részegebb, mindig földközelibb − szó szerint is. Ez a barátnő most épp a szívószálon dobol, majd kiveszi a koktéljából. Ez a barátnő unatkozik. Erre a barátnőre könnyűszerrel lecsapok.

Jó rég nem próbáltam már csajokat felszedni egy bárpultnál, de tudom, hogy működik a dolog. Nem kell mást tenni, mint a csaj arcába bámulni a tükörben. Hagyod, hogy a barátnő vegye észre. Nem kapod el a tekinteted. Egymásba fúródik a pillantásotok, mire elneveted magad, és elnézést kérsz − olyan jó ezzel kezdeni −, és hozzáteszed, hogy nem akartad bámulni, de nem tehetsz róla.

− Egyszerűen olyan hihetetlenül nézel ki − mondom −, és nehogy félreértsd, nem akarok rád szállni, és felszedni sem akarlak, amikor nyilvánvaló, hogy a barátnőddel jöttél.

És aztán bezsebelem a diadalt, intek a csaposnak, és citromos vodkát rendelek − kíváncsi vagyok, miért volt annyira oda érte Forty −, és a lány a karomra teszi a kezét.

− Hogy hívnak? − kérdi.

− Briannek − felelem. Mint a cabói Briant. − Brian Stanley-nek.

− Én Dana vagyok, a barátnőm pedig Jessica. Egyedül vagy?

− Aha − mondom. − És ti, lányok? Ti is egyedül vagytok?

Jessica a szemét forgatja, és épp így akartam. Megérkezik a koktélom. Belekortyolok. Megkérdezem Danát, mit csinál itt, és azt feleli, hogy a barátnője, Jessica hozta magával támogatásképpen. Jessica egyre láthatatlanabbnak érzi magát − most már nem tart sokáig −, én pedig szép lassan szürcsölöm az italomat. Dana Jessica szobatársa New Yorkban, elsőéves joghallgató, nagyon tetszik neki ez az édes kis városka, ahogy ez a szám és ez a bár is, Jessicának viszont egyre kevésbé tetszik a harmadik kerék szerepe. Végül feláll.

− Nem haragszotok, ha én most elmegyek?

Elnézést kérek − én vagyok Mr. Jólnevelt −, Dana pedig rávágja, hogy akkor ő is megy, de Jessica letorkolja, hogy ne legyen nevetséges. Azt állítja, elfáradt. De Dana nem tudja, hogy juthatna majd haza.

− Ez nem New York, ahol egyszerűen hívsz egy taxit − mondja. − Nem, nekem is mennem kell!

Jessica erre azt mondja, hogy a kocsiban lesz. Jessica Salinger nem veszi hasznomat. Felvetem Danának, hogy ugyan szokatlan és lehet, hogy szemtelenség is, de én is hazavihetem, ha maradna még.

− Köszönöm − feleli. − De még csak nem is ismerlek.

− Igaz. Bocsánat, nem akartam…

Két órával később Dana dülöngélő részeg, de nálam jó kezekben van. Kitámogatom a bárból. Kinyitom neki a kocsiajtót.

− Pont, mint a Mondhatsz bármifonn − jegyzi meg.

Beindítom a motort. Tovább játszom az úriembert, el kell vinnem Salingerékhez. És amilyen részeg, képtelen lesz egyedül felmenni a lépcsőn.

− Szóval hova is vigyelek? − kérdezem.

− Huh, várj csak! Ki kell keresnem a címet a telefonomból.

Majdnem elszúrom − csaknem rávágom, hogy tudom a címet.

De végül feloldja a telefonzárat − 1267 −, az ajkába harap, és átpörgeti az e-mailjeit.

− Megvan! − szólal meg végül. − Starboard utca 32.

Felkapom a fejem. Ez nem Peachék címe.

− Biztos?

Elém dugja a telefonját, amin az Airbnb oldala jelenik meg, úgyhogy jól rábasztam. Hiába vesztegettem rá egy egész éjszakát.

− Általában Jesséknél szoktam aludni − magyarázza. − De most épp őrületes dolgok folynak náluk. Nem láttad a hírekben azt a lányt, akit valószínűleg ott öltek meg? Az unokatestvére volt.

− Komolyan? − felelem. Közben pedig körbepillantok mindkét irányban, indexelek, és magamban elátkozom a Tindert. − Ez elég para!

Amikor odakísérem a szállására, meg akar csókolni, de mentegetőzni kezdek.

− Épp próbálok túljutni valakin − magyarázom. − Tényleg ne haragudj! Most még egyszerűen nem megy, érted?

Dana megérti. Azt mondja, ő is volt már ilyen helyzetben. De közben kurvára fogalma sincs semmiről. Visszamegyek a tetves motelembe. Nekem is inkább egy Airbnb-t kellett volna kivennem.

47

Másnap reggel lemegyek reggelizni, hiszen mi a bánatos lófa-szért akarnám magam megcsinálni a gofrimat? Talán belgának nézek ki? Viszketek, és azt hiszem, poloskák vannak az ágyamban. És az egyetlen, ami egyáltalán nem hiányzott a keleti partról: a pára. A tegnapi csípős hideg után a Rhode Island-i Little Compton hirtelen egy váratlan természeti jelenség közepén találja magát: beköszöntött az indián nyááár. A napbarnított, együgyű recepcióslány csak úgy sugárzik:

− Az indián nyááh miatt jöött? Maahhháha jóóó!

Nem, köszönöm, én a hugyosbögre miatt jöttem, és az én kis nyúlketrecem bűzhödt baktériumtenyészet. Én is tudom, és ma reggel, amikor zuhanyoztam, úgy éreztem, nem vagyok egyedül. Nagyon kényelmetlenül érzem itt magam, mintha a recepciósliba vagy a tizenegy éves kiskölyök, aki elém tolakodott a gofris sorban, megnyirbálta volna a szabadságjogaimat.

Ideges vagyok. A kiskölyök kövér apja fütyörészik.

− Azt hiszem, csipogott!

Lerántom a gofrisütő tetejét, és a gofrim teteje fekete, de hosszú a sor; faszfejség lenne újat csinálni. Kikaparom a masinából a belül nyers, kívül elszenesedett, ingyen szénhidrátadagomat, és egy ragacsos tányérra teszem, amelynek nyilvánvalóan nem sikerült eljutnia a mosogatóig. Mindenütt kissrácok, élményfürdőkről meg valami egyórányira lévő kajáldáról beszélnek, és nem októbervan? Mit keres itt ez a csomó ember? Nem számítottam tömegre, áfonyaszörpről és benzinárakról folytatott csevegésre; hogy ennyire New England-i lesz az egész. A kávé harmatgyenge − tudom, ki gondolta volna −, és az apuka a tányéromra pottyant egy gofrit.

− Úgy fest, mint akire ráférne − kacsint, és mégis csak rendes és fair ez a világ. Szükségem van az energiára. Megeszem a gofrit, megiszom a kávét, aztán elhajtok Peachék háza előtt. Ma nagyobb a tömeg, mint tegnap volt, és a közelébe sem mehetek, miután elcsesztem a futárdumával, és Jessica Salinger azt hiszi, Briannek hívnak. Lehet, hogy épp e pillanatban talál rá valaki a hugyosbögrére? Kiszállok a kocsiból. Két idősebb hölgy gyalogol arra.

A sovány: − És tudod, nagyon úgy fest, hogy leszbi volt.

A még soványabb: − Úgy gondolják, lehet, hogy az a szörnyű anyja ölte meg? Tudod, én simán kinézném belőle.

A sovány: − Meghízott mostanában.

A soványabb: − Nem kéne azokban a lapos talpú cipőkben mászkálnia. Ráférne a magasabb sarok.

Legalább Peach nem afféle csupa boldogság családból származott, ahol senki el sem tudja képzelni a másikról, hogy képes lenne elkövetni valamit. A New England-iek ugyanúgy rajonganak a gyilkosságokért, ahogy Taylor Swift zenéjéért vagy a Kennedyek viselt dolgaiért. Szívesen hallgatnék még a parkolóbelihez hasonló pletykát, úgyhogy bemegyek a városba, ahol nagyobb a tömeg.

Belépek a Művész kávéházba és galériába, és azon nyomban tudom is, hogy hiba volt. Minden fej felém fordul. Idős helybeliek azon siránkoznak, hogy a kotnyeles New York-iak mindenbe beleütik az orrukat, és alaposan végigmérnek. Ha nem lenne a kaliforniai barnaságom, még a végén felhúznának a zászlórúdra, de szerencsére más felé fordul a figyelmük. Egy csapat felnőtt ember tér be spandexnadrágban - kerékpárosok, törzsvendégek itt, akiket szívesen fogadnak, és ismét láthatatlanná válok. Veszek egy kávét. A tejadagoló vacak pumpájával birkózom, és egy biciklista azt tanácsolja, csapjak rá egy jó nagyot. Beválik. Fordul a szerencsém.

− Köszönöm. − Ránézek, és a szerencsém megint csak megfordul, ahogy végül a black jack asztalnál is mindig az osztónak lesz huszonegye. Luké Skywalker tudja, hogy meghalhat a csatában, Eminem is tudja, hogy elmehet a hangja, én, Joe Goldberg pedig tudom, hogy ha Rhode Island-be repülök, és visszatérek a nemezisembe, ebbe a kibaszott Little Comptonba, megeshet, hogy betérek valahova, ellankad az éberségem, és épp azzal a zsaruval találom szembe magam, akivel a legelső ittlétemkor. Igen, Nico rendőr az, lila spandexben és kék sisakban. Máris összehúzza a szemét.

− Ismerem magát! − jelenti ki.

És igaza is van. Spencer Hewittként ismer, a srácként, akire a Salingerék melletti csónakházban talált rá, miután összetörte a kocsiját. Ismeri a Figawi sapkámat. Meg fog ismerni, és eszébe fog jutni az a hideg, decemberi éjszaka. Még az is meglehet, hogy olvasta Peach Salinger aktáját, és eszébe jut, hogy pont akkoriban tűnt el, amikor az a Hewitt gyerek ott fagyoskodott a hajógarázsban.

Hátrébb lépek.

− Kösz a tejet! Jövök magának eggyel!

Meg sem rezzen.

− Sosem felejtek el egy arcot sem. Várjon egy kicsit!

A többi biciklista is tejre vár, és int, hogy kövessem a kávézó elé − indián nyár! −, és még amikor nincs is szolgálatban, akkor is a törvény emberének tekintélye árad belőle. Robin Finchernek a hozzá hasonlók miatt nem lett volna sosem szabad elvégeznie a rendőrakadémiát, és most az ajkába harap, és leveszi a kávéspohara fedelét.

− Környékbeli? − kérdezi.

− Nem − felelem. − Odafentről, Bostonból jöttem.

Most is ugyanolyan kedves, mint ahogy emlékeztem rá, és kíváncsi lennék, megdugta-e azt a nővért a kórházból, aki szemlátomást úgy odavolt érte. A többi biciklista is kivonul a gyepre; nagyrészt unalmas fafejek, fehér fogorvosok, és vissza akarják kapni a fekete zsaru haverjukat. Felemelem a kezem, hogy útnak eredjek, de a gesztus beindít valamit Nico rendőr emlékei között, nem is csoda, elvégre ez New England, ahol az emberek azért figyelnek, mert szeretnek figyelni, ahol mindenkinek tiszta, érintetlen a memóriája, mert itt nem süppednek a törekvések mocsarába. Nico sem törekszik semmi másra, csak hogy megmentse ezt a kibaszott világot, és most csettint egyet az ujjával.

− A Buick! − jelenti ki. − Maga az a srác, az a szegény srác, aki összetörte a Buickját.

Ez már a biciklisták érdeklődését is felkelti, és a lehető legrosszabb módon váltam most a világuk részévé. Ha hazudok, ha azt mondom, nem én vagyok az, Nico tudni fogja. Ő igazi zsaru.

− Maga azt − felelem, leteszem a kávém, és odalépek hozzá, hogy kezet fogjak vele. − Maga mentette meg az életemet!

Mintha nem lenne abszurd, hogy egy fehér srác, aki egész Amerika legfehérebb környékén járt a hófehér tél közepén, nem emlékszik az igencsak fekete rendőrre, aki rátalált egy hajógarázsban, és kórházba vitte. Jól elbasztam. Vagy talán mégsem. Nico határozottan rázza meg a kezemet.

− Meglep, hogy bármire is emlékszik belőle − mondja. − Alaposan összeverte magát.

− A lényegre emlékszem − biztosítom. − Nem ismertem meg ebben a biciklisfelszerelésben. Rendszeresen járnak kerékpározni?

Ezzel a fogorvosokat is bevontam a sztoriba; lehetőséget nyújtottam nekik, hogy egy kívülállónak mesélhessenek a heti, zsaruhaverjukkal tett túráikról, banális kis kalandjaikról, összezördüléseikről a béna autósokkal, elgázolt vadakról, meg arról, amikor Barry áthajtott azon a slagon, és akkorát esett, aztán mindenki harsányan nevet, jaj, Barry! Nico is laza, időnként ő is hozzáfűz valamit a sztorikhoz, és egyik sem rólam szól. Minden oké. Megcsináltam. Még elidőzök egy kicsit, csak hogy bizonyítsam, én is nyugodt vagyok, és amikor az egyikük megkérdezi, hogy mi szél hozott napsütötte, tengerparti falucskájukba, egy pillanatig sem habozok.

− Az indián nyár − vágom rá, és Harvey Swallows nyájas modorát öltöm magamra. − Igazam van, vagy igazam van?

Igazam van, a biciklistáknak pedig hamarosan indulniuk kell. Nico elköszön; reméli, ezúttal nem a sürgősségin végzem. Lekopogom az asztalon.

− Fiam − hunyorít −, ez az asztal fémből van.

Felnevet, azzal elhúz, én pedig odalépek egy nyírfához. Lekopogom.

Még mindig viszketek. Lehet, hogy pszichoszomatikus. De más is lehet. Lehet, hogy Dana ragasztott rám valamit. Isten tudja, miféle kórokozók tapadtak rám Vegasban vagy a gépen. Kellemetlenül érzem magam a bőrömben Little Comptonban. Sosem kellett volna betennem a lábam a Művész kávéházba, és egyáltalán, ide sem. Lehúzom az ágyat. Poloskák után kutatok, de egyet sem látok. Megfordítom a matracot, de a matraccal semmi baj. Velem van valami baj. A szerelem felemeli az embert, de arra is rábírhatja, hogy úgy mászkáljon Little Comptonban, mintha nem ő ölte volna meg a lányt a hírekből.

Éhes vagyok. A motelben nincs rendes vacsora, és itt rekedtem partra vetve, éhezve; képtelen vagyok rávenni magam, hogy kilépjek az ajtón, és elugorjak egy Burger Kingbe, a viszketéstől aludni sem tudok, és valószínűleg úgy elbasztam, hogy meg sem próbálok lazítani. Ha nem én szerzem meg a hugyosbögrét, akkor a rendőrség fogja. Ha pedig mindenféle vizsgálatokat végeznek rajta, és összerakják a kirakóst, börtönbe dughatnak, és nem mehetek vissza Kaliforniába, és nem vehetem feleségül Love-ot. Már nem is viszketek. Csak most tűnt fel.

− Feleségül akarom venni! − mondom ki hangosan.

És egyszeriben már azt is tudom, mit keresek itt. Most én vagyok az, aki menekül a szerelem elől, aki önmagát szabotálja. Úgy érzem, képtelen lennék ebben a szobában, ebben a városban, ebben az univerzumban aludni, és a fürdőszobába vonszolom az ágyneműhuzatot, az egyetlen steril örvénybe ebben a dohos lyukban. Elkeserítő, milyen szánalmas minden, a gránitpult, az ócska kis szappanok, a nem biosamponok. Love-nak semmi sem kéne innen, nekem pedig csak ő kell.

A kádba dobom az ágyneműt, kezet mosok, és ekkor bekopogtat valaki az ajtón. A szívem kalapál, de minden más porcikám megdermed, és Nico rendőr arca jelenik meg előttem. Pánikba esem. Újabb kopogás. Úgy érzem, itt a vég. Útban az ajtó felé megbotlok. Beverem a térdem az ágy sarkába. Az egész testem tiltakozik. A kilincs felé nyúlok. Megacélozom magam, és feltépem az ajtót. De nem Nico áll odakint. Még rosszabb.

Love.

48

Love karba font kézzel áll.

− Azt mondtad, égve hagytad a lámpát − szólal meg. − De még csak öt óra volt.

− Love, meg tudom magyarázni!

− Remélem is! Mert azt is tudnod kell, hogy a Tökéletes hang soha az életben nem ment a Netflixen. − Belép a szobába. − Van itt valaki? − kérdezi.

− Nem − felelem. − Egyedül vagyok.

A lehúzott ágyra pillant.

− Mi ez az egész? Megszabadulsz a bizonyítéktól?

− Dehogy − tiltakozom, és képtelen vagyok lépést tartani a kérdéseivel. − Love, hadd magyarázzam meg!

− Hahó! − kiáltja el magát. − Most már előjöhetsz!

− Love, nincs itt senki!

− Tudod, Joe, én sem most jöttem le a falvédőről. Azt hitted, soha nem jövök rá, hogy Rhode Island-be repültél, és kocsit béreltél? És ezt most nem nagyképűségből mondom, de tudod, ki az apám. Fortyt csak azért nem találták az emberei, mert Forty tudja, hogyan rejtőzzön el. Mert mi ebben nőttünk fel, és tudjuk, hogyan tiltsuk le a telefonunkat, és készpénzzel fizetünk. De azt hiszed, téged nem talállak meg bárhol? Jézusom! Hol van a nő? Hahó!

− Love, kérlek, hagyd abba!

−Nem!

Tengerészkék esőkabát, kék trapézfarmer és kicsi, rózsaszín kötött pulcsi van rajta. Legszívesebben minden porcikáját megölelgetném, még most is, amikor azzal vádol, hogy megcsalom, sőt, most különösen. Nem megy sehova. Nem fél tőlem, pedig tudja, hogy hazudtam, pedig felszívódtam, miközben azt mondtam, hogy a testvérét keresem. Ő nem a rendőrség. Ő Love, és most épp ezért sír.

− Miért nem mondasz el nekem soha semmit? − kérdezi. − Én mindenfélét elmesélek, de te… te csak bezárkózol, soha nem mondasz el semmi lényegeset. Miért nem mondod el, mikor láttad a Tökéletes hangot? Mert nem, Joe, nem véletlenül a Netflixen láttad. Nincs fent a Netflixen, és még ha fent is lenne, akkor is más érzés, ha hazudsz. Tudom, hogy te is tudod. És tudod, én ezeken a szarságokon gondolkodom az éjszaka közepén; amikor te alszol, én ilyeneken gondolkodom! Miért nem mondod el nekem?

−Love… − szólalok meg, és nem tudom, miért, de el akarom mondani neki. Azt akarom, hogy tudja.

− Tudod − folytatja −, amikor a telefonodon matatsz, mármint kezdettől fogva. Amióta csak együtt vagyunk, tudom, hogy csinálsz valamit. Néha már arra gondolok, rákos vagy. Egyenesen azzal vigasztalom magam, hogy arra gondolok, valamiféle betegsége van és meg fog halni, és nem tudja, hogyan közölje velem, hogy össze foga törni a szívem.

− Nem vagyok rákos − nyugtatom meg. De valamiképpen mégis; ott van a hugyosbögre. Egyre terjeszkedő, rosszindulatú tumor, amely behatol a szerelmembe, behatol Love-ba. Még mindig nem vette le a kabátját.

− Tudom, hogy nem vagy rákos, Joe. Épp ez a lényeg. De tudnom kell, hogy mi van veled. Nem bírom már tovább. Épp elég problémám van. Van egy testvérem, aki csak úgy eltűnik, egy apám, aki még csak nem is tud úgy tenni, mintha szeretné, hogy visszajöjjön, és egy anyám, aki azt kívánja, bár ne is lenne. Nem bírom tovább! − Sírva fakad. Odalépek hozzá, de nem kér belőlem. − Nem! Nem osztozhatsz benne, ha nem akarsz osztozni benne! − Megtörli a szemét. − Egyáltalán mi a faszt keresel itt? Mit csinálsz Rhode Island-en? Itt van a testvérem? Egyáltalán ki vagy te? Mert már kérdezni sem tudok tőled semmit, a kurva életbe! Már kérdezni sem!

− Sajnálom.

Igaza van. Az ember nem lehet teljesen, örök szerelemmel szerelmes, ha nem mondhatja meg az igazat. Egyre inkább ránehezedik. Ő még azt a kibaszott Milo-ügyet is elmondta nekem, a Chateau-ban történteket. De hogy mondhatnám el neki az én igazamat? Megöltem a testvérét. Olyan ez, mint az atomi verziója annak a nagy egyetemes igazságnak, hogy te lehordhatod bárminek az anyádat, de senki más nem, mindegy, mit mondasz, mindegy, mit művel. Nem mondhatom el Love-nak, hogy miben járok itt, és ha beszélek vele, az csak hazugság lesz.

− Mennem kéne innen. Nem is tudom, mit keresek még itt.

Odatérdelek a lába elé.

− Kérlek, maradj!

− Miért?

− Mert szeretlek.

Megrázza a fejecskéjét.

− A szerelem nem elég, Joe. Közel sem elég, nekem több kell.

− Tudom.

− Nem tudom, mit mondhatnék még. De nem bírom elviselni, hogy először olyan jól éreztem magam melletted, jobban, mint valaha életemben, aztán meg az egészet széttéped, mintha a lelked mélyén nem akarnád, hogy boldog legyek.

− Persze, hogy azt karom, hogy boldog légy!

− Akkor mondd el, ki vagy! Mondd el, miért mondtad, hogy a Netflixen láttad a Tökéletes hangot.

− Love… − Ha házasok lennénk, ha hagytam volna, hogy eljöjjön velem Vegasba, és titokban megesküdtünk volna, nem tanúskodhatna ellenem bíróságon. De nem vagyunk házasok, és az igazságszolgáltatás nem ismeri el az ilyen kapcsolatot, mint a miénk. Feleségül akarom venni ezt a lányt. Mellette akarok maradni. Azt akarom, hogy ha eljön az ideje, keveredjenek össze a hamvaink, hogy egymás mellett feküdjön a porladó testünk. Azt akarom, hogy tudja, mennyire akarom mindezt. Nem akarok nélküle élni. Nem akarom elengedni. Ha elhagy, mihez kezdek?

− Szóval csak ennyit tudsz mondani. Hát jó. Jól van. − Hidegen cseng a hangja, és távolabb húzódik tőlem. − Joe − jelenti be −, vége.

Felnézek rá. Olyan ez a pillanat, mint amikor a Homelandben arra készülnek, hogy elvágják a vezetéket, és a bomba fel is robbanhat. Megölhetem magunkat, mindent, ami köztünk van. De talán mégis megkockáztathatom, mert nélküle biztosan meghalok. Tudom. Elfogadom, hogy lehet, hogy megüt majd, mindennek lehord, vagy a zsarukért rohan. Ez lehet a vég. De akár a kezdet is.

Amikor megkeresztelnek, a víz alá merülsz − egész testeddel. Van, aki befogja az orrát. Van, aki nem. Mindegy, hogy csinálod, a lényeg, hogy nem úszhatod meg, hogy alámerülj, ha isten kezébe akarod helyezni az életedet.

Megfogom Love kezét. A szerelmet választom. Vállalom a kockázatot. Nagy levegőt veszek. És beszélni kezdek.

− Először akkor láttam a Tökéletes hangot, amikor betörtem egy lányhoz.

Miután végeztem, miután mindent elmondtam neki − persze Fortyt kivéve −, csak ül ott. Múlnak a percek, és semmit sem tudok kiolvasni az arcából, ahogy Matt Dámon arcán sem látszik semmi, amikor Jason Bourne-t játssza.

Arra gondolok, hogy amit tettem, hogyan érintheti őt, mit gondol erről az egészről? Nem éltem azzal a megoldással, hogy a groteszk részleteket kihagyom, hogy valamiféle makulátlan, rendíthetetlen hősként állítsam be magam. Elmondtam azt is, hogyan loptam el Beck telefonját, és miként fojtottam meg Peachet a parton. Elmondtam, hogy festette be a Beck szájából feltörő vér A Da Vincikód lapjait, és hogyan temettem el az erdőben. A hugyosbögrét is elmondtam.

Mindent kiadtam magamból, de olyan ez, mint a film és a könyv közötti különbség: a könyv esetében megválaszthatod, menynyi vért akarsz látni. A könyv teret enged, hogy úgy lásd a sztorit, ahogy te akarod, ahogy a te felfogásod kívánja. Te értelmezel. A te Alexander Portnoyod nem ugyanolyan, mint az enyém, mert mindannyiunknak megvan a magunk egyedi felfogása. Amikor kiléptek a moziból egy barátoddal, azonnal elkezditek megbeszélni a filmet. Amikor egy könyvet fejezel be, elgondolkodsz rajta. Love filmeken nőtt fel, én pedig egy könyvet olvastam fel most neki. Időt hagyok neki, hogy megeméssze.

Közben pedig a legrosszabbra készülök: megpillantom, amint megváltozik az arca, és sikítva rohan ki innen. Fura módon az összes nő, aki csak az életemben szerepelt, segített felkészülnöm erre a pillanatra. Anyám. Beck. Amy. A nők engem mindig elhagytak, és Love is el fog. Nem lehet másképp. Ő hisz a szerelemben, azzal rendezi be az otthonát, ott van az útlevelében, a szívében. Azzal az érzéssel fog kisétálni ebből a szobából, hogy megint rossz embert választott, aki bőven túltesz az előzőeken is.

Még sosem nyíltam meg így senkinek, sosem mondtam ki mindezt fennhangon, és most felhúzom a térdem, és azt mondom magamnak, hogy ami ezután jön, arra nincs befolyásom. Nem kényszeríthetem, hogy szeressen. De akkor is helyesen döntöttem. Elmondtam neki, amit tudni akart. Abbahagytam a hazudozást.

Egy örökkévalóságig tart a várakozás, miközben Love tekintete egy foltra mered a földön. Arra gondolok, hányan szállhattak már meg ebben a szobában, és hogy vajon volt-e köztük hozzám hasonló.

És aztán végül felpillant.

− Jól van − szólal meg. − Mesélek neked Rooseveltről.

Roosevelt kiskutya volt, még kiskorukban kapták. Forty nevezte el. Love akkor sem tudta, miért épp így, és most sem.

− Fura ebből a szempontból − teszi hozzá, mintha még mindig élne. − Mármint miféle hatéves nevez el Rooseveltnek egy kiskutyát? Mert nem mintha koraérett lett volna, vagy érdekelte volna a történelem, vagy ilyesmi. Csak tetszett neki a szó.

− Szerintem jó név − jegyzem meg. De elengedi a füle mellett.

− Szóval a lényeg − folytatja −, hogy Roosevelt egyszer csak eltűnt. Mindenütt kerestük, plakátokat tettünk ki meg minden. De aztán Forty egyszer csak felébresztett az éjszaka közepén, kihívott, és megmutatta, hogy Roosevelt nem is tűnt el. Hanem meghalt.

−Jaj, ne!

Love rám néz. Megfogja a kezem. Most ő az, aki nem is pislant, és mélyen a szemembe néz.

− Kikötötte a falhoz − folytatja. − Megharagudott rá, mert mindig az én szobámban akart aludni és nem az övében. Úgyhogy megbüntette. Éheztette és szájkosarat adott rá.

− Love… − Soha életemben nem bántottam egyetlen állatot sem; el sem tudom képzelni, mi járhat egy efféle szörnyeteg fejében. − Jézusom!

Elhúzza a kezét.

− Fogalmad sincs, milyen olyasvalaki ikertestvérének lenni, aki ilyen dolgokat művel.

Megremeg a hangja, amikor azt mondja, ilyen dolgokat, és biztos vagyok benne, hogy Roosevelt nem egyedi eset, hogy volt még más is.

− Love, annyira sajnálom!

− Szóval így áll a helyzet − feleli. − Szeretem azt a kibaszott betegagyút. Tudom, hogy nem normális, és tudom, hogy kikötözött egy kutyát, de tudod, mi a helyzet? Nem mondtam el senkinek. És még tudod, mi van? Bassza meg az a kutya, amiért nem foglalkozott vele! Bassza meg Monica, amiért faképnél hagyta a lúzer haverod kedvéért, és bassza meg az összes lány, aki úgy csinál, mintha valami nem stimmelne vele, akik még arra sem képesek, hogy legalább a pénze miatt vele maradjanak. És basszák meg a szüleim is, amiért nem képesek legalább úgy tenni, mintha tehetséges lenne, és bassza meg Milo is, amiért mindenben jobb! Mindenki bassza meg, aki ilyeneket kérdezget, hogy ki született előbb, te vagy Milo, és azok is basszák meg, akik meg sem lepődnek, hogy én, és olyanokat mondanak, hogy hát persze, látszik, hogy annyira összetartotok! Mindenki megbaszhatja, Joe! Arra akarok kilyukadni, hogy ha törik, ha szakad, mindig megvédem azt az elbaszott testvéremet, mert az élet nem fair. Egyáltalán nem. Roosevelt sírt, amikor Forty magához akarta ölelni, pedig eleve ő volt az, aki kiskutyát akart. Ki teremt efféle világot? Amelyben senkit sem tudsz gyűlölni, mert végső soron mindenkinek meg kell birkóznia valami kibaszott szörnyűséges dologgal, és úgysem tudhatod, pontosan mivel. Úgy értem, neki az jutott, hogy ő Forty, nekem viszont az, hogy a kibaszott testvére legyek. Melyikünknek rosszabb? − csóválja a fejét. − Mondd csak! Kinek van joga bárkit is gyűlölni?

Hangosan zihál. Nyilvánvaló, hogy még soha senkinek nem beszélt minderről; érezni, amikor valaki olyan titkos ládát nyit fel, amihez még kulcs sincs. Rám néz.

− Én csak azt tudom, hogyan kell szeretni − mondja. − Szóval azt is tudom, veled hogyan birkózzam meg.

− Ez fájt!

− Pedig bók volt − fogja meg a kezem. − Épp ezért utálom, amikor az emberek csak úgy ukk-mukk-fukk összeházasodnak, mintha olyan egyszerű lenne. Pedig nem az. Olyasvalakire találni, aki megért, nagyon különleges dolog.

Megcsókolom a kézfejét.

− Milyen kutya volt?

− Retriever − feleli. − Roosevelt golden retriever volt.

− Szeretlek, Love.

− Én is szeretlek.

Összerezzenek, ahogy odakint egy autó csikorogva fékez. Még mindig ideges vagyok, még mindig nem tudom egészen elhinni. Love rám mosolyog.

− Nézd, Joe, nem jöttem volna ide, ha nem tudtam volna, hogy lehet, hogy rossz lesz.

− Rossz − ismétlem meg a szót.

Love megszorítja a kezem.

− Nekem ez volt a lényeg. Zavaros, miért, de valahogy úgy érzem, mégis működni fog. Szörnyű dolgokat tettél, de aztán beleszerettél valakibe, aki meg tud bocsátani.

− Nem is tudom, mit mondjak − felelem, és a hatéves Love-ra gondolok, amint a halott kiskutyára mered.

− Joe… − szólal meg, és a nevem most már az övé. Van itt még valami. Azt mondja, amikor Trey meghalt, tudta, hogy ha még egyszer az életben rátalálna valakire, az örökre fog szólni; lesüti a szemét, és aztán rám pillant. − Terhes vagyok.

Jól hallottam?!

− Terhes vagy?

Igen, jól hallottam!

− Terhes vagyok!

Most már örök kapocs köt össze minket, és ez azt jelenti, a megbocsátása is teljes. Igaz. Ha bármilyen szinten is félne tőlem, már kirohant volna a szobából, és soha az életben nem mondta volna el, hogy gyereket vár, a mi gyerekünket.

És ekkor hasít csak belém igazán. Kisbabánk lesz! Nevetni kezdünk, és csókolgatni kezdem a hasát, ő pedig elmeséli a terhességi tesztet − még a legelején jár −, és végső soron azért jött, hogy személyesen mondhassa el, és örül, hogy így tett.

− Én is − felelem.

Ez a kicsi hatalmas kiegyenlítő erőként működik közöttünk, ő határozza meg a jövőnket. Mindegy, mit tettem, egy részem ott van Love-ban. Ez a világ legcsodálatosabb dolga, és Love és én immár örökre összekapcsolódtunk, Összefonódtak a génjeink − egy parányi, emberi lényben, aki félig én, félig ő, teljes diadalban. Miközben elnézem, ahogy Love elszunyókál, olyan szeretetet érzek, amihez foghatót még sosem.

− Szép álmokat! − mondom, és megcsókolom szunnyadó mellei közét, a szíve fölötti kemény csontot.

Bemegyek a fürdőszobába, megnyitom a tusoló csapját, és valahogy sokkal nagyobbnak érzem most a szűkös fülkét. Az egész világ tágasabbnak tűnik most, hogy valaki más is tud az egészről, valaki, aki szeret. Értem már, miért volt Peach Salinger világa olyan sötét. Beck ismerte. És nem szerette.

Elzárom a vizet, és félrerántom a függönyt, de amikor lenyomom a kilincset, nem nyílik az ajtó. Pedig én nem zártam be, és belülről záródik, és nem értem. Meglököm az ajtót, de nem ereszt. A fejemben megszólal a vészharang, és megint rápróbálok a kilincsre, de nyilván kívülről torlaszolták el az ajtót. Pánikba esem. Dörömbölni kezdek rajta. Love-ot szólítom, és teljes erőből nekivetem magam az ajtónak. Semmi válasz. Csapdába csalt, és valószínűleg Rooseveltet, a babánkat és az egész nagy együttérzést is csak azért találta ki, hogy biztonságban elmenekülhessen. Be is vált.

49

Szörnyeteg lettem. Egy ócska, fehér fürdőszoba a ketrecem, és olyan vagyok, mint egy felhergelt majom. Tudom, hogy nincs kiút, mégis az ajtót döngetem. Teljes testsúlyommal vetem neki magam, és máris alaposan összevertem magam. Kék-zöld vagyok. Mindenütt zúzódások. Miután a bordáim sajgása nem csillapul, a lábamat vetem be. Rúgok. Betörtem a zuhanyfülkét, és a vécé fedelét is letéptem. Segítségért üvöltöttem, elvégre valakinek csak muszáj meghallania ebben a szaros motelben. Csakhogy odalent, ha egyáltalán van ott valaki, senkit sem érdekel. Megnyitom a vizet, és ha hideg, csípi a sebeimet, ha pedig meleg, akkor éget. Semmi jót nem tartogat számomra Little Compton, és ezt tudtam is, amikor belevágtam, és ez az a gondolat, ami rákésztet, hogy vércsíkos lábaimra álljak. Nekivetem magam az ajtónak. Rossz Joe! Finoman, Joseph, figyelmeztetett mindig Mr. Mooney is sráckoromban, annak idején, amikor még volt remény. Egyáltalán volt valaha remény?

Nem is tudom. Bumm, ütközik a felsőtestem az ajtónak, és úgy érzem, mintha valami belső szervem elmozdult volna a helyéről. Nem fogom az ócska tükör szilánkjaival megütni magam. Ha elmegyek, azt nagy durranással teszem, és most a másik oldalammal megyek az ajtónak. Az ajtó az ellenségem, erősebb, kitartóbb, mindig harcra készen vár, mindig zárva marad, mindig kemény, mindig azt feleli: NEM. Zihálok. És sírok is.

Nem létezik semmiféle baba. Most már ezt is tudom. A korinthusiakhoz írt levél szerint a szeretet türelmes és jóságos, de az én szerelmem még okos is. Idősebb és bölcsebb nálam. Kétszer volt már férjnél. Tud ezt-azt. Ismeri a férfiakat. Tudta, hogyan nyerje el a bizalmamat. És most már nyilván a rendőrségen van.

Én pedig ostoba vagyok. Én akarok másokat tanítani és tesztelgetni, mégis én vagyok az, aki sosem tanul. Minden egyes alkalommal rosszul választok. Anyámat látom a Nirvana pólójában, amelyben Becket temettem el, és valahogy ott is van, ahogy egy álomban, vagy inkább rémálomban képes megidézni bármit az ember. BUMM! Az ajtónak lendülök, és anyám csak ötdolláros tétet tesz fel a minimum ötdolláros black jack asztalnál − valahol Floridában vagy New Yersey-ben, számít egyáltalán, hol? Nevet, szimpatikusnak találja Fortyt, aki szintén nevet, és én tehetek az egészről, én jöttem ide. Én mondtam el mindent Love-nak, és most már soha többé nincs esélyem a szerelemre, és azt sem tudom, hogyan kell felállni. Nem működik a lábam. Rossz láb! Rossz Joe! Finoman, Joseph! Megrángatom az ajtógombot. Ráütök az ajtógombra. Nem tudom letörni az ajtógombot. Próbálom. Húzom. Vonom. Hanyatt esek, neki a vécének, és véletlenül lehúzom; hallgatom, ahogy a víz távozik a tartályból, majd visszajön, nem úgy, mint én. Ebből én már nem jövök meg.

Mélyeket lélegzem, és most Becket látom: a földben, mosolyogva kaparja ki magát, a Mona Lisa, csak mosolyog, tud egy csontváz mosolyogni? Számít egyáltalán? Azt mondja Amynek, úristen, innom kell valamit, micsoda őrület volt ez, azonnal ki kell írnom a Twitterre. Eltűnik a fák között, én pedig itt vagyok a fürdőszobában. A mennyezeten van egy sárga folt. Nem érem el; már próbáltam.

Nem jutok ki a fürdőszobából. Nem leszek apa. Itt fogok meghalni, mert hülye voltam. Hittem neki. Ne járj színésznővel, Mr. Mooney is megmondta, és Love színésznő. Kíváncsi vagyok, felvett-e, és kíváncsi vagyok, hogy hangozhat, és kíváncsi vagyok, mennyi ideig tart meghalni, és jobb volt, amikor BUMM, az ajtónak mentem, de most már annyira fáj mindenem, és olyan nehéz megmozdulni is. A bőröm viharos égbolt, kék, fekete és fehér széllökések, a vörösek forrók, és tudom, hogy vége a világnak. Becsukom a szemem. Little Comptonért folyik a vérem. Nem vagyok apa. Gyilkos vagyok, és börtönbe megyek, és az életben nekem többé nem jut szeretet.

Vajon a börtönben megengedik majd, hogy megnézzem A harmadik ikert meg a Zürti Mr. Mooney ellát majd tanácsokkal? Én választhatok, hogy hol tölteném le az időmet? Villamosszékbe küldenek, és a kaja tényleg olyan rossz lesz, ahogy a CNN-en mutatják? Gyúrok vagy elsatnyulok? Lesz rólam külön szócikk a Wikipédián? Kapok becenevet a médiában? Joe tesó? Taxisofőr? Öregfiú? A Professzor? A Szívtipró?

Hónapokig húzódó tárgyalás lesz majd, és Dez vajon az ágy alá dugja a cuccait, leveszi a Dodgers sapkáját, a fejét csóválja, csendre inti Kicsi Dét, és elmondja a Dateline-nak, hogy mindig is gyanús alak voltam, nem igazi tesó? És Harvey felkerül az IMDB-re, ha arról beszél a Deadline-on, hogy sosem késtem a lakbérrel? És Calvin egyedül sír majd az ágyában, de másokkal nevet rajta, és felhozza, hogy ismert, hogy elcsábítsa a tinderes kurvákat?

Felkiáltok:

− Segítség! − Belevágok az ajtóba. Vérzik a kezem.

És vajon az LAPD beküld majd valami belső embert, hogy agyonverjen? Ha bekerül a nevem a köztudatba, elterjed majd a rendezői debütálásom, az Igazából szerelem!A szabadság útjai a Funny or Die-on? Híres leszek?

Nico rendőrt ott mutatják-e majd a helyi hírekben az előtt a béna kávézó előtt, háttérben a spandexes bandájával, miközben elmondja, hogy itt futott belém, meg elmeséli, hogy a múlt télen őt vitte a Fali River-i kórházba? És az orvos, aki ellátott, majd látja a hírekben, és undorral csóválja a fejét? Vagy egyáltalán nem is emlékszik rám, mert annyi beteget lát el nap mint nap, mert csak egy voltam a sok közül, nem olyasvalaki, akit ismer, aki érdekli. Megint az ajtónak lendülök, és megint csak nem megyek vele semmire.

Azt mondani sem kell, hogy Milo most már bizonyára Wianno feliratú pólóban tart erre egy repülőn, a Csizmák és kiskutyák nyers változatát nézi, és épp azon spekulál, hogy mennyi időt illendő hagynia, mielőtt megint rányomul Love-ra. Vajon iszik valamit, vagy olyan kibaszott boldog, amiért végre kikerültem a képből, és ő lehet a halvány pasztellszínekbe öltözött megmentő lovag, hogy még csak italra sincs szüksége?

Na és dr. Nickyt vajon visszafogadja a felesége, miután kiengedik? Elárulja majd a részleteket a terápiás üléseinkről? Könyökkel és oldalammal vetem magam az ajtónak. De semmi, csak a fájdalom.

Love. Megtapasztalhatom még, milyen benne lenni? Képes lesz még szeretni és bízni valakiben, vagy a nyílt szíve és a lüktető puncija lesz a viselt dolgaim legnagyobb áldozata? A legnagyobb vesztesége?

Az ajtóra tapasztom a fülem. Új hangot hallok. Mozdulatlanul állok. Műanyag kártyával nyitják az ajtót. Aztán becsukódik. Túl hangosan ver a szívem. Francba a kérdésekkel! Francba a rendőrséggel! Francba Love-val! Nem adom könnyen magam. Ha ez az ajtó kinyílik, soha többé egyetlen másik sem zárul rám, és éberen figyelek. Felkészülök. A kezem az ajtógombon. Amint a zsaruk elkezdik kinyitni, hátrahúzom. Küzdeni fogok. Nekik megyek.

Hallom, hogy elhúzzák a komódot, amivel Love eltorlaszolta az ajtót, és már itt is vannak. Ez az. Érzem, hogy fordul az ajtó gombja, és imádkozok istenhez, hogy legyen mellettem − már csak így van ez, így találnak a börtönben az istenre −, és aztán felüvöltök, feltépem az ajtót, és…

Love. Megtorpanok.

A szája elé kapja a kezét.

− Ne! Veled meg mi történt?

Nagyot nyelek.

− Elestem.

− Elég alaposan, hm? − Odalép hozzám, és csókot nyom a mellkasomra. Felnéz rám, és tévedtem.

Azt hiszem, mosolygok, nem igazán tudom. Fáj az arcom. A testem legkülönfélébb porcikái is lüktetnek.

− Bezártál.

−Tudom. Nagyon sajnálom. De tudtam, hogy úgyis megpróbálnál megállítani, és azt akartam, hogy biztonságban légy. Na és… − hallgat el.

Ekkor veszem észre, milyen másképp fest, mintha jelmezbálba készülne; az ajkát rózsaszínre festette, a haját Jennifer Lopez módjára, magas kontyba tekerte. A ballonkabátja alatt a szivárvány minden pasztell árnyalatában tobzódó, virágos ruha. Aztán a kabátjába nyúl, és olyan, mint a bűvész, amikor előhúzza a nyulat a kalapból. Csakhogy ez a bögre a Salinger-házból. Még kékebb, mint ahogy emlékeztem, de bárhol felismerném, és száraz, és itt van a kezemben; a szabadságom; a vizeletem szemcsés nyomai is ott látszanak a belsejében.

50

Azonnal el akartam húzni a francba Little Comptonból, és valóban Guinevere Beck miatt él bennem valami morbid kíváncsiság a Brown Egyetem iránt, és olyan fura nyíltan beszélni minderről. Love a campus közelében parkol le, és pont úgy néz ki az egész, ahogy várná is az ember, tipikus borostyánligetes iskola; idilli környezet, fák és régi épületek. A Thayer utcán, ami ennek a kócerájnak amolyan főutcaféléje, áll néhány bár, egy jegyzetbolt, egy Úrban Outfitters, na meg persze egy kibaszott Starbucks − Amerika már csak Amerika −, mi pedig egy görög étterembe vetődünk be, amit szintén inkább az új-angliai bűbáj jellemez, mint az ortodox baklava. Love csirkesalátát rendel, én viszont farkaséhes vagyok. Mintha most jöttem volna ki a börtönből. Kalamárit rendelek és spanakopitát, meg báránycombot és műszakát, Love pedig felkacag:

− Nem akarsz még egy kis kaját rendelni körítésként?

− Csak figyelj, mama! − legyintek a kezére.

Táncikál örömében, azt mondja, teljesen magán kívül van, és azt mondom, beszéljünk a kisbabánkról, de először azt akarja elmesélni, hogyan sikerült megszereznie azt a kurva bögrét.

− Na szóval − mondja. Nagy levegőt vesz, és belekezd, és sokkal, de sokkal ékesszólóbban, mint a testvére. A legelső dolga az volt, hogy körbeautózott kicsit, és megnézte magának Salingeréket, hogy felmérje, miféle emberek. Aztán egyenesen egy newporti butikig ment új cuccokat szerezni.

− Kellett nekem egy Lilly Pulitzer ruha − magyarázza.

− Az meg milyen?

− Az a rózsaszín meg zöld izé, ami rajtam volt.

Azután visszatért Little Comptonba, Salingerék előtt leparkolt, feltett egy nagy, kövér Chanel napszemüveget, és elviharzott a riporterek és a zsaruk mellett. Egyenesen be a Salinger-házba. Ahol azonnal zokogásban tört ki.

− Tudod, azt hiszem, tényleg szeretek színészkedni − ismeri be.

− De változatlanul nem csinálnám hivatásszerűen.

− És mit szóltak? Egyáltalán mit mondtál?

− Hát természetesen azt, hogy én voltam Peach szeretője − jelenti ki büszkén. Megérkezik a kalamárink. Love megragad egy darabot, és a tökéletes kis szájába dugja. − Egész monológot vágtam ki a titkos szerelmünkről, meg hogy nem akart bemutatni a családjának, mert nem akarta bevallani, hogy meleg, szóval egészen belejöttem, és közöltem velük, hogy tudom, hogy nem ölte meg magát. Tudom, hogy soha nem ölte volna meg magát, és ha engem kérdeznek, akkor az kurva kis pinabubus, Guinevere Beck tette.

− Azt mondtad, hogy pinabubus?!

Belemártja a falatot a szószba.

− Lehet, hogy mondtam − feleli. − Lehet, hogy nem. Csak annyira karakterben voltam, érted?

− Jézusom − nyögöm.

Én még bele sem kóstoltam a kalamáriba, Love pedig lenyalja az ujját, és azt mondja, milyen csodálatosan nyársat nyelt, új-angliai puritán baromság volt az egész helyzet.

− Itt látszik, hogy a csontom velejéig kaliforniai lány vagyok − jegyzi meg. − Tudod, minket nem érdekel az ilyesmi. Mi úgy vagyunk vele, hogy nyugi, csinálj, amit akarsz, legyél meleg, vagy ne legyél. Mármint érted, mi ebben olyan nagy szám? A végén úgyis mind meghalunk. Akkor meg ki akarja a drága életet gyűlölködéssel tölteni?

Most értem meg igazán Love irántam érzett szerelmének mélységét. Valahogy megnyitottam benne az önbizalom hatalmas forrását. Már nem éri be annyival, hogy egy sötét szobában húzza meg magát a monitort figyelve. Love életre kelt, és szorosabb kapocs fűzi hozzám, mint a testvéréhez. Hallgatom, ahogy a mesteri húzásáról számol be, és egyetlenegyszer sem említi Fortyt, és nekem tulajdonítja ezt az újonnan fellelt szabadságot, itt, a görög étteremben.

Megérkezik a következő fogás is. Megesszük. Mind egy szálig.

Love folytatja a sztoriját. Azt mondja, jó mélyre ásott; Rosalind Russellnek az Auntie Mame-bcn, illetve Goldie Hawnnak az Elvált nők klubjában nyújtott alakításához fordult ihletért.

− Egyet biztosan tudtam − jegyzi meg. − Hogy ezek az emberek, akik utálják a melegeket, és gyakorlatilag a saját családtagjukat is utálták, amiért meleg, arra aztán gondolni sem akarnak, hogy az illető rajtam vonaglott. Nem akarnak belegondolni az egészbe. Ügy értem, lehet, hogy egyszer az évben elmennek valami jótékonysági rendezvényre, hogy megmutassák, milyen toleránsak, de mit sem akarnak kevésbé, mint hogy ez a kibaszott, nagypofájú leszbi itt bőgjön a házukban Peach gyönyörűséges testéről.

Megissza a vizét, és folytatja. Azt mondta, hagyják annyiban az egészet, mert a halottakat úgysem lehet bíróság elé állítani. Azt mondta, hogy Peach tagadhatatlanul szerelmes volt Guinevere Beck-be, és teljesen biztos, hogy Beck ölte meg.

− Na és épp az a varázslatos az egészben, hogy egy árva szót sem fognak kiejteni senkinek, mert azt sem akarják elfogadni, hogy Peach meleg volt, nem hogy azt, hogy egy leszbi csaj ölte meg, érted?

− Ez egész egyszerűen zseniális − felelem, ő pedig bólint.

Megérkezik a baklava is. Belevágok, és neki adom az első falatot.

− Mmm! − mondja boldogan.

− Látnod kellett volna az arcukat, Joe! Azt mondtam nekik, hogy egyszerűen muszáj felmennem, csak egy pillanatra, hogy még egyszer lefeküdjek az ágyunkra.

− Az inunkra.

Bólogat, és megtörli a száját. Görög édességet tömök a szájába, és alig várom, hogy megdughassam.

− Ez is egészen zseniális.

− Na és miután persze tudtam, hogy teljesen kizárt, hogy akármelyikük is felmenjen megnézni, mit művel a leszbi odafent, addig jártam szobáról szobára, míg meg nem találtam a bögrét, betettem a Kate Spade retikülbe, aztán lementem, és felajánlottam nekik, hogy tanúvallomást teszek a rendőrségen a Peachcsel folytatott viszonyomról.

Félrenyelek.

− Szent szar! Ez frenetikus!

− Igen, majdnem eldurrant az agyuk, és aztán a hátsó ajtóhoz kísértek, és megkérdezték, nem tenném-e meg, hogy a nyilvános parkolóból megyek vissza a kocsimhoz. Érted, hogy úgy érezhessék, mintha az egész meg sem történt volna.

− Zseniális! − felelem újra. − Csakhogy van egy kis probléma.

Megtörli a száját.

− Mi lenne az?

− Amikor majd kijön a Csizmák és kiskutyák…

Love a szemét forgatja.

− Úgy érted, amikor eltemetik a Netflixen.

− Akárhogy is, fel fognak ismerni.

− Ki a faszt érdekel? Egy szóval sem mondtam, hogy ki vagyok, vagy honnan ismertem Peachet, és mondhatom azt is, hogy biszex vagyok, vagy akármi. Nem érdekel. A lány halott, és titkos szeretők voltunk. Mit lehetne ezzel kezdeni?

Morzsa sem maradt a baklavából. Google értesítést kapok: Salingerék arra készülnek, hogy felkérjék a Little Compton-i rendőrséget a nyomozás beszüntetésre személyes és családi okok miatt, amelyek most kerültek napvilágra. Könnyed, szapora, görög gitármuzsika szól, és minden asztalon New England-i kék poharak. Tele a hasam. Boldog vagyok.

− Beszélnünk kéne a babaügyekről is − szólalok meg. − Semmit sem értek az egészhez.

− Ahhoz elég jól értesz, hogy kell babát csinálni!

Tudom, mit akar, én is azt akarom; fizetünk és besurranunk a mosdóba, és soha nem volt még ilyen jó. Odakint aztán elsétálunk a Brown könyvesboltja előtt, mindenütt egyetemista kölykök mászkálnak, és olyan szerencsések vagyunk, amiért már idősebbek vagyunk. Mind vagy részeg, vagy idegeskedik, és el sem tudom képzelni, hogy házi feladatot csináljak. Love köré fonom a karom, ő pedig hozzám bújik.

− Ne vegyünk valami babaváró kézikönyvet? − javaslom.

Azt mondja, vegyünk, de aztán csendre int. Az apja hívja.

− Szia, apu! − szólal meg, és egyszeriben belém hasít, hogy egy nap majd a saját gyerekem fog felhívni, és ugyanezt mondja nekem: szia, apu!

A zebránál zöldre vált a lámpa. Mehetünk. De nem megyünk sehova. Love reszket.

− Apu, apu, várj csak! − szólal meg. − Csak egy pillanatra! − Letakarja a kezével a telefont. Úgy néz ki, mint aki szélütést kapott, az arca, akár egy csatatér. Remegnek az izmai.

− Jól vagy?

− Joe! Megtalálták! Megtalálták Fortyt! Életben van!

Halványan hallom az apja hangját a telefonból, Love! Love! És most én érzem úgy, hogy mindjárt szélütést kapok, de muszáj összeszednem magam, különben igazi pszichopatának tűnnék, úgyhogy vigyorgok, és magamhoz ölelem.

− Igen!

Visszarohanunk a kocsihoz, nem veszünk könyvet, nincs most rá idő. Forty életben van. Él! Ezzel az erővel akár még mindig ott lehetnék a fürdőszobában, és vethetném magam az ajtónak. Életben van. Hogy? Egy csapat begombázott főiskolás srác jelenik meg a lelki szemeim előtt, akik a Sráckort utánozva bolyonganak a sivatagban, és odatalálnak a forró vizes forráshoz. Életben van. Elképzelem, ahogy az egyikük észreveszi a testet, és először nem is tudja, igazi-e, vagy csak hallucinál.

Love azt mondja, kész csoda!

− Valami lány talált rá, és most kórházban van Renóban, de jól van − csettint az ajkával. − Jól van! Ez annyira tipikus Forty, épp, mint mikor Oroszországban tűnt el!

− Renóban? − kérdezem.

Love bólogat.

− Szóval ez a lány a sivatagban talált rá, nem tudom, pontosan hol. Eszméletlen volt, ki volt száradva, és a lány bevitte a kórházba, ahol infúzióra rakták, és rendbe fog jönni.

A világ legaggasztóbb diagnózisa. És én nem fogok rendbe jönni. Nekem végem. A színjátszó kézikönyveimre gondolok. Nem szabad kérdeznem. Love kinyitja a kocsiajtót.

− Kilenc élete van a srácnak − jegyzi meg. − Gondolj bele, huh!

− Alig várom, hogy beszélhessek vele! − mondom.

− Nos, nem kell sokat várnod! Apu szerint máris be nem áll a szája.

− Ez őrület! − veszem elő a lehető leglelkesebb hangomat.

− Ugye? Persze francra sem emlékszik az egészből, hogy miért került oda, az utolsó emléke, hogy a Bellagióban van, de hát tudod, ez az én testvérem!

A reptérre hajtunk. Nem beszélgetünk a kisbabánkról. Csakis Fortyról van szó. És ez az én hibám. Nem ellenőriztem a pulzusát. Nem fejeztem be a munkát. Mindannak ellenére, amit a hugyosbögréből tanultam, nem ültettem át a gyakorlatba a tanultakat. Olyan vagyok, mint valami seggfej egy vígjátéksorozatból, aki minden egyes kibaszott héten ugyanúgy nem tanul a leckéből, csakhogy ez az én életem.

Rezeg a telefonom. Forty az: Hamarosan, professzor!

51

Hosszú az út Renóig. Úgy teszek, mintha a Mr. Mercedest olvasnám, és bár időnként a babáról is szót ejtünk, leginkább csak Fortyról esik szó. Love a Facebookon is megosztja a jó hírt, és válaszol jó néhány aggódó barátnak. Az anyjával arról bonyolódnak e-mail-váltásba, hogy vajon nincs-e szüksége rehabra. A válasz, hogy nincs. Hah.

Nem hozom fel Rooseveltet; mintha a beszélgetésünk meg sem történt volna. Elviselhetetlen az egész: ahogy szüntelenül mosolyog, mert Forty életben van, és hogy Forty ott ül Renóban a kórházban, tudatánál van, és tisztában van vele, hogy miattam került oda, hogy én hagytam ott meghalni a forró vízben.

Megérkezünk Renóba. A reptéren kocsi vár minket, és a sofőr azt mondja, hogy egykettőre a kórházba érünk, én pedig magamban karambolért vagy földrengésért imádkozom, és Oscart érdemelnék, olyan jól játszom.

Love azt mondja, egyelőre még ne szóljunk senkinek a babáról, én meg azt mondom, oké, és az imáim nem találtak meghallgatásra, mire felérünk a harmadikra. Az épület nem omlik össze és nem remeg meg, és már hallom is a hangját a szobájából, éberen és hangosan telefonál.

− Reese-t érdekli? Ez őrület!

Fertőtlenítő- és erőlevesszag van. Love megszorítja a kezem:

− Hurrá!

− Hurrá − felelem.

Ekkor lép ki Dottie is a folyosóra, és láttunkra megtorpan.

− Lovey! − kiált fel.

Love odarohan hozzá, összeölelkeznek, én pedig a folyosón ácsorgok, és igyekszem nem bebámulni a szobába, ahonnan egy öregember azt kiáltja, segítsenek. Dottie füttyent egyet. Megölelem, Love pedig egyenesen berohan Forty szobájába. Zakatol a szívem.

− Olyan forró vagy − jegyzi meg Dottie, és a homlokomra teszi a kezét. − Csak nem vagy beteg?

− Nem. Biztosan csak a sivatag miatt.

− Nos − szólal meg, miközben belém karol −, majd beszélnünk kell. Forty fantasztikus ötlettel állt elő azzal kapcsolatban, hogy mit csináljunk veled.

Öljetekmegvessetekakutyákelézárjatokbefojtsatokamedencébeazóceá nbakötözzetekmegéheztessetekhalálra

−Tényleg? − kérdezem. − Na és mire, ööö, gondoltatok, na és persze úristen, hogy van?

− Gyere, és nézd meg magad! − feleli, és bevezet Forty szobájába. Szól a zene, halomban állnak az ételes tálcák, Ray pedig bizonyára saját széket hozott magával, mert egy nyugágyban hever, Forty pedig az ágyban ülve nevetgél Milóval, aki a másik ágyon ül.

Forty Quinn felé lépek, aki a szemembe néz, és rám mosolyog.

− Hát itt is van! − szólal meg. − Jó újra látni, öregfiú! Foglalj helyet, ha van még hol! Helyezd magad kényelembe a mesedélutánhoz!

Ray feláll, és ásít egyet.

− Nem hiszem, hogy még egyszer végig akarom hallgatni − jelenti ki. És bármiről is szóljon a sztori, nyilván kamu, Ray pedig inkább kimegy, mint hogy a fia kedvére tegyen. Dottie a nyugágyon foglal helyet, Love pedig Forty ágyára ül. Én egy ócska, összecsukható kórházi székre telepedek.

− Szóval − kezd bele Forty mielőtt még bármit is mondanék, egyvalamit meg kell értenetek, mégpedig, hogy én író vagyok.

Okádni tudnék. -Oké.

Forty fontoskodva nagy levegőt vesz.

− Ezzel csak azt akarom mondani, hogy az írók, ugye, írnak. Kikapcsoljuk a telefont. És útnak eredünk. Belefeledkezünk a narratívába. Tudjátok, hogy a múltban csináltam egy-két őrültséget, de az akkor volt. Most pedig most van. Most már főállású író vagyok, ami annyit tesz, hogy kurvára nem volt kedvem L. A.-ben maradni és ülni a babérjaimon, hogy hátba veregessem magam. El akartam tűnni egy csendes hotelben, hogy gondolkodjak, dolgozzak és alkossak.

Dottie felnyög.

− Édesem, én melletted állok, és szeretlek. De legalább telefonálhattál volna!

− Anyu! Elég!- szól rá Love.

− Legközelebb majd telefonálok − így Forty. − Csak már majd’ meghaltam érte, hogy nekilássak egy újabb forgatókönyvnek, mert ilyen ez a város. Csak annyira vagy jó, mint az, amivel előállsz.

Milo is beszáll egy ámen, tesóval. Mindjárt elájulok.

− És mit írtál? − tudakolja Love.

Forty jelentőségteljesen néz rám. Mosolyog.

− Egy újabb emberrablásos sztorit − feleli. − Gyakorlatilag egyszer már majdnem meg is vették, de aztán beijedtek és kihátráltak, de most, tudod, hogy némi nevem lett, megint akarják. Szóval megígértem, hogy hamarosan megkapják a forgatókönyvet.

Love zavartan néz rá.

− Na és hogy a pokolban kötöttél ki a sivatagban? Anyu azt mondta, egyre több mindenre emlékszel. Meg hogy egy lány talált rád.

Zakatol a szívem. Forty felpillant a tévére.

− Elmentem csavarogni egyet − feleli. − Kutatómunkára volt szükségem. Előfordul, hogy el kell menned megnézni, amiről írni akarsz, érted. És ha a sivatag mélyéről akarsz írni, ahol senki sem jár, meg kell nézned.

Talán valahogy rávehetnék egy nővért, hogy végezzen vele, és miért nem képes senki megkérdezni, amit mind meg akarunk kérdezni: hol az az új forgatókönyv? Nem magyarázhatja ki, hogy mi történt a laptopjával meg a jegyzeteivel, mert nem is vitt magával laptopot meg jegyzeteket. Csak kápét és kokót.

Szétdurran az agyam. Izzad a tenyerem.

− Ki talált rád?

Forty elmosolyodik.

− Erről van szó, öregfiú! − mondja. − Nagyon homályos az egész. Az egyik pillanatban még ott ülök a büfében; adtam öt rongyot egy fiatal, újdonsült párnak, akikről lerítt, hogy egy rendes étterembe se tudnának beülni − FIAZUG DISZNÓ − a következőben pedig, bumm − KIBASZOTT, HAZUG DISZNÓ −, ott vagyok a sivatagban, meg ott ez a szőke csaj. − Felsóhajt. Gesztikulál. − Csak egy villanásnyira láttam.

Dottie odarohan hozzá. -Mit láttál?

− Egy melegítőfblsőt.

Dottie könyörögni kezd neki - csak próbálj emlékezni −, de nem emlékszik másra, csak erre a lányra meg a pulcsijára.

− És aztán puff, itt ébredtem fel.

Love megcsókolja a kezét.

− Neki kéne ötezer dollárt adnunk!

− Nem lehet − feleli Forty. − Eltűnt. A nővérek azt mondták, rögtön elhúzott. Be se hozott. Odakint találtak rám.

Dottie sírva fakad, Milo átkarolja. Love azt kérdezi, milyen az ápolószemélyzet, mire Forty, hogy hát nem a Ritz, aztán rám néz, és azt kérdezi, én hogy vagyok. Egyenesen a szemébe nézek:

− Aggódtam miattad.

− Úgy meg voltunk rémülve! − tódítja Dottie, és feláll.

Egy nővér jelenik meg, de azt mondja, visszajöhet később is, ha már mindenki elment, Love pedig utánaszalad, úgyhogy csak, Milo, Forty, Dottie és én maradtunk. Dottie idegesen, csípőre tett kézzel járkál fel-alá. Ha belegondolok, milyen sokra vihettem volna egy ilyen anya mellett, aki törődik a gyerekével, aki idejön, ki sem sminkeli magát, karikás a szeme a sok aggodalomtól.

− Na és egyet ne felejts el: holtan nem tudsz írni, és apáddal tudnunk kell, merre jársz!

− Harmincöt éves vagyok! Mikor lesz már vége ennek?

− Az biztos, hogy nem egy sivatagban! − vág vissza Dottie, és megint sírni kezd.

Forty összegyűr egy papírtörlőt, és Milóhoz vágja. Az ajtó felé int.

Milo engedelmeskedik.

− Gyere, Dot! − szólal meg. − Sétáljunk egyet!

− Majd Joe itt marad velem, igaz, öregfiú? − teszi hozzá Forty.

Érzem, hogy legyilkolnak, lassan, ahogy annak idején lecsapolták a vért az emberből.

− Hogyne − felelem. − Tartsatok csak egy kis szünetet!

Dottie megcsókolja a fia fejét.

− Miért nehezíted meg ennyire? − kérdezi. − Én is szeretlek. Apád is szeret. Engedd, hogy szeressünk! Hagyd, hogy melletted legyünk!

− Anya, csak pár nap volt az egész!

Milo kitereli Dottie-t a szobából, én pedig Forty felé fordulok.

− Csukd be! − rendelkezik. − Először az ajtót, aztán meg a pofádat!

Felállók, odamegyek az ajtóhoz, becsukom, és visszatérek az ócska székhez. Nem ajánlja, hogy üljek a nyugágyra, sem azt, hogy a másik ágyra. Az ágya melletti székre mutat.

− Ide! Ki vagyok merülve és száradva, nincs kedvem ordibálni.

Leülök a székre. A lenémított televízióban épp a Cosby Show kezdődik. Forty kihúzza az éjjeliszekrény egyik fiókját, és két bontott zacskó M&M’s-et vesz elő. Az egyikből cukorkát vesz ki, a másikból valami tablettákat. Kibaszott Forty! Felnyit egy üveg Veuve-öt. Az almalevet a földre önti, mintha csak egy parkolóban lennénk, és pezsgőt tölt a bögréjébe.

Nem akarok elsőként megszólalni, de nem bírom ki.

− És ez jót tesz a kiszáradásra?

− Nem − feleli. − És a kimerültségre sem, de nem baj. Nem én vagyok az, akinek dolga van.

Ránézek.

− Hívtad a zsarukat?

Elengedi a füle mellett. A tévére mered, és röhögni kezd; a kibaszott, tébolyult betegagyú.

− Imádom ezt a részt! − jelenti ki. − Ismered, nem, amikor Theo azt a kurva inget akarja? Nem lehet megunni. Nagyon akarja azt az inget. Az a kibaszott, mindentudó faterja meg azt akarja, hogy dolgozzon meg az ingért, a nővére meg próbál otthon csinálni neki egyet, de a végén csak úgy lesz meg az a kurva ing, hogy ki kell köhögni a lóvét és megvenni.

− Forty − szólok rá −, talán inkább beszélhetnénk!

Felkapja a fejét, és hozzám vág egy cukorkát. Orron talál vele.

− Te rohadék! Ott hagytál a sivatagban, a kibaszott semmi közepén!

− Sajnálom.

− Meg is halhattam volna!

− Tudom, és sajnálom.

− Talán inkább beszélhetnénk?−önt a szájába egy marékM& M’s-et. − Talán inkább baszd meg magad!

− Hívtad a zsarukat?

− Semmi közöd hozzá!

− Nézd, most nyilván mindketten fel vagyunk dúlva.

Forty magán kívül van.

− Most komolyan azt mondtad, hogy mindkettőnknek van rá oka, hogy feldúlt legyen?

− Csak nyugi!

− Nézd, pszichókám, tudom, hogy nem volt rendes családod, és úgy jöttél ide, hogy se kutyád, se macskád, se senkid, de jó ég, Professzor azért nem vagy valami kibaszott retardált!

− Ne használd ezt a szót, Forty!

− Igazad van − feleli. − A professzorok egyetemet végeznek. Sőt, egyetemen dolgoznak. Te soha nem is jártál egyetemre.

Majd’ szétrobbanok. Forty újabb cukorkát kap be.

− Mi a faszt akarsz?!

− Hollywood első számú szabálya − feleli. − Akkor tanultam, amikor két hétig a CAA-nál gyakornokoskodtam. − Csakis Forty dicsekedhet kéthetes gyakornoki állással. − Ne égesd fel magad mögött a hidakat!

− Csak bökd már ki, hogy mit akarsz!

− Azt akarom, hogy figyelj rám! Nem égethetsz fel minden hidat magad mögött, mert L. A. nem olyan, mint egy kórház. A csicska, aki a folyosót mossa fel… nem ő fog megműteni a jövő hónapban, nem így működik. Ebben a bizniszben viszont bárhova feljuthat az ember, és lehet, nem tudod, hogy jutott oda, ahova, de odajutott. Na és a srác, aki tegnap még a folyosót mosta fel, ma már a stúdiót vezeti.

Utálom, amikor igaza van.

− Forty, bármelyik pillanatban visszajöhetnek − szakítom félbe. − Mit akarsz?

− Mindig is akartam egy kutyát − feleli. Roosevelt. - Egy fehér, bolyhos kiskutyát, csakhogy anyukám allergiás. Innen ered igazából a Csizmák és kiskutyák címe is. Volt egyszer egy kiskutyánk, kábé egy percre, és a szart is kiszerettük belőle. Csizmának neveztük el, de anyu végül elpaterolta, mert allergiás volt rá. Kurvára összetörte Love szívét.

Aki kamuzik, az mindig kamuzik, én pedig nem árulhatom el Love-ot, és minden családban megesik az ilyesmi. Mindenki a maga történetét adja elő, mindenkinek megvan a maga verziója az őt ért igazságtalanságokról, az állatokról, a nevekről. Én sosem fogom úgy ismerni Quinnéket, ahogy Milo. Milo, aki talán épp most is egy Quinn-féle szendvicsbárban üldögél.

− Mire akarsz kilyukadni? − kérdezek rá.

− Arra, hogy felnőtt ember vagyok, bassza meg! − feleli. − Felkapott forgatókönyvíró, a magam ura; most már én keresem meg a magamét, úgyhogy veszek egy kutyát! És tudod, hogy fogom hívni azt a kibaszott kutyát?

Tudom, hogy fogja hívni azt a kibaszott kutyát, csak nem akarom kimondani. De aztán a gyerekemre gondolok. Ezt teszik a szülők. Áldozatot hoznak.

− Professzornak fogod hívni − felelem. Ő pedig bólint.

− Professzornak − ismédi meg. − Röviden profnak. Szóval a következő a helyzet, prof. Megírod, amit mondok, akkor, amikor mondom!

− Forty…

Átnéz rajtam.

− Úgy fogod ontani magadból, mint a szart, mint az a faszi a Tortúrából, akit a dagadt csaj az ágyhoz láncol, baszd meg! − közli. − Te írsz, én meg bezsebelem a lóvét, és ha egyáltalán megfordul a fejedben, hogy egy szót is szólj róla a testvéremnek, te kibaszott kutya, olyan villámgyorsan sittre vágatom a valagad, hogy azt se tudod, mi van! − vakkant rám, mintha inkább ő lenne a kutya; a tabletták meg a pezsgő máris úgy készre vágták, hogy képtelen tartani magát a hasonlataihoz. − És kibaszottul lojális leszel, különben szétrúgom a segged! Én vagyok a gazdád! Ennyi!

Próbálok levegőhöz jutni. Forty újabb cukorkát vág hozzám.

− Mondom, hallottad, amit mondtam?!

Ránézek.

− Azt várod, hogy elhiggyem, nem hívod a zsarukat?

− Utálom a zsarukat − feleli. − Akkora macera az egész; az a rengeteg kérdés meg az ügyvédek, meg minden.

− Meg is halhattál volna odakint, és velem akarsz dolgozni? És azt akarod, hogy ezt el is higgyem? − Rázom meg a fejem. − Forty, megmondom, mire számítok. Arra számítok, hogy ahogy kisétálok innen, jól leütnek, és egy óra múlva arra ébredek, hogy megkötözve heverek valami kibaszott pincében.

Forty elvigyorodik.

− Na látod, ez az! − mondja. − Ez a képzelőerő!

− Otthagytalak a sivatagban. Szóval ne mondd már, baszd meg, hogy üzleti partnerek leszünk!

− Gyilkosnak nem vagy valami jó. Ez nyilvánvaló. Viszont írónak pokolian jó vagy! − A betegagyú fasz még több M&M’s-et töm az arcába, és kijelenti, hogy élve többet érek neki, mint holtan. − Nézd, engem nem érdekel ez az egész szarság. Nem érdekel, hogy szarul vagyok, az se, hogy jobban legyek, hogy megnősüljek, gyerekeim legyenek, és egészséges legyek. − Félrenyel. Fuldoklik. Összeszedi magát. − Engem csak az arany érdekel! Oscart akarok! Egész kibaszott életemben csak ezt az egyet akartam. És azt nem vehetsz magadnak, legalábbis nem úgy. És az holtbiztos, hogy az utóbbi tizenöt évben a közelébe se kerültem, de most, te faszfej, te fogod megszerezni nekem az Oscaromat!

Azzal visszatér a Cosbyjához. Tényleg nem érdekli Love, meg semmi az emberi, Hallmark-féle örömeinkből, amire be vagyunk programozva; a család, az együtt töltött ünnepek, a harmónia. Tudja, miféle vagyok, mit tettem. És ettől függetlenül hagyja, hogy továbbra is a nővérét dugjam, csakhogy a nővére szintén mindent tud rólam, és akkor is engem akar, és persze, hogy így akarja. És persze, hogy Forty is így akarja.

− Megdugnám Denise-t − jegyzi meg. És persze, hogy megdugná. Ikrek. És a gyermekemben is benne lesz a genetikai kódja, és épp ezért állunk hadban, mert egyetlen génkészlet sem tökéletes.

Egy segédnővér tör ránk, hogy megmérje Forty értékeit; vidám, csinos, és úgy gondolja, csodálatos, hogy Fortynak ilyen nagy és szerető családja van.

− Bár mindenkinek ugyanilyen lenne! − jegyzi meg. − Olyan szomorú, amikor úgy fekszik itt valaki, hogy senkije sincs.

− Tudja, mire szeretném megkérni? − kérdezi Forty.

A nővér a karjára helyezi a bilincset − vagyis sajnos csak a vérnyomásmérőt.

− Mit? − csiripeli.

− Azt szeretném, hogy ha ideje engedi, fogja ezeket a virágokat és lufikat, és ossza szét az emeleten azok között, akikhez nem járnak látogatóba!

− Ez most komoly? − pillant rám. − Ez a család a legjobb a világon, hát nem? Amikor épp nem szusit hoznak nekünk, akkor virágokkal árasztják el az egész szintet! − Hőmérőt dug Forty szájába. − Nagyon nem szívesen mondom, de magamban azt kívánom, bárcsak örökké itt maradna velünk!

− Én is − jegyzem meg.

Forty rám pillant. A nővér közli, hogy nincs láza, és seperc alatt hazamehet; közben pedig visszatér Love és Milo és Dottie és Ray is, és folytatódhat a parti. Forty emlékezteti az anyját, hogy terveik vannak velem, mire Dottie kiböki, hogy könyvklubot akarnak nyitni a Spájzban.

− Minden hónapban te választanád ki, hogy milyen könyvet állítsunk reflektorfénybe − magyarázza. − Talán még egy külön márkát is építhetnénk rád.

Love megszorítja a kezem.

− Én imádom ezt az ötletet! − jelenti ki. − Hát ti nem imádjátok?

Ray bólogat.

− Joe professzor! − veti be, és Quinnék most azon vitatkoznak, mi legyen az első könyv, Love pedig oldalba bök, és azt mondja, a Húsvéti korzó, mire összerezzenek; talán mégsem kellett volna ezt az apróságot is elmondanom Amyről. Nem akarom, hogy valaha is az életben egyetlen utalást is tegyen Amyre, egyetlenegyszer sem. Forty szerint legyen a Tortúra, amit Ray is jó ötletnek tart, de Dottie csak a filmet látta, Milo viszont azt mondja, a könyv és a film is óriási; és ilyen most az én életem. Vagyis egészen addig, amíg Forty emlékei csodás módon vissza nem térnek. Bármelyik pillanatban kicsinálhat; feldobhat, és mindent elvehet tőlem. És meg sem ölhetem, miután Love már pontosan tudja, mi vagyok én, most rögtön rám gyanakodna. Ő az új hugyosbögrém, aki nagyon is él és virul, és az orrát törölgeti. Lehet, hogy Love mindenért megbocsátott, de azt sosem bocsátaná meg, ha a testvérének ártanék. Ja, és a Joe professzor pedig rettenetesen rossz becenév egy sorozatgyilkosnak.

Aznap éjjel a hotelben Love rossz kedvében van, csapkodja a fiókokat. Megkérdem, mi a baj. Leül az ágyra.

− Á − legyint. − Nem is tudom, egyáltalán miért foglalkozom az egésszel! Vagyis, tudod, hogy a nővér szerint valójában mi történt?

Basszus, basszus, basszus!

− Nem − felelem. − Azt hittem, nem is emlékszik.

Love sírva fakad. Magamhoz ölelem. Mintha órákon át tartana az egész. Közli, hogy az apjuk szerint mindössze néhány nap alatt százezer dollárnak vert a fenekére.

− Jézusom, Love! Nem tudom, mit is mondhatnék!

Kinéz az ablakon Renóra, ami pont olyan, mint Vegas, és ugyanakkor egyáltalán nem olyan, mint Vegas. Kisebb, bénább, rosszabb.

− Soha nem lesz ennek vége! − jelenti ki. − Az anyám mindig csak ül a babérjain, és úgy tesz, mintha Forty tiszta lenne, apám meg elrohan, én meg… nem is tudom! − Megtörli a szemét, és rám néz. − Szerinted egyáltalán hogy lett volna képes megírni azokat a forgatókönyveket, ha úgy kész van, hogy totál bekokózva a sivatagban köt ki?

− Nem tudom.

− És ki a fene az a lány?

− Nem tudom.

− Szerinted létezik egyáltalán, vagy a dílerei kúrták fel magukat?

− Kétlem, hogy bárkinek is tartozna.

Love kinéz az ablakon.

− Motoros Mike szerint az a fajta pasas, akinek a szívük szerint mindenki behúzna egyet.

− Motoros Mike sitten van − emlékeztetem rá. − Te meg én, együtt, majd gondot viselünk Fortyra. És…

Love bólint.

− Hidd csak el − mondja, és végigsimít a hasán. − Ez fog engem megmenteni.

Kinézek a fények felé, és látom a jövőmet - vau, vau -; hogyan tapsolok majd Fortynak, amikor leszerződtettük a filmjeihez a szereplőket, amikor valamilyen díjra jelölik, amikor ő ébreszt minket telefonon - megcsináltam! −, és Love meg én majd kiöltözünk a bemutatóra, és mi leszünk a forgatókönyvíró családja. Mosolyogni fogok, és találkozom mindazokkal, akik imádják a munkámat, de nem nekem szól majd az imádatuk. Nem mondhatom el, hogy írtam megv4 harmadik ikert, a Zűrt vagy a hamarosan esedékes emberrablásos sztorit.

Love megpaskolja a lábam.

− Olyan fáradt vagyok! − jelenti ki. − A testvérem, istenem, én szeretem, de időnként mintha szó szerint kiszívná belőlem az életet.

Levetkőzik. Az üres szemetesbe dobja a bugyiját. Túl fáradt a dugáshoz, én pedig túl fáradt vagyok, hogy el tudjak aludni.

A pályafutásomnak máris vége. Én is hazugságban fogok élni, mint Los Angelesben annyian. De legalább ott igazság lesz, ahol számít; ebben az ágyban és még számos másikban. És meg fogom találni a módját, hogy egy napon majd megismerjenek. Jó apa leszek; úgy nevelem a gyerekeimet, hogy nekik ne kelljen ennél leragadniuk. Oly sok nagy íróhoz hasonlóan engem is csak a halálom után fognak elismerni, amikor majd Love kulcsot talál egy széfhez, amelyben ott várja egy levél, amely elmagyarázza, hogyan írtam meg én a testvére összes filmjét.

Végül csak elalszom.

52

Igaz, amit a boldogságról mondanak. Ha az ember hálával tekint az életre, fogékonyabb lesz az élvezetére is. Teljes egész vagyok. Nincs szükségem hírnévre; soha nem is vágytam rá, és nem a törekvéseim miatt költöztem ide. Nekem elég az írás és a tudat, hogy minden tőlem telhetőt megtettem. Élvezem az életem. Az életünket. A kisbabánkat! És imádom, hogy a kisbabánk léte is titok.

Elmegyünk egy premierre, ahol megismerkedem Jennifer Aniston-nal és Justin Theroux-val; guacamolét eszem velük, és Cabóról beszélgetünk. Mindketten vékonyak, kedvesek és egyenrangúként bánnak velem, szürreális az egész élmény. A legjobb pedig, amikor a parti véget ér, és Love-val az ágyban vitatjuk meg a történteket, és Jennifer Aniston hajáról beszélgetünk.

Elmegyek a Milk Stúdióba, ahol a Joe Professzor promóciós kampányához készítenek képeket rólam. Nem használják fel az arcképemet, mert nem szeretnék közszereplő lenni − Ray meg is érti −, de rólam fogják mintázni a figurát. Dottie imádja ezt az elképzelést.

Az első könyv a Portnoy-kór lesz, és Love salátaaprítás közben a késsel gesztikulál:

− Na ezzel jól beintesz annak az Amynek! − jelenti ki. − Remélem, amint kikerülnek a táblák, rögtön meg is látja.

Itt van mellettem életem társa, gyermekem anyja. Nyaggat, hogy szedjem be a vitaminokat, rám szól, hogy mossak fogat. Leszop, és még a Koktél vége előtt elalszik, és nem veszi fel a testvérének a telefont, ha épp képtelen ezzel is foglalkozni. Tudom a riasztórendszer kódját, és egyre magabiztosabban vezetek L. A.-ben. Rájövök, hogy könnyebb úgy kezdeni a napot, hogy lefelé indulok, és ezt Jonah Hillnek is előadom egy partin, aki nevet rajta, és azt mondja, ezt meg ne mondjam a csajának.

Love komolyan gondolta, hogy felhagy a színészkarrierjével; egészen más lett, és nehéz eldönteni, honnan benne ez az új erő. Csak úgy ragyog. Azt mondja, miattam van. Én azt, hogy miatta. Aztán közösen eldöntjük, hogy kettőnk miatt. A baba miatt.

Összejövök pár sörre Calvinnal a régi környéken, ahol semmi sem változott. Ö és Monica mindössze pár napig voltak együtt; nem tudja, mi van vele, nem is érdekli. Az ittas vezetésért kapott bírság miatti adósságok hálójában nyög. Egészen megsemmisült; egyfolytában azt hajtogatja, hogy huszonnyolc órára bevarrták. Felszedett pár kilót, és már nem lóg a Tinderen. Azt mondja, lehet, hogy hazaköltözik. Szólok, hogy vegye elő az iPadjét, és együtt dolgozunk a Szellem büfékocsi vázlatán.

− Lám, lám, lám! − szólal meg végül. − Ez jffi.

− Naná, hogy az! − felelem. − És tudod, mit? Szerintem máris vágj bele!

− Joe tesó, úgy érzem, elég faszfej voltam.

− Nem voltál faszfej.

−Hát, elég nagy szarba kerültem. Na de a lényeg, szerintem együtt kéne megpróbálnunk eladni az SZBK-ű.

Megiszom a söröm. Közlöm vele, hogy a világ minden kincséért sem.

− A te ödeted volt, Calvin − mondom. − Te találtad ki, vagy egymilliószor átdolgoztad, és te leszel az, aki meg is csinálja.

Megveregeti a hátam. Arra kíváncsi, mit szólok Delilah eltűnéséhez.

− Úgy gondolom, hogy L. A. kemény hely, Calvin. Ügy gondolom, azt kívánja, bár mind eltűnnénk, és az a csoda, ha nem így lesz.

− Mélyenszántó − jegyzi meg.

Egy autóbiztosítás reklámja megy. Calvin azt mondja, hogy az övét őrületesen megemelték az ittas vezetés miatt. Élvezem a sör ízét, a bárban szóló zenét - Take it to the Limit; Eagles, melodráma, amely csak egy bárban hangzik jól, amikor másvalaki teszi be − és amikor végeztünk, dombnak felfelé megyek haza, és ezt is élvezem.

Otthon Love parmezános borjút készít.

− Babát a babának − tréfál. − Érted, mert a borjú is baba még. Úristen! Ez nagyon gázul hangzik! Bocsánat, kicsi, ártatlan tehénkék! Holnap inkább megkeseredett, öreg tyúkokat eszünk.

Ő az igazi.

Megölelem és megcsókolom.

Tésztát tör a lobogó vízbe.

− Hogy fogynak a könyvek?

− Fogyogatnak − felelem, és örvendezünk.

Harvey hollétét is kinyomozom. Egy hospice-ban van. Virágot, csokitortát és Eddie Murphy DVD-ket viszek neki, ő pedig megköszöni. Azt kérdezi, láttam-e tegnap este Hendersont. Kiráz a hideg. A nővér közli, hogy sűrűn előfordul, hogy összezavarodik. Azt mondom Harvey-nak, hogy minden rendben lesz.

− Igazam van, vagy igazam van?

Eltorzul az arca. Szeretném azt hinni, hogy mosoly akar lenni.

− Nem tudom − feleli. − Félek.

Addig ülök mellette, míg vissza nem jön a volt felesége, aki megölel, és sírni kezd. Amikor hazamegyek Love-hoz, én is sírok. Love egy tévét küld nekik. Azt mondja, az efféle helyeken sosem elég nagy a tévé. Harvey exneje felhív. Nagyon örül a tévének. Harvey is.

Dezt nem keresem fel; a dílerek mind elmehetnek a picsába.

Minden vasárnap kimegyünk Malibura Love szüleihez. Néha Forty is ott van, néha nincs. De én rendszeresen látom. Hetente kétszer találkozunk a hollywoodi Taco Bellben. Ma én érkezem elsőként. Beülök egy bokszba, és amint megérkezik, lerí róla, hogy alaposan kész van.

− Hadd hozzak neked egy kólát! − szólalok meg, mire megragadja a kezem.

− Köszönöm! − hálálkodik. − Öregfiú, Professzor, akárki is vagy, kurvára köszönöm, amit értem tettél! Tudod, milyen felbecsülhetetlen? Mármint elolvastam, amit írtam, és esküszöm, az, hogy otthagytál a sivatagban, kurvára a legjobb dolog, ami életemben történt velem!

Odaviszem neki a kóláját. Rögtön ki is borítja. Szalvétáért indulok, de megállít.

− Hagyd csak, vannak erre embereik!

− Forty, segíts nekem egy kicsit! − Vegas óta nem láttam így szétcsúszva, és el is felejtettem, milyen idegesítő ilyenkor. Ugyanakkor szeretnék segíteni rajta; Love hatással van rám.

− Érted, a meló az meló − feleli. − Te kiöntöd, ők feltörlik.

Felpuffadt arcára nézek.

− Te nem is gyűlölsz engem, ugye?

− Hogy gyűlöllek-e? − hitetlenkedik. − Hogy gyűlölhetnélek? Haver, Amy Adams vállalja a Zürt!

Megszabadulok valaha ettől a névtől? Nem.

− Nagyszerű − felelem. − Gratulálok!

− Még nem száz százalék − visszakozik. − De jól áll a helyzet. Amy kibaszott Adams! Hogy is gyűlölhetnélek? Hallod, azt sem tudod, mennyi csaj tapad rám! Ingyen punci, barátom! Hogy is gyűlölhetnélek?

Emlékszem, amikor még azt hittem, milyen szörnyű lehet kutyának lenni, most pedig egymás után, sorra hozom a chalupát, a csípős szószt, a tacót és a gorditát. Vau!

Love újabb díjat vesz át a karitatív munkájáért, és én írok beszédet neki. A hazaúton az az ötlete támad, mi lenne, ha borászatot csinálnánk. Persze majd csak a baba után. El sem hiszem, hogy ez az én életem, amelyben valós esély van rá, hogy rendszeresen szőlőt tapossak, és saját borászatom legyen.

A születésnapján felhívom Mr. Mooney-t, és beszámolok neki Love-ról, elmesélem, hogy találkoztam Jennifer Anistonnal, és Joe Professzorként én válogatom a könyveket. Azt kérdi, rendesen leszopnak-e, aztán közli, hogy ő még mindig Floridában van. Van egy narancsfája, és a narancs egyáltalán nem úgy néz ki, mint New Yorkban.

− Foltos − mondja. − Mint azok a pettyes gumicukrok, na mindegy, magamat is untatom − sóhajt fel. Akadozik a beszélgetés, utána pedig megyek, és megkeresem Love-ot. Odakint van a kedvenc gumimatracán, amelyiknek kartámasza és pohártartója is van, és napszemüveget visel. Beugrók a medencébe, és felborítom a matracát. Visítva pottyan a vízbe. Nevetve bukkan fel, és sós vizes csókokkal borít. Aztán a matracon heverünk.

− Sam már megint kezdi − meséli.

− Sam, az a ribanc a munkából?

− Aha − feleli. − Gyakornokokat kapunk, és azt mondta, előtte ellenőriznünk kell, nincsenek-e fenn a Pinteresten, merthogy szerinte, aki fenn van a Pinteresten, az mind hülye.

− Ő a hülye.

− Tudom − ismeri el Love.

− Ha annyira utálod, miért nem rúgod ki?

Love az oldalára fordul, és felém nyújtja a kezét.

− Mert nem utálok én senkit − feleli. − Tényleg nem. Egyszerűen nem érdemes.

Halljuk, hogy csörög a telefonja és az enyém is.

Love a sajátjáért rohan, felveszi.

− Anyu? − szól bele. És aztán egy-két másodperccel később elejti. Odamegyek hozzá.

Csak bámul rám. Valahogy más. Meg van dermedve. Az első gondolatom a baba, de hát az nem lehet. Nem az orvos telefonált.

− Forty − szólal meg.

Szólt a zsaruknak. A faszfej. A tetű. Megölöm.

− Mi történt? − kérdezem.

És ekkor zokogni kezd. Állatiasan, rémítően, és bármit is tett az a faszfej, megfizet érte! Felkapom a telefonját.

− Dottie! − szólok bele, miközben megpróbálom magamhoz húzni Love-ot. Remeg. Egész teste görcsösen ráng, és ez biztosan nem jó a babánknak. − Dottie, itt vagy még?

− A kisfiam − szipogja. − A kisfiam meghalt!

Az egész testem elernyed.

− Forty meghalt?

Ahogy kimondom, Love újabb velőtrázó sikolyt hallat, mire gyorsan közlöm Dottie-val, hogy le kell tennem, és nem tudom, a baba túléli-e, de azt igen, hogy mi túl fogjuk. Átölelem Love-ot, valósággal kapaszkodom bele. Bár valahogyan megkönnyíthetném neki! De nem tudom. Forty halott.

53

Forty nem adagolta túl sem a Xanaxot, sem a gorditát. Nem lett rákos és sem a Csendes-óceánba, sem valamelyik imádott hotelje klóros medencéjébe, sem a szülei által a kedvéért összehordott sós vízbe nem fulladt bele. Forty Quinnt egy autó gázolta el, miközben egy Beverly Hills-i utcán kelt át. A lány, aki elütötte, nem volt ittas − Isten nem ennyire banális és egy Honda Civicet vezetett. A neve Julié Santos. Mögötte mindenki dudált. Az Angelenók, főleg a West Side-iak nem bírnak várni. Julié Santos szerint a mögötte lévő teljesen rátapadt, és rátenyerelt a dudára. A szobatársa pedig azt mondta, hogy gyakorlatilag nem szabálytalan, ha csinál egy balost, miután a lámpa már pirosra váltott, mert különben soha senki nem érne oda sehova.

Forty is józan volt; sem nála, sem a szervezetében nem volt semmi. Épp a Nate n Al’s étterembe tartott, egyedül, füstölt marhahúst és sült krumplit evett volna, legalábbis a pincér szerint, aki elmondta, hogy Forty évek óta rengeteget járt hozzájuk egymagában. Erről egyikünk sem tudott. Julié pedig, aki érzékeny, bizonytalan lánynak tűnik, olyannak, aki soha nem fogja túltenni magát ezen a baleseten, a hotelt akarta látni a Micsoda nobői, és tudja, hogy micsoda butaság, meg hogy a szálloda neve már nem is Reg Bee Wilsh, csak… és elsírja magát. Leküzdöm a késztetést, hogy elsüssek egy viccet Fortyról meg a kurvákról; hogy még amikor nem is szórja rájuk a pénzét, akkor is mekkora hatással vannak az életére − jó öreg Júlia Roberts.

A biztonsági kamerák felvételeiből kiderül, hogy Forty szabálytalanul kelt át az úton. Love foga vacog. Elárulja, hogy már nyolcszor büntették meg érte. Forty sem szeretett várni; mindent azonnal akart: a karriert, az Oscart, és azt is, hogy átérjen a túloldalra. Julié Santos ellen vádat fognak emelni, és azt mondja, hogy haza fog költözni Bostonba. Meg azt is, hogy soha többé nem akar vezetni, és hogy milyen rossz érzés, hogy odaköltözik valahová, és szinte azonnal megöl valakit.

Senki sem képes felfogni. Én sem tudom felfogni. Rengeteget gondolok Julié Santosra. Megkeresem a Facebookon és a Twitteren is, és legszívesebben egész vallást alapíthatnék a személye köré, és az istennek tényleg van humorérzéke: a vezetékneve szentet jelent. Nem imádkoztam ugyan ezért, de örülnöm csak szabad. Most már soha senki nem fogja megtudni, mi történt köztünk a sivatagban. Soha senki nem szerez tudomást a Taco Bell-es alkujainkról, a gonosztetteiről. Épp a Neiman Marcusban vagyok, és egyszerre két szabó is velem foglalkozik, mert ha gazdag vagy, és meghal egy ismerősöd, a Neimanba mész, hogy új öltönyt vegyél.

Love keresztbe vetett lábakkal üldögél. Már nem sír.

− Szörnyű dolog, ha most azt mondom, hogy dögösen festesz? − kérdezi.

− Nem − felelem. − Csak mondj ki bármit, ami kikívánkozik!

Bólint. Megkérem a szábókat, hogy egy pillanatra hagyjanak magunkra; így is tesznek, én pedig odalépek Love-hoz. Körben mindenütt tükrök, és akármerre nézek, magunkat látom. Csak kettőnket. A harmadik iker eltűnt.

− Szeretlek.

− Én is szeretlek − feleli. − Megígérem, hogy előbb-utóbb majd csak kilábalok ebből!

− Nem kell siettetned.

− Egyszerűen olyan fura − mered a zsebkendőjébe. − Nem tudom, hogyan kell nem egyfolytában érte aggódnom.

− Tudom.

− Mindig is ebben éltem − folytatja. − Mit is csinálok? Ja, Forty miatt aggódom. Tudod, nem is annyira a drogok miatt, noha biztosan úgy tűnik; inkább egyszerűen csak azért, mert ikrek voltunk.

Megint megnyugtatom, hogy semmit sem kell siettetnie, és megígérem, hogy bármi történjék is, én itt leszek mellette, mire végre abbahagyja a zsebkendőtépkedést, és inkább rám néz.

− Mihez kezdenék nélküled?

− Mindegy is − felelem. − Nem megyek sehova.

Átölel, és megint sírva fakad, közben az öltönyömben lévő számtalan gombostű egyike szúrni kezd, de elfojtom a fájdalmat, és egyszersmind ízlelgetem is. Forty halott. Julié Santos ölte meg. Mindazok után, amin keresztülmentem, végre kaptam egy kis segítséget odafentről; magamhoz szorítom a barátnőmet, és számba veszem, mennyi jót kaptam. Megpaskolja a hátamat. Visszatérnek a szabók, és Love megtörli a szemét.

− Tényleg nagyon dögösen festesz − súgja oda.

A temetésre el fog készülni az öltöny. Milo túl bánatos ahhoz, hogy gyászbeszédet írjon, Ray pedig le van sújtva; én vagyok a hű barát, úgyhogy megteszem, amit kell, és nem csak valami baromságot vetek papírra a humorérzékéről és az áldott jó szívéről. Nem ám, bassza meg! Mindent beleadok ebbe a kibaszott szertartásba, tökéletesen felér A harmadik ikerhez és az emberrablós sztorihoz is, aminek vállalkozom a befejezésére, hiszen ő már nem fejezheti be.

Kiszállunk Love-val a limuzinból, a Beverly Hills Hotelbe vezető szőnyeg rózsaszín és zöld. Love azt mondja, gyerekkorukban ez volt a kedvenc helyük, és megint elsírja magát, én pedig átölelem.

− Én még sosem jártam itt − felelem.

− Hát, egy ideje mi sem jártunk már ide. Nem is tudom, miért. Gyakorlatilag itt nőttünk fel. Van üdítőspult, és mindig kaptunk sajtburgert is, és egy villában szálltunk meg, aztán meg kiosontunk rohangálni a kertben.

− Imádni való vagy! − jegyzem meg, és komolyan is gondolom. Amikor megismerkedtünk, még feszengtem mellette. Azt hittem, számít ez az egész szarság a pálmafákkal meg a számtalan fürdőszobával. De most már látom, hogy mindegy, mid van, a gyerekkor alaposan szétcseszheti az embert. Minél közelebb kerülünk a baba születéséhez, annál kevesebb ellenséges érzés marad bennem a szüleimmel szemben. Már nem neheztelek anyámra, amiért annak idején a Key Foodsban passzolt le, mert ott melegségre találtam. Szegény Forty azonban itt, ebben a rózsaszín-zöld paradicsomban, a Beverly Hills Hotelben sem talált rá.

Lényegében az emlékek mind ugyanolyanok; csak arról szólnak, hogy igyekszünk megőrizni egymást, legalábbis a legjobb részeket. Mindannyian úgy teszünk, mintha Forty csodálatos ember lett volna, Love pedig megemlít valamit a Beverly Hills 90210-ről, Brandon és Brenda Walshról; hogy azt mondogatták, ő az anti-Brandon.

Mindenki itt van, aki számít. Ügynökök, vezérigazgatók, producerek, Joaq, és én vagyok, akibe Love kapaszkodik, én vagyok az, aki mindent összetart, aki gyászbeszédet mond majd a férfiért, aki mintha a saját bátyja lett volna. Kialszanak a fények. Videó indul Forty emlékére, és megszólal Michael Penntől a The Big Top, a Boogie Nights záródala. Képek jelennek meg a józan Fortyról és bevágások a részeg Fortyról; Forty vízisízik, Forty a hegyekben síel, nevet, most gyerek, most felnőtt és újra gyerek.

Az élet.

Sírok. Tudom is, hogy fontos, hogy érzelmeket mutassak, de ez most őszinte is. Ez a dal mindig megindított; a cirkusz hangjai, a taps, a nyers szomorúság és az élet végzetszerűsége, és ahogy a dalnak nem egyszeriben vége szakad, hanem lassan elhal. És ez most már az ő búcsúdala, úgyhogy az enyém már nem lehet. Vagy talán mégis; a temetések talán mégsem olyanok, mint az esküvők, az emberek nem emlékeznek olyan jól rájuk, és nem beszélnek annyit róluk olyan részletesen. Michael Penn gyászdala lelassul, és a zene lassan csendbe vált. Felgyúlnak a fények. Én következem. Love megcsókol. A pódiumra lépek.

− Azt hiszem, most mindannyiunknak szüksége lenne egy kis csendre − szólalok meg.

Így helyes, lehajtom a fejem, és mindenki utánam csinálja. Sosem értettem, mi kerül ennyibe egy Armani öltönyön − egészen mostanáig, mikor itt várakozom, próbálom nem megbámulni Reese Witheraspoont, és előkészítem a lapjaimat. Megfogom a mikrofont.

− Jó napot kívánok − kezdek bele. − Joe Goldberg vagyok, és hihetetlen áldás, hogy megismerhettem Quinnéket, az én pótcsaládomat.

Szétanalizálom Forty Athol Quinnt, és még szerencse, hogy már felkészültem erre, amikor azt hittem, hogy megfulladt a sivatagban. A bizarr vége miatt persze módosítani kellett rajta, de jó lett az átirat. Sőt, egyenesen nagyszerű, lehet, hogy ebből kéne megélnem. A legjobb gyászbeszédek az elhunytban rejlő lehetőségeket méltatják, azt hangsúlyozzák, milyen egyedi módon tett hozzá az illető a közösséghez. Arról beszélek, hogy amint megismerkedtünk, Forty rögtön elkeresztelt öregfiúnak.

A közönség imádja, és megragadom az alkalmat, hogy kiműveljem őket egy kicsit. Az egyik kedvenc könyvemet említem, és biztos vagyok benne, hogy a jó részük soha nem is hallott róla, mert a többségük kizárólag fikcióra fordítja az energiáit. De nagyon fontos egyéb könyvek is vannak, amelyek igen jól jönnek ilyen időkben, főleg Forty Quinn esetében.

− A könyv címe Az élet domíniuma − kezdek bele. − És egy filozófiai kérdést feszeget. Bárki kiállhatna ide, hogy Forty elbűvölő szellemességéről, bimbózó zsenialitásáról, nemeslelkűségéről, lehengerlő egyéniségéről, az elmaradhatatlan kockás sortjairól, a filmekről szerzett kiterjedt tudásáról és idealista elkötelezettségéről beszéljen. Láttuk a mosolyát, az örömét − mutatok a falra, ahol az imént lepergett az élete. − Ám ami a képeken nem látható, az Forty életfilozófiája, és ezért gondolom úgy, hogy a legjobb, ha úgy állítok emléket neki, hogy Az élet domíniumám\ mesélek egy kicsit. − Szándékosan sóhajtok egy nagyot. − A könyv olyan kérdést tesz fel, amellyel nap mint nap szembesülünk. Mi a helyes választás? Van egy felnőttekkel teli busz; mind éltek már, mindannyiuknak van bankhitele, gyereke, felelőssége. És egyszer csak egy babakocsi kerül a busz elé. A busz fékezhet, de akkor lezuhan a szakadékba, és mindenki meghal. Vagy átgázol a babakocsin, és akkor a gyermek távozik közülünk.

Amy Adams félrebillenti a fejét, Joaq a gondolataiba merül.

− Ronald Dworkin szerint nincs egyetemes jó vagy rossz, mert egyfelől tökéletesen helytálló úgy érvelnünk, hogy az élet értékét az határozza meg, hogy mit tett mind ez idáig az ember. Másfelől viszont annak az érvelésnek is ugyanígy van létjogosultsága, hogy egy ember életének értékét nem lehet minősíteni, és hogy a csecsemő valamikor akár felfedezhetné majd a rák ellenszerét, vagy Oscar-díjat nyerhetne. − Kiismerem a közönségemet. Látom, hogy az emberek pusmognak, azt kérdezgetik egymástól, ki lehetek. − Forty Quinn egyedülálló ember volt. Ő volt a csecsemő a babakocsiban, aki előtt ott állt még az élet, akiben ott volt mindaz a lehetőség, amelyről mind jól tudunk; azok a forgatókönyvek, amelyeket végre sikerrel kínált fel, miután annyi éven át dolgozott olyan faradhatatlanul, hogy kötelékeket kovácsoljon, és többre vigye. Kiérdemelte a sikert, és tévedés lenne azt állítani, hogy mindent tálcán kapott, csak mert itt nőtt fel.

Amy Adams bólogat.

− Quinnék szakadatlanul csak adnak. Forty a történeteit adta nekünk, amelyeket olyan szenvedélyesen igyekezett évről évre megvalósítani. − Megrázom a fejem. Megan Fox leteszi keresztbe vetett lábát. Kíván engem. − Azért említettem Az élet domíniumát és Ronald Dworkint, mert amit esetleg nem tudtak Forty Quinnről, az az, hogy milyen sokat olvasott, milyen sokat írt, milyen szenvedélyesen tanult. − Az a helyzet a szeretet e nagy színjátéka közepette, hogy senki sem húzza fel magát, ha az illető diadalmas életéről kiejtett fellengzős állításokat nem támasztod alá konkrét tényekkel. Love-ra nézek, és ő rám mosolyog. Tetszik neki a sztori, amit előadok, mert az igazság rettenetes lenne. − Nem sokkal azelőtt mondta, hogy mennyi mindent tanult Az élet domíniumából, hogy… − csuklik el a hangom.

Reese a szemét törölgeti, Love könnyei pedig az apja zakóját áztatják.

− Hadd mondjam ki, amit mindannyian jól tudunk! Forty óriás volt. Elemi erő. A buszon ülők egyike, egy közülünk, akit mélységes kötelékek fűztek a közösségéhez, olyan ember, aki bármerre járt, örömöt fakasztott maga körül. Ha most Mrs. Quinn befogná a fülét, azt is elmondanám, mennyire szerette mindenki a Taco Bellben! − Az emberek nevetni kezdenek könnyeik mögött, és kivárom, míg elcsendesednek. − Csak kevesek képesek meglovagolni az élet mindeme területét. Forty az egyetlen ilyen ember, akit ismertem. Ő képes volt játszani, képes volt azt éreztetni az emberrel, hogy a java még hátravan, hogy amit megcsinált, az mindent megért.

Könnyes lesz a szemem, és a végéhez közeledem.

− Forty Quinn professzornak hívott, de valójában ő volt az én professzorom.

Joaq elmosolyodik. Össze fogunk barátkozni.

− Egyszer azt kérdeztem Fortytól, milyen volt ennyi kiváltság közepette felnőni. Azt felelte, nehéz. Azt felelte, hogy amikor olyan szülei vannak az embernek, akikben maga az emberi szeretet testesül meg, olyan szülei, akik az idő múlásával csak egyre jobban szeretik egymást, akik azért élnek, hogy szeressenek, nehéz volt, hogy folytonosan félreértik, hogy azt hiszik, gazdagsága pusztán anyagi jellegű. Azt mondta: ,Az a helyzet a szüleimmel, hogy dolgozhattak volna akár a Spájzban is; a kassza mögött, a pult mögött, akkor is ugyanennyi szeretettel árasztottak volna el Love-ot és engem.” − Elhallgatok. Love zokogásban tör ki. Reese Witherspoon előredől, és az ügynök férje átkarolja a vállát. Nyertem, bassza meg! − Forty Quinn tudta, hogy a szeretet minden; minden egyéb mulandó, átmeneti. Ha sikerült volna átérnie az utcán, garantálom, hogy megúszta volna a büntetést. Forty Quinn-nek nem lehetett nemet mondani! Igen-ember volt, csak épp a másik oldalról: olyasvalaki, akinek mindenki igent akart mondani. Nyugodj békében, testvérem!

Amikor visszatérek Love-hoz, reszkető testét az apja öleléséből az enyémbe plántálja. Mintha a Keresztapában lennénk; mindjárt beözönlünk a bálterembe, ahol minden Veuve palackokkal van tele, és a falakra Forty gigantikus méretekre nagyított fotóit vetítik ki. Itt fiatal, amott öregebb, de akárhogy is, halott. Igen!

Mindenki itt van, akit csak meg akartam ismerni, és most ők akarnak megismerni engem. Reese Witherspoon meg akar ölelni − igen, meg is teszi −, a férje pedig beszélni akar velem,Joaq meg inna velem egyet. Love büszke a könyvárus barátjára, összetört és megsemmisült, de büszke.

Barry Stein félrevon.

− Szeretsz szivarozni? − kérdezi.

− Abszolúte! − vágom rá; jól fog még jönni a Megan Ellisonnal folytatott tárgyalásokhoz. El fogom érni, hogy felajánlja, megveszi a dolgaimat, aztán pedig M. .E-vel kötöm meg az üzletet. Egyelőre azonban össze kell barátkoznunk. Igaza van Fortynak; nem fogom felégetni magam mögött a hidakat. Először is pedig fel kell építenem őket.

Ki kell mennem a pázsitra, és azt néznem, ahogy Barry Stein a csokornyakkendőjével birkózik, és igyekszik megtalálni a módját, hogy tapintatosan az üzletre terelje a szót. Mintha lehetne tapintatosan az üzletre terelni a szót.

Ráharap a szivarjára. Kiköp.

− Tudod − kezd bele −, Fortynak meg nekem nemrégiben támadt pár ötletünk. Neked meg nekem beszélnünk kéne egymással!

− Abszolúte! − bólogatok.

− Úgy gondolom, nem kéne, hogy a munkáját is eltemessék vele.

− Abszolúte!

Elszívok egy szivart, és Barry azt akarja, hogy hívjam fel az irodáját, és egyeztessünk időpontot. Odabent hihetetlen a kaja. Kate Hudson ölelget. Ráktorta, antipasti, kifogyhatatlan italok, citromos vodka, bélszín, ami szétolvad az ember szájában, és homárdarabok. Forty kedvenc dalai szólnak; a legtöbb azokról a kibaszott drogokról szól, amelyek csaknem a vesztét okozták, de aztán mégsem, és George Clooney rázza meg a kezem - szép beszéd volt, kölyök −, és a legcsodálatosabb az egészben a gyönyörűséges igazsága.

A beszédem mindenkit padlóra tett, de Forty Quinnt nem én tettem padlóra.

Hülyeség a gondolatokkal játszadozni, eltűnődni, hogy alakult volna az élete. Mit keresett egyáltalán Julié Santos Beverly Hillsben? Mi lett volna, ha mégis egyenesen Santa Monicába hajt, egészen a Csendes-óceánig? Olyan ez, mint a Match Poinfozn a teniszlabdával, aztán meg a gyűrűvel. Az egész élet egy picit a varázslaton múlik. Ahogy a halál is. Ha a forrásban találtak volna rá a testére, amikor már foszladozni kezdett volna a bőre, szar festette volna be a forró vizet és tele lett volna kokainnal, nos, más lett volna a temetés. Persze akkor is remekeltem volna, és megtaláltam volna a módját, hogy némileg emelkedettebb hangulatot teremtsek, de akkor sötétebb lett volna az egész. Hála istennek, ha létezik, Julié Santosért és a bal kanyarjáért.

− Joe! − szólít meg egy női hang, és Susan Sarandon az. Megölel, majd hátrahúzódik. − Egyszerűen muszáj volt!

Remélem, Reese látta és Amy is látta, de ami egyedül számít, az az, hogy Love látta. Átkarol.

− Olyan jól csináltad! − jelenti ki. − Tudod egyáltalán?

Nem ez a megfelelő alkalom a dicsekvésre, úgyhogy szerény maradok, gondoskodó, megsimogatom a karját, és csókot nyomok a feje búbjára, míg végül odébb nem áll; családi kötelezettségek.

Az olyanok, mint Forty Quinn, önmaguk legnagyobb ellenségei, ők maguk fokozzák idő előtti haláluk kockázatát azzal, hogy kodeint kapkodnak. A halálával én magam felszabadultam. Oda megyek, ahova akarok, és most az előcsarnokba sétálok, a rózsaszín és zöld szabadságba. Leülök egy kerek díványra, és Love itt talál rám. Az ölembe telepedik. Végigsimít a hajamon.

− Aludjunk A Polcon ma éjjel! − indítványozza. − Nem akarok itt aludni. A saját ágyamba vágyom.

Amikor egy lány a saját ágyára vágyik, de úgy, hogy te is benne légy, abból tudni, hogy ez most igaz.

− Ahogy akarod − felelem, és négy hetet irányzók elő magamnak, míg közlöm vele, hogy Forty munkája mélyen megihletett, és arra gondoltam, én is írásra adnám a fejem.

A hasára teszem a kezem. Ezt a pillanatot Forty nem veheti el; meghitt szerelmünket ebben a bálteremben és egy új élet halhatatlan szívdobbanását.

54

Korán ébredek. Boldogan. Még mindig emelkedett hangulat-ban vagyok a temetés után − Kate segge, Reese szemei, Amy hevessége, a kisbabám. És A Polc is hiányzott már; a teniszpálya, az örökké csak egymásba merészkedő, de soha egybe nem olvadó homok és gyep. Most, hogy futó lettem, a partot is másképp látom; hasznosnak. Ez az én pályám. És micsoda remek érzés visszatérni életed nagy rejtélyéhez, és azt mondani, á, tudom már, miért van itt ez a part. Nekem!

A testem már nem pihenne. Azt hiszem, ehhez a rengeteg változáshoz van valami köze. Amikor legutóbb itt jártam, akkor öltem meg Delilah-t. Love-nak fogalma sem volt róla, ki vagyok, de meg akarta tudni, úgyhogy meghívott a forgatására. Ezen a parton állt, és nézte, ahogy kikötök a Donzival, és fogalma sem volt róla, mit kerestem kinn a tengeren. Az élet csodája, a lányé az ágyamban: most még annál is jobban szeret, mint akkor. És olyan sok szeretet áradt az életembe; találkozások, lehetőségek, célok. Gondoskodni fogok Love-ról. Megtisztelem Forty örökségét és felvirágoztatom a munkáját. Erős leszek a gyermekemért és megvédem magam.

Túl boldog vagyok − mozdulatlanul fekszem, Love pedig az én Csipkerózsikám. Az ikertestvére halott; ez eltart még egy ideig. Megcsókolom a tökéletes kis homlokát, és bálnákkal telenyomott, rózsaszín sortot veszek fel meg egy pólót, aztán fogom a napszemüvegem, és kilépek Love szobájából. A Thunder Roadot dúdolom, átsétálok a házon, amelyen Forty soha többé nem fog átsétálni − ez a valóság! −, és elmosolyodom.

Odakint végigmegyek az ösvényen, mezítláb lépek a homokos pázsitra, a füves homokra. Hallom a lassú, lusta hullámokat, és amikor a partra érek, meghökkenek, mert olyan sűrű köd fogad, akár a hó, Stephen Kingbe illő, sűrű, fehér köd. Egyszeriben megint kisgyerek vagyok, és akár szörnyek is tanyázhatnak ebben a ködben; milyen szürreális, hogy hallom a vizet, de látni nem látom.

Emlékszem, hogy egyszer gyerekkoromban voltam ilyen boldog. Hó borította az utcákat, tökéletesek voltak és fehérek, mintha vaníliafagylaltba burkolózott volna a világ. Anyukám közölte, hogy ma nem lesz iskola, és hogy kimehetek. Előtte is láttam már havat, de aznap valahogy más volt. Még korán volt, mielőtt mindenki kirajzott volna, hogy tönkretegye, én pedig kicsörtettem, térdig jártam a hóban, és olyan kurva boldog voltam, hogy én vagyok az első, hogy ott láthatom az óriási, mély lábnyomaimat, meg a tudattól, hogy előttem az egész nap, nincs iskola, se házi. Van valami varázslatos az ilyen havas napokban, és milyen furcsa lehet Dél-Kaliforniában e nélkül felnőni! Ez lesz az első kérdésem Love-hoz, amint felébred.

A víz felé indulok a ködben, és egyszer csak kutyaugatást hallok. Csizmák és kiskutyák. Füttyentek. A kutya felugat. Mintha félne.

− Semmi baj! − kiáltok fel. − Gyere ide, kishaver!

De csak nyüszít, majdhogynem, mintha kismacska nyávogna.

− Hé, semmi baj, kiskomám!

Megveregetem a homokot. A kiskutya jut eszembe az Egyedülálló nő megosztanck>ó\, aki nem hajlandó odamenni Jennifer Jason Leigh-hez, aki aztán megöli, mert a kutya nem szereti őt. És aztán az jut eszembe, hogy Forty megölte Rooseveltet − Love verziója szerint, Love pedig sírt, amikor elajándékozták Bootsot −, Forty verziója szerint. Valójában nem is létezik olyan, hogy az igazság, olyan viszont, hogy boldogság, igen, és elképzelem Love arcán az ámulatát, ha hazaállítanék ezzel a kutyával.

A kutyák szeretik a határozottságot, úgyhogy ráparancsolok.

− Na jó, gyere ide, kiskutya! Most rögtön! − Ám a nyüszítés most távolabbról jön. Futni kezdek a kavargó fehérségen át, de tizenöt méter, és megbotlok. Majdnem kimegy a lábujjam. Bassza meg! A homok keményebb, mint gondolná az ember.

− Gyere már ide! Nem bántalak! − Továbbmegyek, és a kiskutya még mindig ott sír valahol. − Semmi baj! Itt vagyok!

A ködön túl ott hullámzik az óceán, megint meghallom a kutyát, és leguggolok. Készen akarok állni rá, hogy magamhoz öleljem, elborítson a kutyanyál, hogy szeressenek − ezért tartanak kutyát Franklin Village-ben is −, és azt hiszem, már látom is. Fehér, mint a köd, picike fekete szája és fekete szeme, rózsaszín nyelve van. Lihegve rohangál, és már azon gondolkodom, hogyan nevezzük el. Úgy fest, mint egy Charlie vagy Cubby vagy George. Füttyentek neki. Tudomást sem vesz rólam. A szemét.

Felnevetek. Mi a bajom? Csak egy kiskutya. Nem szemét. De persze az is lehet, hogy mégis. Kisbabák is tudnak seggfejek lenni, ahogy kiskutyák is szemetek. Csak épp az ember vállalja ezt a kockázatot, amikor gyereket vállal, vagy kiskutyát vesz magához. Azt hiszem, írok is majd valamit egy seggfej csecsemőről és egy szemét kiskutyáról; olyasmi lesz, mint azok a régi Snoopy-rajzfilmek, amelyekben nem érteni, hogy a felnőttek mit mondanak, mert csak zagyvaság.

Tapsolok, és ekkor fehér vászon villan fel előttem, egy sárga póló, és ráébredek, hogy a kutya nincs egyedül. Vakkant egyet, a gazdája pedig eldob valamit: egy neonzöld teniszlabdát.

Az ember füttyent egyet, és az ember egy nő. Már a haját is látom a ködben − szőke és kócos −, és megpillantom a hegyes vállait, a két hosszú lábát, és…

Amy? Amy. Amy? Amy?

Felkapja a kiskutyát, ami úgy volt, hogy az enyém lesz és Love-é. Megcsókolja, aztán felpillant. Megdöbben.

− Joe? − megrettent, bűntudatos. Megáll az idő. Moccanni sem tudok.

Túl erősen szorítja a kiskutyát, az pedig kapálózni kezd, és karmai vannak, úgyhogy ő nyer. Elejti, az pedig elszalad, ő pedig csak dermedten áll, és ez a ribanc baszott át. Meglopott. Becsapott. Hazudott. Kihasznált. Átejtett engem is, és azokat a kedves embereket is Rhode Island-en − Liamet & Pearlt & Harryt & Noah-t −, én pedig szerettem. Szerettem, de ő nem szeretett viszont.

Amy? Amy.

− Mit keresel te itt? − szólal meg, és azt hiszi magáról, szép és okos, ahogy a fúle mögé tűri a haját, és úgy tesz, mintha megbízna bennem, de az emberek nem változnak, és látom rajta, hogy futásra kész. Most azonban nem szökhet meg ugyanúgy előlem, mint akkor, azok után, amit velem művelt. Sarkon fordul, meglibben a haja, és az ösztönök veszik át az irányítást. Futásnak ered, de én gyorsabb vagyok, és a földre teperem. Felsikít, de a szájára tapasztom a kezem, és a túlságosan is jól ismert szempárba nézek.

Ágyékon térdel, mire önkéntelenül eresztek a szorításon, de sikerül megragadnom a haját, és a homokhoz szögezem. Megint betapasztom a száját, úgy ficánkol, mint egy hal, én pedig el sem tudom hinni, hogy ennyi hónap után Amy pont itt bukkan fel.

Más lett az arca a rengeteg napsütéstől; szeplősebb, simább a bőre, hosszabb a haja, a szempilláira rákérgesedett a festék; bulizni volt az éjjel. Ő az, akit valaha szerettem. Akire vágytam. Akit meg akartam ölni, de akiről meg is feledkeztem, miután beleszerettem Love-ba.

Megint belém rúg, mire lekeverek neki egy pofont.

− Ne sikíts! − szólok rá. − Megértetted?

Igent pislog. Ugyanolyan ragyogó a szeme, mint amilyennek emlékeztem rá, még ebben a ködben is. Leveszem a szájáról a kezem.

− Jézusom, Joe, mit csinálsz?

− Fogd be! − tapasztom újfent a kezem a szájára. − Nem kiabálhatsz! Megértetted?

Hevesen bólogat.

− Joe, kérlek szépen − kezd rá.

Még mindig igyekszem újra megszokni az arcát; az emberi arc olyan őrült egy dolog, mennyiféle orr van, van, amelyik krumpliorr, van, amelyik hegyes. Amyé sasorr. Valaha imádtam ezt az orrot. Valaha csókolgattam ezt az orrot. Most pedig már Love orrát imádom.

− Joe! − szólal meg. − Ami a pénzt illeti…

− A pénzt?! − nem tehetek róla. Rég volt már, de újra elönt az egész. A megaláztatás, amikor a ketrecben találtam a laptopomra, a kulcsokra, amelyeket én másoltattam neki, a Charles és Charlotte-hz dugott üzenetre. − Hogy gondolhatod, hogy a pénzről van szó?

− Mert elloptam a könyveket − lihegi. − De visszafizetem!

− Nekem nem kell a kibaszott pénzed, Amy! − felelem. − Én nem vagyok olyan, mint te. Nagy ívben szarok apénzre\

− Értem, oké? Szar alak vagyok! Csak engedj el! − fogja könyörgőre.

Leszorítom.

− Tényleg szar alak vagy. Aljas, üresfejű picsa.

− Őrült módjára viselkedsz! Engedj már el!

Leköpöm. Pislog.

− Baszd meg! − vetem oda.

− Joe, kérlek szépen, hagyd abba!

Erősebben szorítom a nyakát. Le kéne tudnom az egészet. Ki kellene szorítanom belőle a szuszt, mindazért, amit művelt. Ehelyett azonban hagyom, hogy beszéljen, hogy csak habogjon mindarról, amit művelt.

− Elvittem pár könyvet − ismeri be. − Ez gáz, én is tudom. És azt is tudom, hogy szörnyű lehetett, amikor rájöttél. De te is tudod, Joe; tudtad, hogy csak magam miatt voltam benne az egészben. Tudom, hogy tudtad!

Nem tudtam. És ez az, ami fáj. Én szerettem, ő pedig nem szeretett engem. Ö nem érzi úgy, hogy szerelem volt, soha nem is érezte úgy. Kivörösödöm. Meg kell ölnöm, mert olyanokat mond, hogy csak keféltünk, és nyár volt, és nem is engem húzott le. Csak a boltot. Nem szeretett, és akárhányszor kiejti a száján, hogy visszaadja a pénzt, úgy érzem, hogy meg kell ölnöm. Rá pazaroltam az időm, a szívem.

Könyörög, hogy engedjem el, és szerezhet előleget, és bármit megszerez, amit akarok, és épp egy házra vigyáz, és van ott egy csomó műalkotás, amit eladhat, de rengeteg, és olyan, mint egy tukmáló reklámszörnyeteg.

Beck sem szeretett soha, és ha Love tudna erről, a sötét, megalázó igazságról, hogy olyanokat szerettem, akik sosem szerettek viszont, nem is tudom, hogy néznék a szemébe. Nem tudom, hogyan lennék képes folytatni, mert az életem valódi borzalma nem az, hogy megöltem pár szörnyű embert. Az az igazi borzalom, hogy olyanokat szerettem, akik nem szerettek viszont. Ezzel az erővel akár maszturbálhattam is volna abban a ketrecben, és a könyveknek is mesélhettem volna a lányokról, mert Love előtt egyetlen lány sem volt igazán velem, főleg ez nem, ez a magas, szőke picsa, aki most az életéért könyörög, és fogadkozik, hogy mindent visszafizet, az utolsó fillérig.

− Még mindig nem érted − szólalok meg. − Semmit sem tehetsz.

− Engedj el! − könyörög. Vonaglik.

Minden, a hangja, a szavai, a szeme is értetlenségről árulkodik. Úgy tesz, mintha csak egy srác lennék a sok közül, akit ismert, én pedig úgy tekintek rá, mint aki összetörte a szívemet. De ő csak locsog, hogy milyen macerás volt a neten eladni a könyveket. Tényleg azt hiszi, hogy most A Portnoy-kónó\ van szó, hogy Yates-ről van szó?

− És mi van mindazzal, amit a Charlotte és Charlesbz írtál?

Nyel egyet.

−Mi?

− A Charlotte és Charlesl - csattanok fel. − Felolvastad nekem a strandon, és másnap eltűntél, és beleírtál nekem egy üzenetet, és azt akarom tudni, miért!

− Mert az volt a táskámban még a strandról, amikor bementem a boltba! − kiált fel, de nem ezt kérdeztem.

− Felolvastad nekem azt a könyvet a strandon, és utána üzenetet hagytál nekem benne, és most azt akarod mondani, hogy nem emlékszel?

− Már mondtam, Joe! Te meg a telefonomban kutakodtál. Mármint érted, te sem bíztál meg bennem!

− Miért hagytad ott nekem azt a könyvet?

Kérlel, hogy engedjem el. Én arra kérem, mondja meg, mi volt a könyvvel. Csípős és hideg a levegő, a hullámok hangosak, és megint felnyög.

− Mert olyan szerencsétlen és magányos vagy! − kiált fel végül. − Jézusom, ha ez kell, hát legyen! Feladom − cicceg, és megköszörüli a torkát. − Szállj le rólam! Szállj le rólam, és megmondom!

− Nem! − felelem. − Most mondd!

− Azért hagytam ott neked azt a könyvet, mert tényleg sajnáltalak. Szomorú vagy és magányos, és jobban kéne bírnod az egyedüllétet! Egyszerűen olyan kurva depressziós vagy, és büszkén viseled, mint valami jelvényt, ahogy ott ücsörögsz magadban abban a boltban, és olyan nyilvánvalóan majd’ meggebedsz, hogy lépjen be valaki, és változtassa meg az egész életedet; és ez kibaszott idegesítő! Mármint vedd kézbe a saját dolgaidat! Szedd össze magad! Ne fontolgasd már olyan alaposan minden egyes szavadat, meg hogy milyen zenét tegyél be! Azért adtam azt a könyvet, mert azok az óriások szánalmasak; kurvára nem képesek összekapni magukat, és azt várják, hogy mindenki olyan rendes legyen, mint ők. Nem lenne joguk megdöbbenni, amikor rájuk támadnak az emberek. Érted, ilyen az élet, basszák meg! Tedd túl magad rajta! Nem várhatod, hogy mindenki olyan legyen, mint te! Ez a lényege.

A szavai belém szúrnak.

− Ha olyan depressziós és szánalmas vagyok, akkor miért jártál velem?

− Joe! − forgatja a szemét. − Amikor először találkoztunk, a volt pasim hitelkártyájával fizettem, és te nem hívtad rám a zsarukat.

− Nem szoktam ítélkezni.

− Úgy kell látnod a dolgokat, ahogy vannak − feleli. − Mármint én nem próbáltalak félrevezetni vagy ilyesmi. Tudod, úgy voltam vele, hogy oké, ezt a srácot nem zavarják a kétes dolgaim. Nyilván neki is megvannak a maga kétes dolgai. Csak erről lehet szó.

− Én egyáltalán nem olyan vagyok, mint te!

Végre én is megbántottam, és megmoccan.

− Hát, kibaszottul gratulálok hozzá! Most már elengedsz? Ugyan már, ez nevetséges! Mégis, mit akarsz velem csinálni, megölsz?

Amy Adamnek fogalma sincs, ki vagyok. Azt hiszi, valami magányos, szerencsétlen flótás vagyok gyatra szövegértési képességekkel. Kihasznált. Nem elég okos, hogy szeretni tudjon, vagy kiismerhessen, és hirtelen megsajnálom. Nem érti, hogy a Charles és Charlotte az emberi szellem állhatatosságáról szól; hogy amikor a boldog embereket átcseszik, átúsznak a másik szigetre, összeszedik magukat, és újrakezdik az egészet.

Amy nem valami mesteri szélhámos vagy dörzsölt tolvaj. Egy olyan könyvvel járkált, amelyet meg sem ért, és azt akarja, hogy olyan legyen a világ, mint egy Richárd Yates-könyv, ahol minden szomorú véget ér. Az egyetlen Philip Roth-könyv, amit kiolvasott, A Portnoy-kór. Nem az a lány, akinek hittem; most meg a főnökéről beszél, akinek a kutyájára vigyáz, és nem fogom megölni.

Különös módon Amy Adamnek igaza van. Most képtelen vagyok bárkit is megölni. Itt van nekem Love. Apa leszek. Megváltoztam. Végül lemászok róla, ő pedig leporolja a homokot a karjáról és a pólójáról. Lerázza a lábát.

− Ezt nem bírom a parton − nyafog. − Mindenütt csak homok.

Az ő szemszögéből mindez csak szerelmesek civódása volt, úgyhogy azt tesszük, amit a volt szeretők szoktak: együtt pillantunk vissza a múltunkra. De annyira mások az emlékeink! Felhozom azt az utolsó éjszakát Little Comptonban.

− Emlékszel az új legjobb barátainkra, Noah-ra és Pearlre meg Harryre és Liamre? − kérdezem.

Elakad a lélegzete.

− Te emlékszel a nevükre? Hogy emlékezhetsz a nevükre?

Nem olyan, mint én, mint Love. Nincs megátkozva érzékeny szívvel. Az övé csak ütemesen ver. Felkacag.

− És emlékszel, amikor rajtakaptalak, hogy a telefonomban kutakodsz?

Átsöpör rajtam a megszégyenülés hulláma.

− Aha − dörmögöm. − Nagyon bepörögtél.

− Ja. Paranoiás voltam. Akkor már feltettem a netre pár könyvet, és albérletet keresgéltem itt. Amikor megláttam, arra gondoltam, bassza meg, rájött!

− Huh! − nyögöm ki, és a Match Point)\it eszembe, amikor Woody Allén arra emlékeztet minket, hogy a legjobb teniszezőknek szerencséjük is van. Amy böngészőjében jó pár ablak meg volt nyitva aznap. Én csak a hendersonost láttam. Ha sorba kellett volna állnia, ha alaposabban mossa meg a kezét, ha még kirúzsozza magát, a többit is láttam volna. Nem volt vele szerencsém. De aztán nélküle sosem találtam volna rá Love-ra.

− Tudom, tudom − mondja. − Azért kezdtem hisztizni, mert azt hittem, tudod, mire készülök, és beszélni akarsz velem, meg minden.

Megkérdezi, hogy én mit keresek L. A.-ben, és azt mondom, azért költöztem ide, mert muszáj volt csinálnom valamit, ideje volt otthagynom New Yorkot. Azt mondja, ő lehet, hogy Austinba költözik. Mire én, hogy mostanában egy csomó seggfej beszél arról, hogy Austinba költözik. Elneveti magát.

− Vicces vagy! − jegyzi meg. − A humorod még mindig megvan, Goldberg!

Semmit sem érzek. Nem vágyom arra, ami köztünk volt; nem is tudtunk mást csinálni, csak másokon csúfolódni. Az óceán felé meredek, de nem látok át a ködön. Amy a bal vállára húzza a haját. A nyakán véraláfutások: az erőszak bizonyítékai, az új hugyosbögre. Hevesebben kezd verni a szívem; talán mégiscsak meg kell ölnöm. Bántottam. Én tettem. És ha elteszem láb alól, soha többé nem kell aggódnom miatta. Nem lesz újabb elvarratlan szál, újabb hugyosbögre. Megtehetném. Az ujjával rajzol a homokba. Lehet, hogy ez lesz az utolsó cselekedete. De aztán feljebb kúszik a dagály, majd visszahúzódik, és a vonal eltűnik, ahogy a nyakáról is el fog a vörös folt. A természet szakadatlanul előretörő szörnyeteg; a lábnyomok eltűnnek, a múltbéli sérelmek elhalványulnak. Nem ölöm meg Amyt. Nem veszek el egyetlen életet sem ezen a bolygón, miközben Love-val épp egy új életet készülünk a világra hozni. A múltamat már meggyóntam Love-nak; nem akarom, hogy a jelenemet is meg kelljen.

Felállók, és Amy felé nyújtom a kezem, de a segítségem nélkül is talpra áll.

Megkérdezi, biztosan nem akarok-e pénzt a könyvekért. Azt felelem, hogy nem kell, mire rám mosolyog, azzal sarkon fordul és visszasétál a ködbe. Leszegett fejjel, karba font kézzel ballag. Visszaülök a hűvös, nedves homokra, ahol feküdt, és érzem, ahogy lehull rólam a teher, mintha minden egyes lélegzettel, minden pillantással lassan kiszállna belőlem.

Nem tudom, pontosan mikor tűnik el a szemem elől, mert apránként illan el. A köd először a csupasz lábát, aztán a sárga pólóját nyeli el. A haja egy röpke pillanatra még visszatér, kócosan és szőkén, aztán egész valójával az is eltűnik a ködben, szinte mintha soha erre sem járt volna.

55

Olyan más a Taco Bellben Love-val. Máris kívánós, és most épp enchiladára és gorditára fáj a foga. Ikrek. Csakhogy most nem rendeljük meg az egész étlapot, csupán gorditát és két csirkés tacót. Üdítőt inna, noha bűntudata van a sok cukor miatt, de azt mondom, holnaptól majd egészségesebben étkezünk.

Azt mondja, én válasszak bokszot, és egy ablak mellettit választok, jó messze onnan, ahova Fortyval ültünk mindig. Jól megpakolja jéggel a poharainkat, és egy kis gyökérsört kever a kólánkhoz.

− Gyakorlatilag imádom! − jegyzi meg.

− Én is − felelem. − Lehet, hogy itt kellene megesküdnünk.

− Épp most kérted meg a kezem a Taco Bellben, méghozzá gyűrű nélkül?

Bólintok. Nevetésben tör ki. Ügy érzi, lehet, hogy be is pisilt egy kicsit, mire azt mondom, hogy néhányaiéi terhesen kizárt, hogy összepisilné magát. Megfogjuk egymás kezét az asztal felett.

− Szóval hozzám jössz? − kérdezem.

− Igen − mosolyog. − Csak légyszi, ne csinálj nekem gyűrűt a szívószálból, vagy ilyesmi, jó?

− Megegyeztünk.

Miközben a lakomára várunk, a babaszobát tervezgetjük, meg hogy hol éljünk, és mikor mondjuk el az embereknek. Elárulom neki, hogy azon gondolkodom, írnék valamit, mondjuk például ezt az ötletemet, amin agyalok egy ideje, egy szellemíróról; a címe Svindlerek lenne. Tetszik neki a cím − igen, kurvára tetszik −, és megjegyzi, hogy Forty már aznap látta rajtam, hogy vérbeli író vagyok, hogy először látott. Nézzük, ahogy a part menti országúton elsuhannak az autók, és felidézzük a temetést. Azt mondja, a beszédem volt a legjobb, amit valaha is hallott, és ma este meg akarja nézni a videót.

− Nem bizarr? − kérdezi.

− Egyáltalán nem − nyugtatom meg. − A halál a bizarr.

Amikor elkészült az ételünk, odamegyek a pulthoz, és megköszönöm a srácnak. Új itt. Nem ismer, Fortyt pedig már sohasem fogja megismerni. Love nagyot harap a gorditájába, és a fele a ruhájára pottyan, és most úgy érzem, én pisilek be mindjárt a nevetéstől, aztán felemelem az egyik csirkés tacót, és szándékosan úgy tömöm a számba, hogy a fele a pólómra potyogjon, mire ő kezd el nevetni.

Kicsusszanok a bokszból, Love pedig követ a szemével, és csak Love lehet szexi, miközben a blúza csupa gordita. Odaülök mellé, és érzem, ahogy reagál rám. Fizikailag érzem, ahogy feltámad benne a szerelem, a lábában, ahogy leheletnyit felém fordul, mint virág a nap felé. Amikor megcsókolom, megremeg, mintha csak most ismerkedtünk volna meg, és úgy simogatja a hátam, mintha mindig is ismertük volna egymást.

− Szeredek − mondom ki.

− Én is − feleli.

Fülig ér a szám. Ha így vagyunk egymással a testvére döbbenetes halála és a meglepetésszerű terhesség után, elképzelni sem tudom, milyen jó lesz, amikor nem lesz ennyi stressz az életünkben.

− Na jó, most már tényleg pisilnem kell − mondom, és útban a mosdó felé biccentek a pultossrácnak.

Az a fajta mosdó, ahol örökösen párás a jobbára csak szilánkokból és graffitiból álló tükör, és nem látni benne a tükörképemet.

Miután lehúztam a vécét, alaposabban mosok kezet, mint Amy azon a májusi napon Délnél. Megnyomom a kézszárító gombját, és várom a forró levegőt, de elromlott.

Egyszer majd, ha találkozom a Taco Bell tulajdonosával, azt fogom tanácsolni neki, hogy újíttassa fel ezeket a kurva mosdókat. Elmondom majd neki, a feleségem és én − a feleségem! − időnként megfordulunk nála. És szívesebben jönnénk gyakrabban is, ha nem lennének ilyen undorítóak a mosdók.

Belököm az ajtót, izgatottan várom, hogy elmondhassam Lóvénak, mit találtam ki a mosdókkal kapcsolatban, és megtorpanok. A gorditája ugyanúgy hever a helyén, mint amikor kimentem, de ő nem ül a bokszban. És a srác is eltűnt a pult mögül. A konyha néma, és odakint üres az országút. Semmi. Egyetlen BMW sem. Lúdbőrözni kezd a hátam, és berontok a női mosdóba, de minden fülke üres.

Csörögni kezd a telefonom, visszhangzik az elhagyatott Taco Bell néma csendjében. Love az, de lenémítom, mert most már tudom, mi folyik itt. Love megszerezte a vizeletes bögrét, de nem az a bögre volt az egyetlen hiba, amit vétettem. Biztos vagyok benne. Ezenkívül az egyetlen lehetséges magyarázat a csend vákuumára egy atomkatasztrófa, mely esetben azonban narancssárga lenne az égbolt.

Megnyitom a csapot. Itt újabb, rózsásabb színű a szappan. Kíváncsi vagyok, vajon fiam vagy lányom lesz. Meleg vízzel mosom meg a kezem, és hideggel leöblítem. Jó ideig nem pancsolhatok majd, és megnyomom a kézszárítót; forró levegőt fuj rám. Becsukom a szemem, és a forróságba dugom a kezem.

Megint csörög a telefon. Love. Azért hívatnak vele, hogy kiderítsék, mi tart ennyi ideig. A Dennis Lehane-könyvekben is mindig ilyeneket csinálnak. De ezt nem róhatom fel nekik; az a dolguk, hogy elkapjanak.

És nagyon akarhatnak, mert az egész terepet kipucolták. Ezért nincs senki a kasszánál, és ezért nincs egyetlen kocsi sem az úton. Ha úriember lettem volna, hagyom, hogy Love menjen ki először a mosdóba, és akkor nekem kellett volna végignéznem, ahogy a zsaruk hangtalanul, némán beosonnak.

Meghúzom az ajtót, és kilépek a női mosdóból. Emlékezetembe vésem a padló mintáját, harapok egy utolsót Love gorditájából, és ennyi. Kinyitom a belső ajtót, és az előtérbe lépek. Kinyitom a másodikat is, és a parkolóba lépek. A nap a szemembe szúr. Fölöttem, a tetőn, ott vár egy zsaru.

− Emelje fel a kezét! − szólal meg.

Felemelem.

Eldarálja a jogaimat, és mindenünnen zsaruk bukkannak elő, a parkoló kocsik mögül, az épület mellől, a bokrokból. Nem érdekelnek. Nem érdekel, hogy le vagyok tartóztatva Guinevere Beck és Peach Salinger meggyilkolásáért.

Engem csak Love érdekel, és most meg is látom, patakzanak a könnyek az arcán. Megpróbál odarohanni hozzám, de lefogják. Ha most az Egyesült Államok szövetségi igazságügyi rendszerének nevetségesen eltúlzott eljárása miatt elvetél, mind egy szálig megölöm őket!

Mindaz a felvilágosult, Charles és Charlotte-íé\e maszlag a bizalomról meg az optimizmusról jó meg minden, csak nem akkor, amikor az ember terhes felesége a Taco Bell parkolójában zokog, és csupa gordita a blúza, és nem tehetsz semmit, mert börtönbe kell menned. De nem kell félnem. Most már én is a gazdagok, az érinthetetlenek közé tartozom. Ezek a szarháziak nem bizonyíthatnak rám semmit. A legjobb ügyvédeket kapom, akiket csak szerezni lehet. És aztán próbálkozzanak csak rám bizonyítani, hogy megöltem bármelyik lányt is a hugyosbögre nélkül, amit Love szerzett meg.

Love-val összefonódik a tekintetünk. Megmondom neki, hogy szeretem. Biccent. Én is. A zsaru megkérdezi, végeztem-e, de még mielőtt válaszolhatnék, kinyitja az ajtót és betuszkol. És ez most tényleg megtörténik. Itt nem valami hataloméhes közrendőr bírságol meg szabálytalan átkelésért. Ez itt most két rendbeli gyilkosság, egy gyanúsított őrizetben, vége.

Baszd meg, rádió! Még nincs vége. Még közel sincs.

56

A rendőrség annyira rá van fixálódva a múltra, én pedig úgy megmondanám, hogy annak már vége. Más ember lettem. Láttam Amyt a parton, Amyt, aki miatt ideköltöztem, aki meglopott és összetörte a szívem, és mégsem öltem meg. Már nem az az ember vagyok, és ez nagyon is fontosnak tűnik, de persze jogi szempontból nem az. Az agyam majd’ szétreped a nagy védekezésben, az egyeden érvvel, amit fel sem hozhatok, mert most nem Amyről van szó, a franc essen bele, noha azt kívánom, bár róla lenne!

Szóval lényegében a következőről van szó. Peter Brinks nyomozó és a New York-i rendőrség nem olyanok, mint a feminista bloggerek. Ők komolyan vették dr. Nicky Angevine panaszait. Melyek egyike egy bizonyos ,>X” pácienst érintett, egy bizonyos Danny Foxot. Nem tudták kideríteni Danny Fox hollétét. Mintha nem is létezett volna.

Eközben pedig a Rhode Island-i Little Comptonban Nico rendőr jó sok időt töltött a Salinger-ház körül. A rendőri munkában rengeteg az üresjárat, az ücsörgés, a kávézgatás, a várakozás… Egyszer, miközben csak üldögélt, kedve támadt átlapozni egy vitorlásmagazint. És ebben a vitorlásmagazinban látott egy képet egy pasasról egy hajón. És ennek a srácnak Spencer Hewitt volt a neve.

− Megnéztem azt a képet − mondta. − És arra gondoltam, menynyi esély van rá, hogy két Spencer Hewitt nevű srác is létezik?

Bár Salingerék ragaszkodtak Peach ügyének lezárásához, Nico rendőr elment a műhelybe, ahol megjavították a Buickomat. Megkérdezte, nincs-e véletlenül valami arról a munkáról a nyilvántartásukban, mondjuk a rendszámom. És az átvételi elismervényen történetesen ott is volt. Nico kiderítette, hogy a kocsi egy bizonyos Mr. Mooney nevén van. Olvasott a boltról valami régi, New York-i könyvesboltokról szóló BuzzFeed cikkben. Ott látta a Joe Goldberg nevet, és aztán rám is talált azon a szájbatekert Facebookon.

Kibaszott Facebook!

Felismert, és megmutatta a képemet Salingeréknek, akik természetesen rám ismertek, mint futárra, illetve a srácra a bárból. Szóval megszólaltak a vészcsengők. Nico rendőr nem ostoba, és tudta, hogy Peach barátja, Beck, szintén korai véget ért. Majdhogynem azt kívánom, bár ott lehettem volna, amikor ellátogatott dr. Nicky börtönébe, és megmutatta neki a képemet - kibaszott Facebook −, és megkérdezte: Ez itt Danny Fox?

Szóval így állt össze ez az örvény, mint a természetben minden nagy vihar, a véletlenek összejátszásaként. Ugyanolyan abszurd, mint hogy egy malibui strandon fussak össze Amyvel, miután hónapokig vadásztam rá Hollywoodban. Hogy mi hogy jön össze ezen a világon, vagy hogy nem, abban nincs semmi fair. Milyen belátással bántam el Amyvel! Elengedtem. Nem büntettem meg. Úgy érzem, az igazságszolgáltatásnak ezt is látnia kellene, hogy most hol tartok, hogy milyen messzire jutottam, és mennyi mindent veszíthetek el. Felhagyhatnának azzal, hogy minduntalan a múltamat piszkálják. Ez olyan bosszúszomjas, olyan kisiskolás, hogy az egész életemet erre a két halott lányra akarják leszűkíteni.

És semmi sem figyelmeztetett a közelgő viharra, de Love-nak köszönhetően még be tudtam foltozni a lyukakat. Van egy ügyvédem, Edmundnak hívják, és itt ül mellettem minden egyes kihallgatás alatt. Ő a tanácsadóm. Bólint, ha nyugodtan válaszolhatok, és a fejét rázza, ha azt akarja, hallgassak. Edmund azt mondja, koncentráljak a tényekre, és emlékeztet rá, hogy a zsaruknak egyelőre semmiféle bizonyíték nincs a kezükben arra nézvést, hogy bármit is tettem volna. Csak annyit tudnak biztosan, hogy előszeretettel használok álneveket. Legelső beszélgetésünk alkalmával én is Leonard Carr nyomozó eszébe idéztem, hogy rengetegen használnak álnevet.

− Nézze csak meg az írókat! − mondtam. − Vagy a híres embereket, amikor szállodába jelentkeznek be.

Már három napja, és az élet soha nem olyan, mint amire számítunk. A kaja nem is olyan rossz. Mondjuk nem is jó, de nem éhezem. Az újságok gyilkos Joe-ként emlegetnek, ami elég elkeserítő; a modern média kudarca, nem képesek valami eredetivel előállni. Love meglátogat. Az apja is. Éjszaka aggódni kezdek. Azon töprengek, nincs-e valahol még több hugyosbögre is, nem feledkeztem-e meg valamiről. A Charlotte és Charlesra. gondolok. Love-ról álmodozom. Elképzelem a kicsinket, ahogy Love-tól hozzám szalad, majd vissza Love-hoz. Arról álmodom, hogy járni tanul, és úgy ébredek, hogy készen állok szembenézni az olcsó kávéval és faggatással telő, hosszú napokkal.

Leonard Carr a jó zsaru. Maga is mondja, hogy túl okos vagyok ahhoz, hogy a rossz zsaru műsorral bajlódjon, és azt is, hogy nem fog pszichojátszmákkal fárasztani. De aztán persze, hogy azokkal fáraszt. Azt hiszi, majd csak lankad az éberségem, és véletlenül beismerem, hogy megöltem valakit. Gyerekei vannak. Jobban is tudhatná. De persze ő is csak ember. Mint mindannyian.

Ebéd után visszatér ebbe az ablaktalan szobába, ahol a beszélgetéseink zajlanak. Vízzel kínál, és felpolcolja a lábát.

− Tehát! − szólal meg. − Épp a Wall Street farkasa jutott eszembe.

Van benne valami friss lendület, és megszegem a szabályomat, hogy sosem nézek az egész álló nap rám szegeződő kamerába, ebbe az üveggömbbe, amely eltökélten igyekszik megörökíteni, amint beismerek valamit. Edmund megböki a lábam, emlékeztetőül, hogy ne veszítsem el a nyugalmam. Carr nyomozónak valami új információja van. Tudom. Izgatott, és annyira igyekszik leplezni, hogy épp attól látszik rajta. De persze az is lehet, hogy mindez a stratégiája része.

− Megmondom, mi tetszik abban a filmben − folytatja. − Az, amikor a pasas megeszi az aranyhalat. Olyan egyszerű. De van benne valami. Megmaradt bennem. Még sosem láttam, hogy valaki megevett volna egy aranyhalat. Hát maga?

− Nem − felelem, és azon agyalok, mit tudhat. Szomjas vagyok, de nem iszom meg a vizet.

− Még soha?

− Nem. − ismétlem. Szeretném felnyitni a koponyáját, és kideríteni, mit tud, hogy kihagyhassuk ezt a fecsegést, és mehessek már, élhessem tovább az életem.

Biccent.

− Cabóban sem látott ilyesmit?

Edmundra pillantok. Bólint.

− Nem − felelem. − Senkit sem láttam Cabóban aranyhalat enni.

Fincher. Mi a faszt tudhatnak Fincherről? Hangosan dörömböl a szívem. Rászólok, hogy hagyja abba. De nem hallgat rám. Nem tudom irányítani. Senki sem tudja. Carr nyomozó még mindig bólogat. Kínoz. A nyakát vakargatja.

− Na és hogy vagy Brian cimborája?

Az a kibaszott Dave kapitány. Nyelek egyet. -Jól.

− Igazi partiállatnak hangzik a srác, ugye? − nevet fel. − Egy ilyen fickó, lefogadom, hogy ö bekapna egy aranyhalat, mi?

− Nem tudom.

Carr nyomozó a falat bámulja. Edmund pedig engem. Sajátos csend uralkodik ebben a szobában, és már tudom, mi történt. Dave kapitány tekintélytisztelő ember - a szabály az szabály, Joe és amikor a zsaruk a Cabóban töltött időnkről kérdezték, minden apró részletet készségesen kitálalt. Beszámolt nekik nem létező Brian barátomról is, akit akkor találtam ki, amikor meg akartam szerezni a hajót, hogy megszabaduljak Fincher holttestétől. Most pedig Briannel akarnak beszélni, és talán másokat is ráállítottak erre az ügyre; zsaruk serege vizsgálja a légitársaságok nyilvántartásait, az útleveleket, zsaruk serege keresi Briant, az amerikait, aki San Lucas-ba utazott. Briant nem fogják megtalálni. Arra azonban rájönnek, hogy egy Robin Fincher nevű zsaru is Cabóba repült. Látni fogják, hogy pont akkor tűnt el, amikor én is ott voltam, és bármennyire szeretem Love-ot, ez itt Amerika. Ha megölsz egy zsarut, nem hagynak futni. Az övéiket védik. Egyetlen nagy család, a végsőkig hűek egymáshoz.

− Hol ismerte meg Briant? − tudakolja Carr.

− Egy partin − felelem.

− Henderson partiján?

Ügyes próbálkozás, faszfej!

− Nem − felelem. − Nem Henderson partiján.

Henderson persze a kedvenc témájuk; az, hogy ott voltam a házában, a YouTube-on is fenn van, aznap éjjel, amikor meghalt. Úgy gondolják, túl sok itt a véletlen egybeesés. De nincs bizonyítékuk.

− Úgy hangzik, mintha nem állnának túl közeli kapcsolatban − jegyzi meg.

− Nem is − felelem. Hosszúak itt a napok. Nem fogok panaszkodni, amikor majd szabad leszek, és éjjel-nappal virrasztok, hogy segítsek a baba körül.

− Miért utálta Love annyira?

Ránézek.

−Hm?

Elmosolyodik. Elbasztam. A hm nem volt jó válasz.

− Épp most kérdezik ki őt is − jegyzi meg. − Csak annyi, tudja, hogy kíváncsiak vagyunk magára, Joe; hogy milyen emberek között forgott, ilyesmi.

− Nem tudom, miért utálta − felelem. És olyan ez, mint abban a Mr. És Mrs. műsorban, ami még azelőtt ment, hogy megszülettem volna, amelyben azt tették próbára, hogy az ember mennyire ismeri a párját. Csakhogy ez nem fair. Itt most nem egy kibaszott cabói vakációért játszunk. Itt most az életemért játszunk, azért, hogy apja lehessek a gyermekemnek. A gyerekemnek. Sem Love, sem én nem jelentkeztünk, mégis játszanom kell.

− Találgasson! − mondja. Üzenetet kap. Elolvassa. Bólint. − Hm − utánoz engem. Nála van Love válasza, és fogalmam sincs, mit mondhatott.

− Joe, nem kell válaszolnia − emlékeztet rá Edmund, de téved; válaszolnom kell. Carr nyomozó addig nem tágít, míg meg nem válaszolom a kérdését valakiről, aki nem is létezik, különben még egy lépéssel közelebb kerülök a szeretet nélkül leélendő élethez. Milo fogja felnevelni a kisbabámat. Az ő karjába fog rohanni.

Kavarog a fejem. Brian nem létezik. Nincs semmiféle Brian. Love viszont válaszolt a kérdésre. Mit felelhetett? Olyan ez, mint a Magnóliában, amikor a srác összeomlik. Én is recsegek-ropogok a nyomás alatt, és ezt Carr is jól tudja. Az asztalhoz koppintja a telefonját, és ez a hang az életem végét jelenti.

− Nem szomjas? − tolja felém a vizet. − Csak rajta! Higgye el, nem tettünk bele semmit!

Ránézek, és megint csak a saját síromat ásom. Tud vajon a kaktuszról? Lehet, hogy kamera volt a házban? Lehet, hogy kamera volt az égen? Egy drón? Belekortyol a vizébe.

− Mikor ismerte meg Love Briant? − kérdezi. − Még azelőtt, hogy elhagyták a várost a forgatás miatt? Vagy Palm Springsben ismerte meg?

Az is lehet, hogy hazudik. Meglehet, hogy Love nem volt hajlandó válaszolni. Lehet, hogy ugyanazt a játékot játssza, mint én. Próbálom Love bőrébe képzelni magam; terhesen, szerelmesen, miközben valaki kérdéseket tesz fel, és ha rosszul felelek, búcsút inthetek a férfinak, akit annyira szeretek. Egyre hevesebben ver a szívem, és azt kívánom, bár egy gurulós bőröndben hordhatnám magammal. Bosszantó, ahogy összekapcsolódik az összes többi testi funkciómmal, ahogy a rohadék kis pórusaim hagyják, hogy verejték üljön ki a homlokomra, ahogy a rohadék pupilláim összeszűkülnek és kitágulnak, és nem irányíthatom őket. Nem vagyok valami kibaszott szociopata.

Carr nyomozó megint felteszi a lábát az asztalra.

− Joe − szólal meg −, mi Brian vezetékneve? Love nem emlékszik rá. Maga emlékszik?

Edmund jelentőségteljes pillantást vet rám.

− Nem − felelem. − Nem emlékszem.

Nem emlékszem. Ez a varázsszó; az ügyvédem szerint és Love szerint is. Ha csak azt hajtogatom, hogy nem emlékszem, hamarosan kikerülök innen. Nem hagyom, hogy Carr megtörjön. Nem kéne vetélkedőt játszatnia Love-val és velem. Még nem is vagyunk házasok. Lecsendesítem, a szívem, belekortyolok a vízbe, és alig várom, hogy véget érjen ez a beszélgetés. Már várom, hogy visszatérhessek a zárkámba. Erősebbnek érzem magam, amikor ott vagyok bezárva.

A szerelem a boldogság kulcsa, és nincs kétségem, az fog majd kiszabadítani. Love és Edmund: nincs is szükségem másra, és mindenem meg is van, és tudom, ha hiszek Love-ban és a szabályok szerint játszom - ne mondj semmit, ne emlékezz semmire, a lehető legkevesebbet mondd el, ne mondj semmit −, tudom, hogy hamarosan kint leszek, és láthatom, ahogy a gyerekem előbukkan Love vaginájából − onnan, ahol a legjobban szeretek lenni az egész világon.

Ha Love itt lenne ebben a szobában, átkarolná a vállam, és elmondaná, miért utálja Briant, mi a vezetékneve, megosztana velem minden apró kis részletet róla, hogyan ismerkedtek meg, és mivel bántotta meg. Tudom, hogy nevetséges. Hiszen Brian nem is létezik. Sosem találkozhattak. Csak azért találtam ki, hogy megszerezhessem az egyik hajót. Vagyis mivel nincs is olyan, hogy Brian, nincs semmi, amit Love-nak kéne tudnia. Mégis tudom, hogy valamiképpen tudná, mert így van, ha valaki iránt ilyen mélységes kötődést érez az ember, ha valaki így beleivódott a lényébe. Hiszem, hogy jobban ismer, mint én saját magam, és remélhetőleg én is ugyanilyen jól ismerem.

−Joe!

− Igen?

− Hogy ismerkedett meg Love és Brian?

Nem mondok semmit. Mit mondana Love?

− Mi a vezetékneve?

Nem mondok semmit. Mit mondana Love?

− Miért utálja ezt a srácot?

Nem mondok semmit. Mit mondana Love? Ismerem Love-ot, és most hinnem kell magamban. Végig kell sétálnom a pallón, és fejest ugranom. Abbamarad az izzadás. A szívem elcsendesedik, és a pórusaim is megpihennek. Ez az!

− Először is − kezdek bele −, alig ismerem azt a Brian srácot. És az a helyzet, hogy Love nem utálja.

Carr nyel egyet; csalhatatlan jele, hogy átmentem a vizsgán. Love ugyanezt mondta a zsaruknak, és pontosan emlékszem a szavaira, amiket a medencében mondott, amikor Samről beszélgettünk, a munkából, és amikor Little Comptonban Fortyról. Én senkit sem gyűlölök. Ezt mondta. Ha az ember szeret valakit, figyel rá. Mindenre emlékszik.

− Igazság szerint − teszem hozzá − Love senkit sem gyűlöl.

Carr állkapcsa megfeszül.

− Aha − feleli. − Én is így hallottam.

Legszívesebben a levegőbe csapnék az öklömmel. Tudtam! Ismerem! Szeretem!

De a legtöbb szerelmes elé akadályokat állít az élet, és a miénk Carr nyomozó, aki újra rákezdi, csípőből tüzel.

− De Dave kapitánynak azt mondta, hogy Love utálja ezt a pasast. Miért?

− Nem akartam kitérni erre. Ray és Dottie már így is elég sok mindenen ment keresztül… − Sikerül néhány könnycseppet is kipréselnem. Az ügyvédem kér egy percet, de azt mondom, nem kell. − Nézze, nyomozó, nem hangsúlyozhatom eléggé! Nagyon szeretném, ha Ray és Dottie nem tudna róla, hogy Forty volt a ludas a dologban, de a francba is, mindegy! Brian Forty haverja volt − jelentem ki, és ez a főnyeremény; néhai leendő sógorom húz ki a pácból odaátról. − Én épp csak Cabóban ismertem meg. Fortyval alaposan elintézték magukat, és Forty nem akarta csak úgy otthagyni, de túlságosan odavolt, hogy maga foglalkozzon vele. Csak szívességet akartam tenni neki − vonom meg a vállam.

− És miért ne vihette volna el a partira? A Groceriában több mint elég vendégszoba van. − Most Carr nyomozó az, aki izzad, és az ujjaival dobol az asztalon. És ez a szép az észszerű kételkedésben. Gyaníthatja, hogy az egészet csak kitaláltam, de végül úgysem tudja bizonyítani, és Forty sincs itt, hogy rám cáfolhatna.

− Mert ez a stáb záróbulija volt − felelem. − Zártkörű.

− És még ki találkozott ezzel a Briannel? Mármint aki életben is van? − kérdezi.

Vállat vonok.

− Nem emlékszem.

Féltem, hogy cinikusan hangzóm, akár egy szenátor fia, akit bíróság elé állítanak, mert bedzsináztatott egy lányt, de nem. Jól csináltam. Bíztam, megpróbáltam kitalálni, mit mondhatott Love, és beletrafáltam. Megcsináltam. Megcsináltuk. Carr nyomozó ingerülten áll fel. Azt mondja, különös, mennyi olyan embert ismerek, aki kurvára nem létezik többé, én pedig hagyom, hadd dühöngje ki magát. Nem jegyzem meg, hogy az utolsó, aki ezt mondta nekem, szintén nem él már.

Én tudom, mi a fontossági sorrend: az első Love, mindenekelőtt. Türelmes és jóságos, ahogy a korinthusiakhoz írott levélben áll, és most türelmet és jóságot hozok ebbe a helyiségbe, miközben elnézem, ahogy ez a szerencsétlen nyomorult fel-alá járkál. Idősebb nálam, fáradtabb; bizonyára Torrance-ben lakik, egy Bud Light sörrel, lejárt kuponokkal, lőfegyverekkel és koszos pelenkákkal teli házban. Nem lehet könnyű zsarunak lenni Kaliforniában, ráadásul még csak nem is valami fotogén vagy ékesszóló. Fogadni mernék, hogy soha nem akart színész lenni, és fogadni mernék, hogy nem is volt szerelmes a feleségébe, amikor megkérte a kezét. Fogadni mernék, hogy csak elvolt vele, és fogadni mernék, hogy a nő kezdett célozgatni, és fogadni mernék, hogy az a fajta fickó, aki csak azért nősül, mert már harmincéves, és úgy gondolja, itt az ideje megnősülni és megállapodni. Fogadni mernék, hogy nem telt el a szíve szerelemmel, amikor térdre ereszkedett és megkérte a lány kezét, mármint nem jobban, mint amúgy.

− Semmi egyebet nem tud mondani nekem erről a Brianről?

− Sajnálom − felelem. − Amennyit én tudok, akár az is lehet, hogy nem is ez volt az igazi neve.

− Ne baszakodjon velem!

−Nem baszakszom. Épphogy csak találkoztam vele. Forty haverja volt, és tudja, Forty ismert egypár kétes alakot. Drogozott, nőzött, ilyesmi.

− Nem hoz szerencsét, ha rosszat mond a halottakról.

− Nem mondtam rosszat − felelem. − Csak segíteni akarok.

Carr nyomozó visszaroskad a székére. Azt hiszem, bizonyos szempontból szörnyű lehet álmok nélkül élni Los Angelesben. Hogy lehet rá képes az ember? Hogy bírja ki a forgalmat, az egyhangú napsütést, ahogy az emberek beszélnek, és olyan szabadon hazudoznak? Hogyan tudja elviselni, ha nem is törekszik valami jobbra? Ó, persze: A Wall Street farkasa tetszett neki. Arra vágyik, hogy egyszer olyasvalakit kapjon el, mint én, egy sorozatgyilkost. Csakhogy rossz embert választott. Én már végeztem azzal az egésszel. És nem hagyom, hogy a múltam szabja meg a jövőmet.

Megdörgöli a homlokát.

− Tudja, Joe − közli −, egyenesen négy rendőr keresi Briant. Maga is tudja, hogy meg fogjuk találni. Ki fogjuk deríteni, hogy mi van vele. Ellenőrizzük a szállodai nyilvántartásokat, és mindent meg fogunk tudni: ki volt, mit tett vele és miért.

− Jó − felelem.

− Jó − ismétli meg, és megsajnálom. Olyan közel jár hozzá. És még közelebb is fog. Holnap majd azzal jön be, hogy a Keresztapa 3-ról kezd beszélni, és azt kérdi, nem hallottam-e egy zsaruról, aki Mexikóban tűnt el, egy Fincher nevű férfiról, aki a Csizmák és kiskutyák forgatására is ellátogatott. De az a helyzet, hogy mindez csak közvetett bizonyíték. Nem elég hozzá, hogy itt tartson. Nagyon ügyesen ment a gyilkosság, ha szükség volt rá.

Volt. Múlt időben. Én már visszavonultam.

És tényleg, amikor egyszer felnősz, és túljutsz magadon, amikor már bassza meg a nárcizmus, és a hashtageket is magad mögött hagyod, akkor látod, mi az, ami igazán számít az életben. A következő lépés az, ami számít. Értem én. És ez itt Amerika. Bizonyítani kell, hogy valaki elkövetett valamit, és nem tudják bizonyítani, hogy bármit is tettem volna.

Az Ötödik sebességen Dom egy rabszállíton ül nagy komoran. A barátai ütközésre kényszerítik a buszt, hogy kiszabadíthassák. Az én csapatomnak nem kell ilyesmit tennie értem. Nem fognak tudni elítélni és buszra tenni, mert semmi bizonyíték mindarra, amit a múltban tettem. Nos, legalábbis a Love-ban növekvő babát kivéve.

A fogda nem is olyan rossz; értékelem a magányt. Mindannak alapján, amit a szülői létről tudok, arra számítok, hogy pár hónap múlva örülni fogok, ha egyedül lehetek kicsit, mielőtt apa leszek. Mindannyiunknak szükségünk van rá, hogy időnként magunkra maradjunk a gondolatainkkal. Az Angelenók szeretnek drága Buddha-szobrokra meredve meditálni, én pedig a cementet bámulom. Egykutya. Megtanulok mindenkire mosolyogni, és érzem, hogy a világ is viszonozza.

Az őrök udvariasak. És amikor nem vagyok egyedül, akkor a szobában vagyok. Majdhogynem szeretek is ott lenni; Carr nyomozó mindennap új kihívások elé állít. Az ügyvédem szerint átkozottul jól bírom a nyomást. Mindez remek tapasztalat a forgatókönyvíráshoz, és el is tudom képzelni, hogy írok majd egy filmet, ami egy tárgyalás során játszódik. Arra használom ki ezt az időt, hogy megtanuljam, hogyan lehetek a lehető legjobb apa, hogy kitaláljam, hogyan gondoskodjak a családomról. Egy napon majd együtt temetnek el vagy hamvasztanak el minket Love-val, még nem döntöttem el, hogyan legyen, Carr nyomozó pedig kétségtelenül a basáskodó felesége választotta helyen tölti az örökkévalóságot.

− Ne mozduljon! − szól rám Carr. Kimegy, és ilyenkor érzem a legkínosabban magam, ilyenkor aggódom a leginkább a biztonságomért, amikor tudom, hogy figyelnek, az arcomat fürkészik, igyekeznek megfejteni, mindent összehordanak rólam, spekulálnak. Nincs telefonom, amin játszhatnék, nincs tévé, amit nézhetnék. A gömbbe nézek, amely összeköt velük. Várok. Magamban a korinthusiakhoz írt levelet ismételgetem: a szeretet türelmes, a szeretet jóságos.

Így ússza meg az ember a gyilkosságot, így jut ki a kihallgató-szobából − egy rendőrnő jön értem, oké, menjünk csak vissza −, és így kísérik a cellája biztonságába; bezárják, hagyják, hogy magához térjen a napi szurkálódásból, és arról álmodjon, mi jöhet holnap vagy azután. Hisz a szerelemben. Tényleg ez az egyetlen, ami kell, bár persze egy jó ügyvéd is sokat segít. De tényleg hiszek a szerelemben, hiszek Love-ban, és ha itt az ideje, a karomban tartom majd a kisbabánkat. A gondolat megnyugtat, és a matracot is puhábbnak érzem.

Az élet azért zár ketrecbe, hogy megtanuld értékelni a szabadságot, azt, hogy milyen szerencsés voltál, hogy az óceánparton futhattál, azt, ahogy a barátnőd hátrapillant rád a válla fölött, a gyűrűt, amelyet nem hajtogattál meg szívószálból. Minden idő jó idő. Nincsenek nehéz idők, ha úgy gondolsz rájuk, mint a szerelem ünneplésének idejére.

Magzatpózba gömbölyödöm, és a gyermekemre gondolok, aki ugyanilyen pózban pihen, de sokkal fiatalabb, még öntudatlanul fejlődik, bezárva, akár az apukája; várakozik. Még nem is létezik egészen, de Love és én emberi lényt teremtettünk, hogy fiút vagy lányt, nem tudjuk; még nem tudni. Még túl korai. Ugyanezt mondhatni a sorsomról is. A jövő olyan vidék, amelyet nem fedezhetünk fel, míg el nem érjük, de egyszer aztán megérkezünk, és a távoli horizontból valami más lesz, kevésbé romantikus. Most csak a jelen van − a matrac rugói a hátamban, a cella rácsai, a hazatérésemre váró Love.

Az ember ilyesmire gondol a börtönben, hogy ne őrüljön meg. Ráébred, hogy az intuíciója erősebb a tudománynál, igazabb bármely molekulánál. Érzem a rab csontjaimban. Hamarosan szabad leszek. Azt is tudom már, hogy kislányunk lesz. Nem is kell becsuknom a szemem, hogy magam előtt lássam: Love csöppnyi mása az én sötét szememmel a szív alakú arcocskájában. Mosolygok. Létezünk. Mindketten nagy utazáson veszünk részt, és mindketten szerelmesek vagyunk, és ez a legtöbb, amit remélni lehet az élettől.