Írta: Brigid Kemmerer

A mű eredeti címe: A Curse So Dark and Lonely – Cursebreaker Book 1

Text copyright © Brigid Kemmerer, 2019

All rights reserved.

This translation is published

by Könyvmolyképző Kiadó by arrangement with Bloomsbury Publishing Inc.,

All rights reserved.

Fordította: Molnár Edit

A szöveget gondozta: Garamvölgyi Katalin

A művet eredetileg kiadta: BLOOMSBURY YA

Cover illustrations © 2019 by Shane Rebenschied

Cover design by Jeanette Levy

A sorozatterv, annak elemei és az olvasókhoz szóló üzenet a borítóbelsőn Katona Ildikó munkája.

© Katona Ildikó, 2014

ISSN 2060-4769

ISBN 978 963 457 855 0

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2021-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztőkZsibrita László, Gerencsér Gábor

Korrektorok: Széll Katalin, Heiser Krisztina

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető: György Géza vezérigazgató

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített,

illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában

– akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Új családomnak a Stone Forge Crossfit edzőteremből.
Köszönöm, hogy megmutattátok, mennyivel erősebb lehetek

Első fejezet

RHEN

VÉR VAN A KÖRMÖM ALATT. Kíváncsi lennék, ezúttal hány embert öltem meg.

Az istálló melletti hordóba dugom a kezemet. A jéghideg víz a bőrömbe mar, ám a vérfoltot nem mossa le. Kár idegeskednem, hiszen egy óra alatt lekopik, de akkor is zavar. A vér. A tudatlanság.

Valahol a hátam mögött paták csattognak a macskakövön, csengős kantár csilingel.

Hátra sem kell fordulnom. Az átmenet ideje alatt az őrparancsnok végig a nyomomban van.

Őrparancsnok. Mintha akadna bárki is, akinek Grey parancsolhatna.

Mintha nem kényszerből kapta volna a címet.

Lerázom a vizet a kezemről és megfordulok. Grey alig néhány méternyire tőlem kantárszáron vezeti Vasszívet, a leggyorsabb lovat. Megállnak. Az állat erősen fújtat, a hajnali hideg ellenére a szügye és a fara is csupa verejték.

Amióta csapdába estünk, Grey külseje csupa meglepetés. Ugyanolyan fiatal, mint aznap, amikor felvették a királyi gárdába, sötét haja kissé zilált, az arca ránctalan. Az egyenruháját mintha ráöntötték volna: minden csat és szíj a helyén, fegyverzete fehéren ragyog a félhomályban.

Egykor mohóság, kalandvágy csillogott a szemében.

Tüzes dac.

Ez a csillogás mára jócskán megkopott, az átok egyedül ezt nem kímélte.

Azon tűnődöm, vajon Greyt is megriasztja-e a külsőm változatlansága.

– Mennyi? – kérdezem.

– Egy sem. Ezúttal minden embered biztonságban van.

Ezúttal. Akár meg is könnyebbülhetnék. De nem megy. Az embereim hamarosan megint veszélybe kerülnek.

– És a lány?

– Elment. Szokás szerint.

A kezemen éktelenkedő vérfoltra pillantok, a bordáim körül ismerős szorítás. Újból a hordó felé fordulok, és a vízbe merítem a kezemet. Olyan hideg, hogy szinte elakad a lélegzetem.

– Csupa vér vagyok, parancsnok. – Harag nyaldossa a szívemet. – Valamit mégis megöltem.

A ló, mintha veszélyt szimatolna, vad toporzékolásba kezd. Grey az állat felé nyújtja a kezét, hogy megnyugtassa.

Annak idején a lovászfiú csak meghallotta a hangomat, és már rohant is, hogy elvigye a lovat. Annak idején a kastélyban csak úgy nyüzsögtek az udvaroncok, a történetírók meg a tanácsadók, akik bármit megadtak volna, hogy elcsípjenek valami jó kis pletykát Rhen hercegről, Emberfall trónörököséről.

Annak idején egy egész királyi család nézte volna rossz szemmel a rombolásomat.

De most csak mi ketten vagyunk: én és Grey.

– Emberi vércsíkot hagytam az erdőből kivezető ösvényen – mondja Grey teljes közömbösséggel. Már megszokta, hogy folyton dühöngök. – A ló jó tempót diktált, így végül egy szarvascsordára vetetted rá magad a déli végeknél. Elkerültük a falvakat.

Ez megmagyarázza, miért van ilyen állapotban az állat. Ma este messzire kilovagoltunk.

– Beviszem a lovat – mondom. – Mindjárt hajnalodik.

Grey átadja a szárat. Mindig az utolsó óra a legnehezebb. Fáj, hogy ismét elbuktam. Mint mindig, most is csak arra vágyom, hogy legyen már vége.

– Van valami különleges kívánságod, milord?

Az elején még hetykén vágtam rá, hogy igen. Néha szőkét kértem, néha barnát. Dúskeblűt, hosszú lábút vagy darázsderekút. Megvendégeltem a lányt, udvaroltam neki, és ha nem viszonozta az érzéseimet, már jött is a következő. Az átok eleinte jó mókának tűnt.

Keress egy széplányt, aki neked is tetszik, Grey, válaszoltam nevetve, mintha a herceg kerítőjének lenni különös kiváltságot jelentene.

Aztán átváltoztam: a szörnyeteg lerombolta a kastélyt, és borzalmas vérfürdőt rendezett.

Az első szezon végére az egész családom elpusztult. A szolgákkal együtt. Csak hat őr maradt életben, akik közül kettő súlyosan megsérült.

A harmadik szezon elejére mindössze egy szolgám maradt.

Grey még mindig válaszra vár.

A szemébe nézek.

– Nem, parancsnok. Bárki megteszi – felelem sóhajtva, és az istálló felé indulok a lóval, de félúton megtorpanok és hátrafordulok. – Kinek a vére volt az ösvényen?

Grey felemeli a karját, és felhúzza a ruhaujját. A hosszú vágásnyom még most is vérzik, a bíborvörös patakocska lassan csordogál lefelé Grey kézfejére.

Szívem szerint ráparancsolnék, hogy kösse be a kezét, de egy óra múlva, amikor felkel a nap, úgyis eltűnik a seb.

Csakúgy, mint a vér a kezemről meg a verejték a ló faráról. A macskakövek felmelegszenek a kora őszi napfényben, és a leheletem sem párállik tovább a hajnali hidegben.

A lány eltűnik, és újabb szezon veszi kezdetét.

Megint tizennyolc éves leszek.

Immár háromszázhuszonhetedszer.

Második fejezet

HARPER

WASHINGTON DC OLYAN HIDEG, hogy az már bűn.

A fejemre húzom a kapucnit, de az anyag már lyukacsosra kopott, szinte semmit sem véd. Utálok őrszemesdit játszani, de még így is a bátyám járt rosszabbul, szóval nem panaszkodom.

Az utca végéből kiabálás és dudálás hallatszik. Legyűröm a remegést, és még jobban beleolvadok az árnyékba. Az előbb találtam egy régi feszítővasat a járda mellett, most megmarkolom a rozsdás fémdarabot, de akárki kiabált is az előbb, messze van tőlem.

Gyors pillantást vetek Jake telefonjára, az időzítő szerint még tizenhárom perc van hátra. Tizenhárom perc, és a bátyám végez, mehetünk kávézni.

Nem szórhatjuk a pénzt, de Jake-nek kell a levezetés, és azt mondja, hogy a kávé segít. Én csak felpörgök tőle, nem tudok aludni, aztán hajnali négykor kidőlök, és nem bírok bemenni a suliba. Most érettségiznék, de már annyit lógtam, hogy kár is izgatnom magam. Egy barátom sincs, aki hiányolna.

Amikor Jake-kel beülünk a nonstop büfé sarokasztalához, a bátyám kezében még percekig remegni fog a bögre. Aztán Jake elmondja, mi volt a feladata. Semmi jóra nem számíthatok.

Meg kellett fenyegetnem, hogy eltöröm a karját. Hátracsavartam a kezét. Majdnem kiugrott a válla. A gyerekei is ott voltak. Szörnyű volt.

Meg kellett ütnöm. Mondtam neki, hogy kiverem a fogát. Rögtön előszedte a pénzt.

Valami zenész csávó volt. Megfenyegettem, hogy eltöröm az ujját.

Nem akarom hallani, hogyan szedi ki belőlük a pénzt. A bátyám magas és erős, mint egy bika, de amúgy szelíd, finom hangú és kedves. Amikor anya megbetegedett, amikor apa nézeteltérésbe keveredett Lawrence-szel meg az embereivel, Jake vigyázott rám. Megengedte, hogy a szobájában aludjak, vagy kicsempészett a házból és elvitt fagyizni. Ez akkor volt, amikor Lawrence „behajtói” apát fenyegették, folyton a nyakunkra jártak, hogy visszaszerezzék a pénzt, amit apa kölcsönkért tőlük.

Aztán apa elment. Most Jake játssza a „behajtót”, hogy lerázza a bandát.

Lelkiismeret-furdalásom van. Ha csak rólam lenne szó, nem hagynám, hogy Jake ezt művelje.

De nem csak rólam van szó. Hanem anyáról is.

Jake azt mondja, több melót is vállalhatna Lawrence-nél. Hogy időt nyerjen. De ez azt jelentené, hogy ténylegesen meg kellene tennie mindazt, amivel most még csak fenyegetőzik. Azt jelentené, hogy bántania kell az embereket.

Abba belepusztulna. Látszik rajta, hogy már ez a munka is megviseli. Néha azt kívánom, bárcsak csendben iszogatná a kávéját.

Ezt egyszer meg is mondtam neki, de jól felkapta a vizet.

– Neked csak hallgatnod kell! Én végzem a piszkos munkát! – Keményen, ingerülten beszélt, kis híján elcsuklott a hangja. – Szerencséd van, Harper. Te csak hallomásból értesülsz a dolgokról.

Aha. Igazi mázlista vagyok.

De aztán elszégyelltem magam, mert Jake-nek igaza volt. Nem vagyok sem gyors, sem erős. Egyedül az őrködést lehet rám bízni. A bátyámnak fontos, hogy beszámolhasson ezekről a félig-bántalmazásokról, így hát befogom a számat. Verekedni nem tudok, de hallgatni igen.

A telefonra pillantok. Tizenkét perc. Ha Jake kifut az időből, az azt jelenti, hogy valami gáz van, és nekem rohannom kell. Hogy kimenekítsem a házból anyát. Hogy elrejtőzzünk.

Volt, hogy csak három percünk maradt. Két percünk. De Jake végül mindig megjelenik, nehezen veszi a levegőt, és néha vércseppek borítják a ruháját.

Egyelőre nem aggódom.

Rozsdalemezkék tapadnak az ujjbegyemre, miközben a jéghideg feszítővasat forgatom. Mindjárt felkel a nap, de úgy átfagytam, hogy észre sem fogom venni.

Lágy női kacaj hallatszik a közelből. Kikukucskálok a kapualjból. Két ember áll a sarkon, az utcalámpa fénye épp csak súrolja őket. A lány haja úgy ragyog, akár egy samponreklámban, és finoman meglibben, amikor a tulajdonosa megtántorodik. A bárok háromkor zárnak, de a lány a jelek szerint nem hagyta abba az ivászatot. A szuperminijéhez meg a kigombolt farmerdzsekijéhez képest az én pulcsim kifejezetten melegnek hat.

A férfi rendesen fel van öltözve, sötét ruhát és hosszú kabátot visel. Azon morfondírozom, vajon zsaru-e, aki éppen egy éjszakai pillangóra csap le, vagy egyszerű kuncsaft, amikor hirtelen felém fordítja a fejét. Visszabújok a kapualjba.

A lány harsány kacaja betölti az utcát. Vagy ennyire humorosnak találja a csávót, vagy merev részeg.

A nevetés alélt sóhajba fullad. Mint amikor kirántják a fürdőkádból a dugót.

Visszafojtott lélegzettel állok. Hirtelen síri csend támad.

Nem szabad leskelődnöm.

Nem szabad nem leskelődnöm.

Jake most nagyon dühös lenne rám. Hiszen dolgozom. Szinte hallom, ahogy rám förmed: Ne avatkozz bele, Harper! Már így is nyakadon a kötél!

Igaza van, de attól, hogy agykárosodott vagyok, még lehetek kíváncsi. Kilesek a kapualj mögül.

A szőkeség úgy lóg a férfi karján, félrecsuklott fejjel, akár egy marionettbábu. A csávó a térdénél fogva felnyalábolja, és közben az utcát fürkészi.

Jake magán kívül lesz, ha kihívom a zsarukat. Hiszen ő sem legálisan teszi, amit tesz. Ha a rendőrök szaglászni kezdenek, Jake veszélybe kerül. Ahogy én is. És anya is.

Mereven bámulom a hullámos szőke hajzuhatagot, a földet söprő ernyedt kart. Lehet, hogy a fickó emberkereskedő. Lehet, hogy a lány már halott – vagy nemsokára az lesz. De semmit sem tehetek.

Kibújok a sportcipőmből, nehogy zajt csapjak a hülye bal lábammal. Ha muszáj, elég fürge tudok lenni, de a nesztelen mozgást még gyakorolnom kell. Kirontok az utcára, és felemelem a vasdarabot.

A férfi az utolsó pillanatban hátrafordul, valószínűleg ez menti meg az életét. A feszítővas a feje helyett a vállán találja el. Nyögve előretántorodik. A lány elterül a járdán.

Felemelem a vasdarabot, hogy másodszor is lecsapjak, de a férfi gyorsabban magához tér, mint hittem. Kivédi az ütést, majd mellkason könyököl és elgáncsol. Mire felocsúdnék, már zuhanok is. A testem a betonba csapódik.

A férfi mellettem terem, szinte rám veti magát. Ficánkolni kezdek. A csávó fejét nem érem el, de a csípőjét igen. Aztán átfogom a bordáit.

A férfi a csuklómnál fogva a járdához csapja a karomat. Nyüszítve hemperedek az oldalamra, de a támadóm rátérdel a jobb combomra. A szabadon maradt kezével lenyomja a mellkasomat. Ez fáj! Nagyon.

– Engedd el a fegyvert!

Akcentussal beszél, de nem tudom hova tenni. És most, ahogy fölém hajol, veszem észre, hogy fiatal, nem sokkal idősebb, mint Jake.

Még elszántabban markolom a vasat. A leheletem hatalmas, pánik fűtötte párafelhőkbe gyűlik körülöttünk. Puszta kézzel rávágok a férfira, de mintha egy szobrot csépelnék. A csávó egyre erősebben szorítja a csuklómat, a csontjaim szinte egymáshoz koccannak.

Feljajdulok, de összeszorított foggal tartom magam.

– Engedd el! – mordul rám újból a srác dühtől remegő hangon.

– Jake! – sikítom, remélve, hogy a bátyám már úton van felénk. A járdából jégtőrök fúródnak a hátamba. Minden tagom fáj, de tovább küzdök. – Jake! Segítsen valaki!

Megpróbálom kikaparni a csávó szemét, de ő válaszul még szorosabban markolja a csuklómat. A tekintete az enyémbe fúródik, egy szemernyi habozást sem látok benne. Mindjárt eltöri a csuklóm.

Sziréna harsan a közelben, de már késő. Megint a srác arca felé kapok, de végül inkább nyakon ragadom. Vér serken elő a körmöm alól, és a srác gyilkos pillantást vet rám. Hirtelen világosodni kezd, az ég rózsaszínűvé változik, és narancssárga csíkok jelennek meg rajta.

A srác felemeli a szabadon maradt kezét. Nem tudom, mire készül: megüt, megfojt vagy kitekeri a nyakam. Most már mindegy. Ennyi volt. A napkelte dicsőséges fényénél lehelem ki a lelkemet.

De tévedtem. A srác nem üt meg.

Az ég viszont eltűnik.

Harmadik fejezet

RHEN

A NAP ARANYLÓ FÉNNYEL VONJA be a nappali bútorait, árnyékot vet a szőttesekre és a bársonyhuzatú székekre, amiken egykor a szüleim trónoltak. Néha, ha elég sokáig ülök itt, szinte érzem a jelenlétüket. Szinte hallom apám nyers, kioktató hangját. Anyám néma rosszallását.

Eszembe jut, milyen öntelt voltam.

Legszívesebben kisétálnék a kastélyból, és a szakadékba vetném magam.

De azzal sem mennék semmire.

Már kipróbáltam. Nem is egyszer.

Mindig itt, ebben a szobában ébredek, a napsütésben. A tűz már leégett, mint mindig, a lángok ismerősen ropognak. A kőpadló frissen felsöpörve, a bor és a serlegek szépen egymás mellé készítve várakoznak a kisasztalon. Grey fegyverei a szemközti széken lógnak, és várják, hogy a tulajdonosuk visszatérjen.

Mindig minden ugyanolyan.

A halottakat kivéve. Ők sosem térnek vissza.

A tűz pattogni kezd, és egy fahasáb lejjebb csúszik a kandallóban. Minden a megszokott menetrend szerint zajlik. Grey hamarosan visszatér.

Felsóhajtok. Jól begyakorolt szavak tolulnak a nyelvemre, bár néha eltart egy darabig, mire a lányok magukhoz térnek a bódulatból. Eleinte rettegnek, de már megtanultam, hogyan oszlassam el a félelmüket, hogyan bűvöljem el őket és nyerjem el a bizalmukat.

Hogy aztán rögtön le is romboljam az egészet, amikor az ősz télbe fordul. Amikor a szemük láttára változom át.

A levegő feszültséggel telik meg. Kihúzom magam. Bár gyűlölöm az átkot, az életem végtelen ismétlődését, a lányok legalább egy kis változatosságot csempésznek a napjaimba. Önkéntelen kíváncsisággal várom, ma milyen mozdulatlan szépség csüng Grey karján.

Grey belép, ám ezúttal a földre teperi a lányt.

Aki nem mozdulatlan szépség. Sápadt, nincs cipője, és dühösen vájja a körmét Grey nyakába.

Grey káromkodva löki el a kezét. Vércsíkok szabdalják a torkát.

Felállok a székből, és az újdonság varázsa majdnem egy teljes pillanatra kizökkent a szerepemből.

– Parancsnok! Engedd el!

Grey legurul a lányról, és feltápászkodik. A lány arrébb kúszik, valami rozsdás fegyvert szorongat a kezében. Nehézkesen, ügyetlenül mozog.

– Mi ez? – A falnak támaszkodik, és talpra kecmereg. – Mi folyik itt?

Grey felkapja a kardját a székről, és olyan elszántsággal rántja ki a hüvelyéből, mint… már régóta nem.

– Sose aggódj, milord! Ez lesz a legrövidebb szezon.

A lány felemeli a rozsdás vasat, mintha az bármiféle védelmet jelenthetne egy gyakorlott kardforgató ellen. Sötét fürtök göndörödnek a csuklyája alatt, az arca fáradt, nyúzott, piszkos. Nem tudom, Grey sebesítette-e meg, de a bal lábára sántít.

– Majd meglátjuk. – A lány egyikünkről a másikunkra néz. – Tudom, hol üsselek meg, hogy fájjon.

– Én is. – Grey felemeli a fegyverét és előrelép. – Azt elhiheted.

– Elég! – Grey még egy lányra sem támadt rá, de amikor látom, hogy nem tágít, élesebb hangot ütök meg. – Ez parancs!

Grey megáll, de nem teszi le a kardját, és egy pillanatra sem veszi le a szemét a lányról.

– Ne hidd – heveskedik –, hogy még egyszer megtámadhatsz!

– Nyugi – csattan fel a lány. – Lesz még rá alkalom.

Felvonom a szemöldökömet.

– Megtámadott téged? Grey! Hiszen feleakkora, mint te.

– Viszont annál temperamentumosabb. Nem is őt akartam választani.

– Hol vagyok? – A lány tekintete rám, Greyre, a kardra, végül a hátunk mögött lévő ajtóra vándorol. Elfehéredett ujjakkal szorítja a rudat. – Mi ez az egész?

Greyre pillantok, és halkan odaszólok neki:

– Tedd el azt a kardot! Csak megijeszted vele.

A királyi gárda tagjai habozás nélkül engedelmeskednek, és ez alól Grey sem jelent kivételt. Visszacsúsztatja a fegyvert a hüvelyébe, de a dereka köré kanyarítja a kardtartó övet.

Nem emlékszem, mikor fordult elő utoljára, hogy Grey már a szezon első napján felfegyverkezett. Valószínűleg akkor, amikor még voltak emberei, és volt kit megvédenie.

A fegyver eltűnése valamelyest enyhíti a feszültséget. Kinyújtom a kezem, és olyan szelíden szólítom meg a lányt, ahogyan az ijedős lovakat szoktam az istállóban.

– Itt biztonságban vagy. Add ide azt a fegyvert!

A lány pillantása Greyre és a kard markolatán nyugvó kezére siklik.

– Majd ha fagy!

– Félsz Greytől? Ezen könnyen segíthetünk. – Greyre nézek. – Parancsnok! Utasítalak, hogy egy ujjal se nyúlj ehhez a lányhoz!

Grey hátralép, és karba fonja a kezét.

A lány némán figyeli a jelenetet, majd nagyot sóhajt, és óvatosan, a vasrudat maga előtt tartva, közelebb lép hozzám.

Ő is hallgat a jó szóra, mint a többiek. Felé nyújtom a kezemet, és bátorító pillantást vetek rá.

Újabb lépést tesz felém – ám hirtelen eltorzul az arca, elsötétül a tekintete, és támadásba lendül.

A kemény acél a derekamra sújt, közvetlenül a bordák alatt. Ördög és pokol, de fáj! Hétrét görnyedve hajolok előre, és mire felocsúdnék, a lány már a fejemet veszi célba.

Szerencsére én is majdnem olyan alapos kiképzést kaptam, mint Grey. Behúzom a nyakam, és elkapom a rudat, mielőtt az a fejemhez érne.

Már értem, miért nyúlt fegyverhez Grey.

A lány szeme lángol, dac ég benne. Ellököm magamtól, és megpróbálom kicsavarni a rudat a kezéből.

Ő azonban elengedi a vasat, én pedig azzal a lendülettel hanyatt esek. A lány zihálva az ajtóhoz botorkál, és kibiceg a folyosóra.

Hagyom, hadd menjen. A vasrúd a szőnyegre esik. Az oldalamra szorítom a kezem.

Grey nem mozdul. Karba font kézzel áll.

– Továbbra is azt akarod, hogy egy ujjal se nyúljak hozzá?

Volt idő, amikor nem merte volna megkérdőjelezni a döntésemet.

Volt idő, amikor rosszulesett volna, ami történt.

Nagyot sóhajtok, és összerezzenek, amikor kitágult tüdőm az oldalamon formálódó zúzódáshoz ér. Ami újdonságként indult, az időközben egyszerű fájdalommá silányult. Ha a lány már most menekülőre fogja, aligha bízhatok bármiben is.

Az árnyékok kissé elmozdultak, a megszokott útjukat járják. Volt időm megfigyelni őket.

Ha ez a szezon is kudarcba fullad, újra végignézhetem az egészet.

– Megsérült – mondja Grey. – Nem juthatott messzire.

Igaza van. Csak az időmet fecsérlem.

Bár időm az van bőven.

– Menj! – mondom. – Hozd vissza!

Negyedik fejezet

HARPER

EGY HOSSZÚ FOLYOSÓN SZALADOK, a zihálásom mennydörgésként remegteti a dobhártyámat. Ez valami múzeum vagy műemléképület lehet. A zoknim folyton megcsúszik a márványpadlót övező bársonyszőnyegen. A falon faburkolat, a kőfalazat magasan ívelt mennyezetben folytatódik. A folyosó mentén véletlenszerű időközönként követik egymást a kovácsoltvas kilinccsel ellátott súlyos faajtók, de egyik sincs nyitva.

Nem állok meg, hogy benyissak valamelyiken. Rohanok tovább. Találnom kell valakit, vagy ki kell jutnom innen.

Egy kanyarhoz érve impozáns, széles, napsütötte lépcsősor tűnik fel előttem, ami egy tágas nagyterembe vezet. Akkora, mint a gimis tornatermünk. Sötét palapadló, hatalmas ólomüveg ablakok, kétszárnyú vasajtó. A falakon lilával, zölddel és pirossal szőtt kárpitok függenek, amiket itt-ott szikrázó arany- és ezüstszálak tarkítanak. A fal mentén süteménnyel és több tucat pezsgőspohárral megrakott asztalok sorakoznak. A sarokban fél tucat aranyozott fehér szék várakozik a kikészített hangszerek mellett.

Mintha esküvőre terítettek volna. Vagy estélyre. De az emberrablás láthatóan nem szerepelt a tervek között.

Semmit sem értek – de legalább találtam egy ajtót.

Hangos sípolás töri meg a csendet.

Jake időzítője.

A zsebembe nyúlok, előhalászom a telefont, és a villogó nullákra meredek. Elszorul a torkom. Nem tudom, Jake ép bőrrel megúszta-e.

Össze kell szednem magam. Szabad préda vagyok, és a könnyek csak összevizezik az arcomat. Ha biztonságba kerültem, felhívom a 911-et.

Megmarkolom a korlátot, és lefutok a lépcsőn. A bal lábam ügyetlenül mozog, majdnem összerogy alattam, de gondolatban megfenyegetem, hogy levágatom, ha nem juttat ki innen. Ez hat.

Amikor a sarokhoz érek, az összes hangszer felemelkedik a székekről.

Riadtan ugrok félre, félek, hogy még eltalál valami… ám hirtelen, minden átmenet nélkül, az összes hangszer megszólal. Szimfonikus zene tölti be a termet; az andalító dallam csupa fuvola, trombita és hegedű.

Ez valami trükk. Optikai csalódás. Valami mozgásérzékelős cucc, mint a vidámparkban.

Előrenyúlok és elkapok egy fuvolát, arra számítok, hogy vékony drótokra vagy láthatatlan damilszálakra rögzítették.

De nem. Az ujjaim úgy zárulnak össze a fémdarab körül, mintha csak a polcról emeltem volna le. Az acél úgy rezeg, mintha most is játszanának rajta. Nem kötöztek rá súlyt, nem elemmel működik. Hangszórót sem látok. Semmit.

Amikor a fülemhez emelem a fuvolát, hallom, hogy a hang a cső belsejéből jön.

Hátrahőkölök, és ijedten eldobom a hangszert.

A fuvola a helyére pattan, és úgy lebeg a szék fölött, mintha egy láthatatlan zenész tartaná. A billentyűk fel-le mozognak.

Nagyot nyelek. Biztos csak álmodom. Bedrogoztak. Vagy mi.

Nem maradhatok itt. Ki kell jutnom innen.

Az ajtóhoz sietek, arra számítok, hogy zárva lesz – de nem. Egy márványemelvényen találom magam, meleg levegő kavarog körülöttem. Kétoldalt hosszú kőfalak terpeszkednek, a bejárati lépcső macskaköves ösvényhez vezet. Amerre a szem ellát, szépen nyírt pázsit uralja a terepet, amit itt-ott fák tarkítanak. Virágágyások. Egy hatalmas szökőkút vizet spriccel a levegőbe. A távolban dús, buja növényzetű, sűrű erdő.

Aszfaltnak nyoma sincs.

Az ajtó becsukódott mögöttem, a zár a helyére kattant, némaságba fullasztva a zenét. Itt nincs korlát, így hát vigyázva tipegek le a lépcsőn a macskakövekig. Az épület fölém tornyosul, a nagy krémszínű téglákat márvány- és kőtömbök tagolják.

Ez nem múzeum. Ez egy kastély. Méghozzá jó nagy.

És mégis, egy lélek sincs a környéken. Sehol senki, pedig az egész birtokot belátom. Fojtogató a csend. Sehol egy autó. Sehol egy zümmögő távvezeték. Sehol egy repülő.

Előkapom a telefont, és beütöm a 911-et.

A telefon méltatlankodva sípol. Nincs vonal.

Megrázom a készüléket, mintha ez megoldaná a problémát. Az egész kijelző szürke.

Nincs térerő. Nincs wifi. Nincs Bluetooth.

Felnyüszítek.

Azok a hangszerek maguktól játszottak.

Nem tudom megindokolni, miért gondolom ezt. Komolyan aggódom a testvérem miatt, össze vagyok zavarodva.

Ekkor újabb felismerés hasít belém, ami csak tovább tetézi az aggodalmaimat. Ha Jake-nek baja esett, senki sincs anya mellett. Elképzelem, ahogy az ágyban fekszik, és hurutos köhögés rázza a testét, ami a tüdejében burjánzó rák mellékhatása. Nincs, aki ételt vigyen neki. Vagy gyógyszert. Nincs, aki kikísérje a fürdőszobába.

Hirtelen elhomályosul a látásom. Megtörlöm az arcomat, és futásra ösztökélem a lábamat. Leizzadok a pulóver alatt.

Várjunk csak! Izzadság. Meleg.

Washingtonban röpködtek a mínuszok.

Megfagy rajtam a veríték.

A hiszti ráér. Most menekülnöm kell.

Közvetlenül a kastély mögött, a macskakövekkel szegélyezett kastélykert túlfelén, nagy melléképület magasodik. Mindenütt virágok nyílnak: zuhatagként hullanak alá a falugasokról, hetykén díszelegnek a hatalmas ládákban, vígan virítanak a sövények mentén és az ágyásokban. Ember egy szál se.

Az izmaim sajognak a megerőltetéstől, verejték csorog az arcomon. Imádkozom, hogy a melléképület garázs legyen, mert hamarosan más közlekedési formára kell váltanom. Nem szaladgálhatok a végtelenségig. Lihegve, feszült várakozással lapulok a falhoz. Izgatottan hegyezem a fülem.

Minden csendes, így hát elindulok a park túloldalán álló épület felé. A bal lábam megmakacsolja magát, pihenőért könyörög. Besántikálok az ajtón, a nedves zoknim megcsúszik a talajon.

Három ló horkantva kapja fel a fejét.

Hűha! Ez nem garázs. Hanem istálló.

Jobb is. Nem tudom, hogyan kell elkötni egy kocsit, de a lovaglás az megy.

Mielőtt romba dőlt az életünk, amikor apa még tisztes polgár és dolgozó ember volt, rendszeresen lovagoltam. Terápiás tevékenységként indult a cerebrálisparézis-műtétek után, de végül a szenvedélyemmé vált. Megízlelhettem a szabadságot, a lólábak erőt és magabiztosságot kölcsönöztek nekem. Évekig dolgoztam az istállóban, cserébe ingyen lovagolhattam, de aztán beköltöztünk a városba.

Sok mindenről le kellett mondanunk, de a lovak hiánya érintett a legrosszabbul.

Harminc boksz sorakozik az istálló két oldalán, a bokszok alsó része sötétre pácolt deszkából készült, fölötte a vasrácsok majdnem a plafonig érnek. A jól ápolt lovak szőre puhán csillog a tetőablakokon beszűrődő napfényben. A falon rendezett sorokban lógnak a kantárok, szárak, a csatok csillognak-villognak, a bőr szépen suvikszolt. A folyosón egy szalmaszálat sem látni, nincsenek legyektől hemzsegő takarmánymaradványok. Az istálló maga a tökély.

Egy fakó mén felém nyújtja az orrát, és a kezemre lehel. Egy gyűrűhöz kötötték ki, és már fel van nyergelve. Nem ugrott meg, amikor beosontam az istállóba, és most is higgadtan méreget. Nagy és robusztus, a szőre egérszürke, a sörénye és a farka fekete. Vasakarat áll a boksz elejére rögzített aranytáblán.

Megsimogatom a pofáját.

– Nekem Vas leszel.

A bokszajtó mellett kis szekrényke áll: csizmák és köpenyek vannak benne. Meg egy övre fűzött tőr.

Ez igazi fegyver. Igen.

A derekamra kanyarítom, és jó szorosra húzom. A csizma nagy rám, de a fűzője a térdem alatt végződik, vagyis szilárdan tartja a bokámat.

Benyomulok a bokszba, és bereteszelem az ajtót. Vas készségesen hagyja, hogy felkantározzam, pedig amikor a pofájánál csatolom be a szíjat, megremeg a kezem.

– Bocs – suttogom, és megsimogatom az orrát. – Kijöttem a gyakorlatból.

Ekkor lépéseket hallok, csizmatalpak csikorognak a kövön.

Ledermedek, aztán a ló mögé bújok, és a boksz árnyékos sarkába húzom az állatot. Nyirkos a tenyerem, csúszkál benne a szár, de szorosan tartom a lovat, hogy elrejtőzhessek mögötte.

Valaki végigsétál az istállón, és közben minden lovat kedvesen üdvözöl. Lágyan duruzsol nekik, megpaskolja a nyakukat. Hirtelen csend lesz, aztán megint lépések hallatszanak.

Bárki is az, mindent leellenőriz.

A boksz oldalán fából készült jászol fut végig, amibe a szénát vagy a takarmányt porciózzák. Ráhasalok, aztán óvatosan négykézlábra állok. Kényelmetlen egy helyzet, de a földről nem bírok felszállni a lóra. Figyelnem kell, hogy be tudjam ügyeskedni a lábam a kengyelbe. A hátamon patakokban folyik az izzadság, de megmarkolom a nyerget.

Minden erőmet össze kell szednem, hogy ne nyüszítsek. Ez a világ legtürelmesebb állata, mert mozdulatlanul várja, hogy felüljek rá.

Végre sikerül. Fent vagyok.

Teljesen kimerültem, mindjárt sírva fakadok. Na, már sírok is. Néma könnyek gurulnak le az arcomon. Menjünk már! Tűnjünk innen!

Lépések hallatszanak, majd valaki meglepetten szisszen fel. A retesz meglazul. Fél szemmel még látom az érkező sötét haját meg az acél villanását, amikor a férfi kardot ránt. Kivágódik az ajtó.

Vas oldalába nyomom a sarkam, és közben dühösen sikoltozom. A ló megrémül – és jó oka van rá. Még én is megijedek magamtól. Vas előreugrik, kicsapja az ajtót, és feldönti a fegyverest.

– Gyía! – visítom. – Gyerünk, Vas! Gyía!

A ló oldalába mélyesztem a sarkamat.

Vas végigvágtat a folyosón, majd nagy lendülettel eliramodik.

Könnybe lábad a szemem, de nem a látásomon múlik, hogy nyeregben tudok-e maradni. A kengyeleket már elvesztettem, és most a macskakövön száguldunk. Bal kezemmel Vas sörényébe kapaszkodom, a másikat a ló nyaka köré fonom. Amikor a gyep széléhez érünk, a ló úgy ficánkol, mint egy olajszivattyú, teljesen szétráz.

A hátam mögött éles füttyszó hasít a levegőbe, három rövid jel.

Vas azonnal lefékez, és megpördül a tengelye körül. Esélyem sincs. Átrepülök a válla fölött, és a fűre zuhanok.

Egy pillanatig azt sem tudom, hol vagyok. Forog velem a világ.

Egy hajszálon múlt. Egy hajszálon.

Azok az emberek értem jönnek. Csak a körvonalaikat látom a napsütésben, vagy könnyes a szemem, vagy agyrázkódásom van. Fel kell kelnem. El kell menekülnöm.

Valahogy sikerül felülnöm, de a lábaim nem engedelmeskednek. A szőke csávó már itt is van, lehajol, hogy felrántson a földről. A sötét hajú fickó a karddal közvetlenül mögötte áll.

– Ne! – cincogom elhaló hangon.

Arrébb tántorgok, és tőrt rántok.

A kardos a fegyvere után nyúl.

Hátrálni kezdek, de megbotlok a saját lábamban, és fenékre ülök.

– Parancsnok! Állj! – mondja a szőke. Felemeli a kezét. – Nyugalom! Nem bántalak.

– Akkor miért üldözöl?

– Ez már csak így szokás a lótolvajoknál – mondja a kardos.

– Grey!

A szőke éles pillantást vet a társára, majd felém nyújtja a kezét.

– Gyere! Nincs mitől tartanod.

Jó poén.

Az előbb nem néztem meg rendesen, de most megteszem. Markáns profil, magas arccsont, szögletes áll. Sötétbarna szem. Szeplője nincs, de elég időt tölt a napon, hogy ne lehessen sápadtnak nevezni. Fehér inget visel a magasan gombolódó, bőrrel szegett, aranyhímzéses kék kabátja alatt. A mellkasát aranycsatok keresztezik, a csípőjén övre fűzött tőr.

Úgy bámul rám, mintha folyton félőrült lányokkal találná szemközt magát.

Továbbra is magam elé tartom a tőrömet.

– Mondd meg, hol vagyok!

– A Vasrózsa-kastély területén, Emberfall szívében.

Lázasan töröm a fejem, hol található ilyen nevű turistalátványosság Washington közelében. Hatalmas ez a kastély. Nyilván én is hallottam már róla. Jake ketyegő időzítője az egyetlen mozaikdarab, ami sehogy sem illik a képbe. Kizárt, hogy a kardos ilyen gyorsan elhozott volna bárhová is. Megnyalom az ajkam.

– Hogy hívják a legközelebbi várost?

– Silvermoon Harbor. – A srác habozik, majd közelebb lép. – Látom, összezavarodtál. Hadd segítsek…

– Nem. – Felé döfök a tőrrel, mire megáll. – Már itt se vagyok. Hazamegyek.

– Innen nem találsz haza.

Gyilkos pillantást vetek a szőke háta mögött álló fegyveresre.

– Ő is idehozott valahogy. Csak van visszaút.

A kardos arckifejezése kifürkészhetetlen, ő nem olyan sármos, mint az előttem álló férfi.

– Nincs.

– De van – felelem morcos képpel.

A kardos arca rezzenéstelen marad.

– Nincs. Punktum.

– Elég! – A szőke férfi ismét felém nyújtja a kezét. – Ezt ne idekint vitassuk meg. Gyere! Megmutatom a szobádat. Éhes vagy?

Nem tudom eldönteni, ők bolondultak-e meg… vagy én. Elszántan markolom a tőrt.

– Nem megyek sehova.

– Megértem a vonakodásodat, de nem hagyhatod el a kastély területét. Nem biztonságos. Nincs őrjárat a Királyok útján.

– A Királyok útján – ismétlem bambán.

Minden olyan logikusan hangzik. A szőke nem úgy beszél, mintha csapdába akarna csalni. Inkább meglepi, hogy ellentétesek a szándékaink.

Ez nekem magas.

– Kérlek! – mondja egészen finoman. – Nyilván tudod, hogy akár erőszakkal is bevihetnénk.

Megáll bennem az ütő. Persze, hogy tudom. Mi a rosszabb? Ha erőszakkal kényszerítenek, vagy ha önként megyek?

– Ne fenyegess!

– Micsoda? – vonja fel a szemöldökét a szőke. – Én biztonságot, kényelmet és élelmet kínálok neked. Ez talán fenyegetés?

Sértettnek tűnik. Tudom, hogy viselkednek azok a férfiak, akik azt hiszik magukról, hogy bármit megkaphatnak. Hát nem így.

Nem tudom, hol vagyok, de minden porcikám sajog. Már abban sem vagyok biztos, hogy segítség nélkül el tudnék menekülni innen. Futni nem bírok, az tuti.

A szőkének igaza van: akár kényszeríthetnének is. Most másra kell tartalékolnom az energiámat.

Lepihenek. Eszem valamit. Kitalálom, mi legyen.

Lélegzet-visszafojtva csúsztatom vissza a tőrt a hüvelyébe. Arra számítok, hogy nem tarthatom meg a fegyvert, de tévedek.

A kezdeti elszántságom ellenére úgy érzem, kezdek megtörni. Kíváncsi vagyok, mit mondana erre Jake.

Jaj, Jake! Nem tudom, mi lehet vele. Nem tudom, mitévő legyek.

Ezt talán még túlélem. Muszáj lesz.

Összeszorítom a fogamat, felveszem a pléhpofát, és a szőke keze után nyúlok.

Ötödik fejezet

RHEN

MIUTÁN VISSZAVISSZÜK VASAKARATOT AZ istállóba, a lány csendben baktat mellettem. A bicegős járása arra utal, hogy komolyan megsérült. Szándékosan lemarad tőlünk, karját szorosan a hasa köré fonja, egyik keze a tőre markolatán nyugszik.

Lenyűgözőnek tartom, hogy fegyvert szerzett magának – azt pedig még inkább, hogy az istállóba menekült. A legtöbb lány, akit Grey idecipel a másik világból, irtózik a pengétől meg a lószerszámoktól, és inkább a Vasrózsa-kastély degeszre tömött ruhásszekrényeiben rejtőző cicomáknak szenteli a figyelmét. Ilyenkor, a szezon kezdetén a többi lány a kandalló mellett ülve bámulna rám a kristályserleg mögül, miközben bort töltök nekik, és olyan történetekkel traktálom őket, amik épp csak annyira ördögiek, hogy pírt csaljanak az arcukra.

Ha ennek itt kristályserleget adnék a kezébe, ripityára törné, és összekaszabolna a szilánkokkal.

– Érzem, hogy engem nézel – mondja. A napfény megcsillan éjfekete fürtjein. – Hagyd abba!

Vagy fél tucat bók tolul a nyelvemre, de ő nem olyan lány, aki elalél egy kis udvarlástól.

– Elárulod a neved?

Habozik, mintha a kérdés következményeit mérlegelné.

– Harper.

Ó! Hát persze. Még véletlenül sem Annabeth vagy Isabella. Ez egy karakteres név.

– Harper – felelem biccentve. – Örömömre szolgál, hogy megismerhetlek, drága hölgy.

Úgy néz rám, mintha gúnyolódnék vele.

– És te ki vagy?

– A nevem Rhen.

A balomon baktató Grey rám pillant, de nem figyelek rá. Volt idő, amikor a rangom adta lehetőségeket kihasználva a gazdagság és a hatalom ígéretével kápráztattam el a lányokat. De ahogy múlik az idő, és a királyságom egyre súlyosabb szegénységbe és terrorba süllyed, mind kevesebb okom van a büszkeségre.

– Egy kastélyban élsz – mondja Harper. – Szerintem te nem csak egyszerű „Rhen” vagy.

– Jobban tetszenék, ha felsorolnám a titulusaimat? – Egy cseppnyi gúnyt vegyítek a hangomba, de már ez sem megy olyan könnyen, mint régen. – Szerintem te sem csak egyszerű „Harper” vagy.

A lány süketnek tetteti magát, és elnéz mellettem. Greyre siklik a pillantása.

– Na és ő?

– Grey Wildthorne Valley szülötte – válaszolom. – A királyi gárda parancsnoka.

– Hölgyem! – biccent Grey.

– Parancsnok! Egy parancsnoknak katonái is vannak. – A lány tekintete ravaszkás, számító. Fogalmam sincs, hol lelt rá Grey, de a bizalmatlansága mélyebben gyökerezik, mint bármelyik lányé, aki idáig a vendégem volt. – Hova lettek?

Volt, aki elmenekült, mások meghaltak, de ezt nem kötöm a lány orrára.

– Elmentek. Egyedül vagyunk.

– Senki sincs itt rajtunk kívül?

– Szkeptikusnak tűnsz. Biztosíthatlak, hogy senki más nem tartózkodik a birtokon.

További kérdésekre számítok, de a lány még tartózkodóbbá válik. Olyan eltökélten tartja a távolságot, hogy gyakorlatilag az ösvény keskeny szélén lépdel.

– Ne kínozd magad! – mondom neki. – Tőlem nem kell félned.

Nos. Legalábbis egyelőre.

– Igazán? – Harper szúrós pillantást vet rám. – Akkor meséld el szépen, mi volt a terved azzal a nővel, akit Grey parancsnok majdnem elrabolt!

– Nem bántottam volna.

Legalábbis eleinte, de ha mégis, akkor sem szándékosan. Grey már tudja, hogyan helyezze biztonságba őket, ha átváltozom, és az erőszak elkerülhetetlen.

– Nem volt magánál. Nem saját elhatározásából cselekedett – ágál a lány. – Ami azt illeti, én sem.

Lesütöm a szemem.

Egyszer régen ez a kellemetlen szorítás a mellkasomban még a gőg jele volt. Ma már a szégyené.

Emlékszem, a nép rettegett, hogy egyszer majd én kerülök trónra, mert önző voltam és elkényeztetett, nem olyan jellemes, mint apám. Most is önző és elkényeztetett vagyok, csak másképp, és továbbra sem vagyok méltó a trónra.

Amikor a lépcsőhöz érünk, a kezemet nyújtom Harpernek, ám ő egyedül sántikál fel az ajtóhoz. Grey előresiet, és lenyomja a díszes aranykilincset. Ahogy szélesre tárja az ajtót, vérpezsdítő muzsika szűrődik ki a Nagyteremből.

Harper megtorpan.

– Csak egyszerű zene – nyugtatom meg. – Bevallom, volt idő, amikor én is elámultam rajta.

De ma már szívből gyűlölöm.

A lányoknak rendszerint tetszik, néha egészen elalélnak tőle, Harper azonban olyan képet vág, mint aki legszívesebben sarkon fordulna.

Végül megacélozza magát, bemegy a terembe, és szemügyre veszi a hangszereket. A rezgő hegedűhúrok fölé helyezi a kezét.

– Ez biztos valami trükk.

– Dobd csak be a kandallóba! Törd darabokra! A zene akkor is tovább szól. Nekem elhiheted, tapasztalat.

Harper felvonja a szemöldökét.

– Az összes hangszert bedobtad… a kandallóba?

– Igen.

Jobban mondva az egész kastélyt felégettem. Nem is egyszer. De még a romok alól is muzsika áradt.

Először még én magam is megdöbbentem rajta.

Gyorsan a lépcső felé intek, mielőtt a lány újabb kérdéseket szegezne nekem.

– Felkísérhetlek a szobádba, milady?

Grey a háttérben várakozik, amíg a főlépcsőn át a nyugati szárnyba vezetem Harpert. Arabella szobájában szállásolom el a lányokat, mert a legidősebb nővérem ízlése mindig is letisztult és megnyerő volt: virágok, pillangók, csipke. Ha nincsenek a kérők, Arabella a fél napot átaludta volna, ezért is van mindig étel az asztalán: mézes keksz, lekvár és szeletelt sajt, egy kanna tea és egy kancsó víz. A kekszek mellett félig megolvadt vajdarabka kunkorodik.

Kinyitom az ajtót, szélesre tárom, majd a szoba belseje felé intek a fejemmel.

– Az ajtó mögött találsz forró vizet. A másik ajtó az öltözőszobába vezet. – Harper átizzadt rongyaira sandítok. – Biztosan akad itt valami, már ha a ruhatárunk… megfelel az ízlésednek.

– Most már békén hagysz?

A kétkedő hang ellenére bólintok.

– Ha ez a kívánságod.

Harper lassan beóvakodik az ajtón, és körülnéz. Végighúzza az ujját a kisasztal hosszanti élén, és egy pillanatra elidőzik az étel mellett, de nem nyúl hozzá.

Homlokráncolva sandítok a lábára, amin most az istállófiú csizmája lötyög. Görbe a bal bokája, ezért biceg ennyire.

– Biztos, hogy nem lehetek a segítségedre?

A lány meglepetten fordul felém.

– Miben?

– Úgy tűnik, megsérültél.

– Nem… – feleli bizonytalanul Harper. – Jól vagyok.

Nem tudom, hogy a büszkeség vagy a félelem mondatja-e ezt vele, esetleg mindkettő. Miközben ezen tűnődöm, így szól:

– Azt ígérted, békén hagysz.

– Ahogy parancsolod, milady – felelem biccentve.

– Várj!

A kezem már a kilincsen, de most meglepetten fordulok hátra.

– Igen?

A lány az ajkát harapdálva tekint végig Arabella pazar kincsekkel kecsegtető szobáján.

– Ez a hely. Ez a zene. Ez valami… – Elcsuklik a hangja, és szégyenlősen süti le a szemét. – Mindegy.

– Varázslat? – fejezem be a mondatot, és kérdőn vonom fel a szemöldökömet.

Harper majdhogynem megkönnyebbülten sóhajt fel, ám hirtelen elsötétül az arca.

– Te gúnyolódsz velem. Na, mindegy. Most hagyj magamra!

– Ahogy óhajtod. Délben visszajövök.

Behúzom magam mögött az ajtót, de nem mozdulok. Rettenetes ez a szezon! A lány sohasem fog megbízni bennem.

Megint kudarcot vallok.

Az ajtónak támaszkodom. A túloldalról sem hallatszik mozgás.

– Nem gúnyolódtam, hölgyem. – Kivárok, de Harper nem válaszol. – A Vasrózsa nem elvarázsolt kastély.

– Jó – szólal meg a lány az ajtó túloldalán. – Akkor micsoda?

– Elátkozott kastély.

Azzal bezárom az ajtót, és magammal viszem a kulcsot.

Szokás szerint Greyen töltöm ki a haragomat.

Vagy talán fordítva. Ügyesen forgatom a kardot, de kettőnk közül Grey a jobb.

A küzdőtéren vagyunk, az acél csattogása egészen a szarufákig hatol. Résen vagyok, és Grey felé suhintok, de ő elugrik a kardom elől, majd visszakézből kivédi a csapást. A támadás gyors és kis híján halálos – ami örvendetes, mert legalább eltereli a figyelmemet.

Grey kardja az enyémnek feszül és egy lépéssel hátrébb lök. Már egy órája vívunk, a hajam csatakosra izzadt. Összeszedem magam és ellentámadásba lendülök, a csizmám éles nyomot hagy az aréna homokjában. Teljes elszántsággal suhogtatom a kardot, remélve, hogy védekezésre kényszeríthetem az ellenfelemet.

Ez kezdetben jó taktikának bizonyul, mert Grey hátrálni kezd. De nem bízom el magam. Grey úgysem adja meg magát; csak a megfelelő alkalomra vár.

Végtelenül türelmes. Irigylem érte.

Nem tudom, miért, de még most is emlékszem a napra, amikor megtették testőrömnek. Akkoriban nem sokat törődtem a testőreimmel. Egyszerű alattvalók voltak, akik a kezembe helyezték az életüket. Ha az egyikkel történt valami, jött helyette másik.

Grey azonban égett a vágytól, hogy bizonyítson. Azt hiszem, ez a legélesebb emlékem vele kapcsolatban: a lelkesedése.

Persze ezt is gyorsan földbe tiportam, ahogy minden mást.

Az arénában Grey támadásba lendül. Keményen lecsapok rá, a pengém hegye széles ívben szeli keresztül a levegőt. Grey elhajol előle, aztán előreugrik, és a hasamhoz nyomja a kardja markolatát. Vállal is rásegít a döfésre.

Összerogyok. A kardom lehull a porba.

– Micsoda bemutató, felség! – szólal meg egy nőies hang a küzdőteret övező korlát mellől.

Vontatott taps követi a megjegyzést. Egy zavaros, őrült pillanatig azt hiszem, hogy Harper osont be az arénába.

De nem Harper az. Hanem Lilith. Emberfall utolsó – és egyetlen – varázslónője. Apám annak idején az összes varázslót száműzte a királyságból.

Nekem is ezt kellett volna tennem, de ostoba voltam.

Fogom a kardomat, és talpra ugrom. Lilith belép az arénába. Egy porszem sem ragad a szoknyájára.

Erőt veszek magamon, és visszadugom a kardomat a hüvelyébe, pedig ha tehetném, Lilith szívébe mártanám.

Néhányszor már megtettem. De mindig rossz vége lett.

Mély meghajlással üdvözlöm Lilithet, és futó csókot lehelek a kezére. Tettetett nyájassággal mondom:

– Üdvözöllek, Lady Lilith! Ilyenkor reggel még szebb vagy, mint egyébként.

Ez legalább igaz.

Puha bőr, rózsás arc, pirosló ajkak, amik mintha mindig valami titkot őriznének. Hollófekete haj, ami tökéletesen göndörödő csigákban hullik alá a hölgy vállra. A smaragdzöld selyemruha csábítóan tapad a nőies domborulatokra, kihangsúlyozva a keskeny derekat, a keblek lágy halmát. A ruha színe kiemeli tulajdonosa zöld szemét. A tetőablakon beömlő fényben Lilith lélegzetelállítóan gyönyörű. Fájdalom, egyszer az én fejemet is elcsavarta.

– Micsoda modor! – jegyzi meg Lilith. Enyhe gúny bujkál a hangjában. – Az ember azt hinné, hogy a királyi család tagjaként jobb nevelést kaptál.

Nem hagyhatom, hogy lépre csaljon, de egyre nehezebbnek érzem a feladatot.

– Bizony – helyeselek. – Még sokat kell gyakorolnom.

Lilith Greyre pillant, aki némán áll mögöttem.

– Grey parancsnok komolyan gondolja, hogy ez a kis nyamvadt lány fogja megtörni az átkot?

– Ha jók az értesüléseim, nem ő volt az első számú jelölt.

– Te mégis eltékozlod a lehetőséget, és hagyod, hogy egyedül sorvadozzon?

– Ő kérte, hogy hagyjam egyedül. Mégsem erőszakolhatom rá magam, ha ő nem akarja.

– Micsoda lovagiasság!

A hangnemből ítélve Lilith pont az ellenkezőjét gondolja annak, amit mond.

– Már vagy háromszázadjára veszek részt a kis játékodban. Hadd sorvadozzon a szentem, ahogy te mondod. Majd jön helyette másik lány.

Lilith elkomorul.

– Ez nem játék. Ez szabotázs. Ennyire belefáradtál a kis táncunkba?

Igen. Ennyire. Szörnyen fáradt vagyok.

– Dehogy – felelem. – Minden szezon élvezetesebb, mint az előző, milady.

Ám Lilithet nem lehet becsapni.

– A királyságod öt éve szegénységben él. A néped retteg a fenevadtól, ami hátborzongató rendszerességgel tör az emberek életére. Te mégsem kapsz az alkalmon, hogy megmentsd őket?

Öt év. Egyszerre hosszabb és rövidebb, mint hittem, nem mintha átlátnám Lilith bonyolult mágiáját. Tudom, hogy a Vasrózsa-kastély falain kívül is telik az idő. Tudom, hogy a népem szenved. Csak azt nem, hogy ennyire.

A düh az akaratom ellenére is némi élt visz a szavaimba.

– Nem csak az én lelkemen szárad, hogy az emberek nélkülöznek és rettegnek.

– Dehogynem, hercegem. Vajon a sors még hány lehetőséget kínál neked, hogy megmentsd őket? – Lilith Greyre pillant. – Nem érzed terhesnek, hogy különleges képességeid vannak, parancsnok? Lehet, hogy méltatlan vagy a pozíciódra, és nem szabadna megengednem, hogy a szezon elején kirándulást tegyél a másik világba.

Ledermedek. Lilith szavaiban burkolt fenyegetés bujkál. Eleinte nem jöttem rá, de most már ügyesen olvasok a sorok között.

– Sohasem éreztem tehernek, hogy a herceget kell szolgálnom, milady.

Grey szenvtelen hangon beszél. Elég tapasztalt ahhoz, hogy soha ne mondjon többet, mint ami feltétlenül szükséges, hogy soha ne kínálja tálcán a lehetőséget.

Alighanem mellettem sajátította el ezt a képességet.

– Grey parancsnok hálás a nagylelkűségedért – legyezgetem Lilith hiúságát. Ha a varázslónő megfosztja a képességétől, nem járhat át a másik világba. Akkor pedig ember legyen a talpán, aki megtöri az átkot. – Nem győzi dicsérni a nagyságodat és a kegyelmedet.

– Rhen, te kis hazug!

Lilith megpaskolja az arcomat.

Összerezzenek, mire elmosolyodik. Ezek a pillanatok éltetik, a félelem és a cselekvés közötti átmenet. Lélegzet-visszafojtva várom, hogy felhasadjon a bőröm, és mindent elborítson a vér.

Lilith azonban elnéz mellettem, és Grey felé fordul.

– Mi történt a nyakaddal?

Felemeli a kezét, de végül nem nyúl Grey torkához.

Grey mozdulatlanul áll.

– Szerencsétlen félreértés.

– Félreértés? – Lilith végighúzza az ujját a legfelső karmoláson, és a vágás élénkvörös színt ölt. Vér csorog le Grey nyakán. – Ezt a lány csinálta?

Grey nem moccan, állkapcsa sem rezdül.

– Igen, milady.

Sóbálvánnyá dermedek, meg akarom állítani Lilithet, tudván, hogy Grey, ha nem vigyáz, még rosszabbul járhat.

Lilith közelebb siklik hozzá.

– Ha igaz, hogy a lány Grey parancsnok vérét vette, még a végén megkedvelem.

Újabb hegen simít végig, az ujja ezúttal vörösen izzik. Ömlik a vér. Grey továbbra sem mozdul, nem lélegzik. Üveges a tekintete.

Előreszegem az állam. Volt idő, amikor azt hittem, a szörnyű pusztítás a legkegyetlenebb az átokban, de azóta rájöttem, hogy tévedtem. Ez a legrosszabb: a sorozatos megaláztatások és büntetések. A tehetetlenség, hogy nem szerezhetem vissza azt, ami az enyém. Hogy végig kell néznem, amint minden méltóságomtól megfosztanak.

Lilith harmadszor is végighúzza az ujját Grey nyakán, az arckifejezése kíváncsiságról árulkodik.

Grey felszisszen és összerázkódik. Égett hús szaga terjeng a levegőben.

Lilith mosolyog.

Előrelépek, és elkapom a csuklóját.

– Hagyd abba!

Lilith elragadtatottan vonja fel a szemöldökét.

– Rhen herceg! Micsoda kurázsi! Még a végén elhiszem, hogy komolyan aggódsz az alattvalóidért.

– Ez az egy emberem maradt, nem hagyom, hogy bántódása essék. Ha mindenáron játszadozni akarsz, játszadozz velem!

– Jól van.

Lilith a szabadon maradt kezével végigsimít a hasamon.

Nem érzem a körmeit. Nem érzek semmit.

Ám hirtelen belém hasít a fájdalom, mintha tüzes vas égetné a húsomat.

Foltok táncolnak a szemem előtt. Térdre rogyok a porban. Fél szemmel még látom, hogy Grey utánam kap. A hasamat markolászom, de ezt a sebet a mágia táplálja, nem tudom megszüntetni. A vér felforr az ereimben. A gerendák egyre gyorsabban forognak a fejem fölött.

Azt kívánom, bárcsak elnyelne a sötétség. Bárcsak mindent elfelejthetnék. Bárcsak meghalnék.

A földön térdelek, Grey a vállamnál fogva tart, olvadt láva hömpölyög az ereimben.

Vond ki a kardod, parancsnok!, mondanám legszívesebben. Vess véget a szenvedésnek!

De semmit sem érnék el vele. Az elátkozott szobában térnék magamhoz, várva, hogy Grey meghozza az új lányt.

– Ennyire elfáradtál, drága herceg? – szólal meg Lilith a fejem fölött. – Tán azt kívánod, ne kínozzalak tovább?

– Igen, milady – suttogom elhalón.

Szinte könyörgök. Fohászkodom. Nem számít, ha a kínzásoknak csak az én életem árán lehet véget vetni, így legalább a népem sem szenved tovább. És Grey is felszabadul.

– Nagylelkű leszek, Rhen herceg. Megkönyörülök rajtad. Ez lesz az utolsó szezon. A napjaid úgy telnek majd, mint bárkinek Emberfallban. Ha lejár az idő, a Vasrózsa az eredeti állapotában születik újjá.

A megkönnyebbülés virága bontogatja a szirmait a szívemben, a csillapíthatatlan fájdalom végre enyhülni kezd. Ez lesz az utolsó szezon. Valahogy csak kibírom ezt a három hónapot, aztán szabad leszek. Legszívesebben kitépném magam Grey karjából, hogy hálatelt zokogással csókoljam meg Lilith lábát.

– De mi lesz – kérdezi Lilith –, ha ennél a lánynál is kudarcot vallasz, és örökre szörnnyé változol?

Kis híján eláll a szívverésem a kérdés hallatán.

– Nem én tehetek róla, hogy csak egy embered maradt – mondja Lilith olyan hangon, mintha ezer kést köszörülnének egymáson. – Nem én taszítottam nyomorba és terrorba Emberfallt. És nem én leszek az, aki elpusztítja a népedet.

Tompa nyögés tör fel a torkomból. Sírhatnékom támad, de már egész más okból, mint az imént. Az égő fájdalom eléri a fejemet, csillagokat látok.

– Te vagy a felelős – mondja Lilith. Egyre távolabbról hallom vádló hangját. – Te, Rhen. Te leszel az, aki elpusztítja őket.

Hatodik fejezet

HARPER

A SZÖKÉSEMET TERVEZGETEM.

De nem állok jól.

Ez a szoba káprázatos, ugyanolyan fényűző, mint a kastély többi része, de felőlem egyszerű acélzárka is lehetne. Semmi sincs, amivel megbuherálhatnám a zárat – már ha tudnám, hogyan kell. Ennek ellenére dereng, hogy egy „hegyes fémtárgy” jelentené az első lépést, ám én már itt elakadtam. Egy árva hullámcsat sincs a fésülködőasztalon, pedig rengeteg piperecikk, szalag és illatos krémekkel teli tégely sorakozik itt, ha netalántán ki akarnám csinosítani magam.

Talán később.

A jókora baldachinos ágyon súlyos takarók simulnak a szaténlepedőkre. Minden rózsaszín és fehér, az ágytakarót szegélyező apró hímzett virágok szirmait parányi ékkövek alkotják. Négykézláb vizslattam végig a lambéria alját, de sehol sem rejtőzik konnektor. A fény akadálytalanul hatol be az ablakon, a falon mégis olajlámpatartók sorakoznak. A mosdóban van víz – hála az égnek –, de egy csiga működteti a csapot. A gőzölgő vízzel teli kádat mintha most rajzolták volna, igaz, a gőz már több mint egy órája ott gomolyog fölötte, szóval vagy ez is az „átok” része, vagy mégis van valahol egy fűtőtest.

A lányok többsége a gardróbnak örülne a legjobban. Akkora, hogy akár külön szobának is beillene, és több száz ruha lóg benne. Selymek, taftok, csipkék tömkelege a szivárvány minden színében. A gardrób hátuljában, egy kisablak alatt, ötfiókos komód lapul. Azt reméltem, itt talán találok hajtűt vagy tartalék kulcskészletet, de nem.

Csak ékszereket látok.

Gyémántok, zafírok és smaragdok ragyognak a napfényben. A kövek szaténpárnákon hevernek, akárcsak egy elit ékszerüzletben. Fülbevalók. Karkötők. Nyakláncok. Gyűrűk. Minden létező stílusban, a nagytól és csiricsárétól az egyszerűig és a visszafogottig. Ránézésre az összes cucc valódi… és méregdrága.

Erről eszembe jut, hogy anyának bezzeg zálogba kellett adnia az eljegyzési gyűrűjét, hogy kihúzza apát a slamasztikából, és elönt a düh.

Rhennek semmi köze anya betegségéhez és apa rossz „üzleti” döntéseihez, de ez a szoba olyan, mint egy arculcsapás.

Muszáj lecsillapodnom, mielőtt a harag elhomályosítja az agyamat.

Igyekezz már, Harper!

A második fiókban három diadémot találok, ezeket is ékkövek díszítik. Tiarák. Miért is ne?

Sóhajtva húzom ki a harmadik fiókot. Abban is ruhák vannak, bár kicsit praktikusabbak, mint a fellógatott ruhaköltemények. Szarvasbőrrel szegett lovaglónadrágok, vastag kötött pulóverek, vékony, könnyű trikók.

Szemügyre veszem a kopott farmeromat meg az elnyűtt pulcsimat. Ha lóháton akarok elmenekülni innen, minőségibb ruhákra lesz szükségem.

Egy lovaglónadrágot, majd egy trikót és egy vékony sötétzöld pulóvert húzok elő a fiókból. A pulóver oldalán és ujján bőrszalagok fityegnek. Szorosra csomózom őket.

A negyedik fiókban hosszú, vastag gyapjúzoknik hevernek. Felhúzok egyet, bekötöm a kölcsöncsizmát, és a derekamra csatolom a tőrt.

A tőrt. Ezt sem tudom hova tenni. Ha ezek ketten bántani akarnak, miért hagyták, hogy megtartsam a tőrt?

Ha viszont nem akarnak bántani, miért zártak be ebbe a szobába?

Nem értem. Mindegy, ki kell jutnom innen.

Csakhogy ez kizárólag az ablakon keresztül lehetséges. Ahonnan lenyűgöző kilátás nyílik az istállókra meg a napfényben fürdő erdőre. Továbbá a talajra, ami két emelettel alattam húzódik. Ha nem csomózok kötelet a ruhákból és teszek úgy, mintha a testem kibírna ekkora megpróbáltatást, nem megyek sehova.

Egész reggel csak kerülgettem az ételt, de a meleg keksz és a méz illata teljesen betölti a helyiséget. Tegnap este óta egy falatot sem ettem, de félek, hogy drogot kevertek az ennivalóba. Csizmástól elnyúlok az ágyon, és lázasan töröm a fejem.

De csak az ételre tudok gondolni.

Végül óvatosan beleharapok a kekszbe.

Az szinte szétomlik a számban. A méz melegen, szelíden tapad a nyelvemre. A sajt lágyan olvadozik. Esküszöm, életemben nem ettem ilyen finomat.

Semmi sem történik, így hát jól megtörnöm a hasam.

A rémület elhalványul, rideg elszántság költözik a helyére. Ha kijutok ebből a szobából, a két fickó bottal ütheti a nyomomat.

Előhalászom a zsebemből Jake telefonját. Már vagy tucatszor ellenőriztem a térerőt, de nincs változás: semmi sem működik.

A kijelző szerint majdnem dél van. Rhen azt mondta, hogy délben visszajön értem.

Az izmaim merevek és zsibbadtak, nem tudnék gyorsan elszaladni, de attól még meglephetem Rhent. Az ajtóhoz húzom az egyik széket, és lerogyok rá.

Ez a magány csak arra jó, hogy betegre aggódjam magam. Ha Jake épségben megúszta a melót, most már biztosan sejti, hogy valami baj van.

Ha viszont nem úszta meg…

– Jaj, Jake! – suttogom a kijelzőnek. – Bárcsak láthatnálak!

A telefon teljes érzéketlenséggel reagál.

Azért van egy módszer, amivel láthatom Jake-et. A fotóalkalmazásra kattintok. Jake nem rajong a szelfikért – szerintem még a közösségi médiát sem használja –, de ha anya megkéri, lefényképezkedik vele.

Azt akarom, hogy emlékezzetek rám, hajtogatja mindig anya. Erre nem lehet nemet mondani.

És valóban, a legfrissebb kép Jake-et és anyánkat ábrázolja. Anya már nem bír kikelni az ágyból, ezért Jake mellette fekszik, és idétlen puszit nyom az arcára. Göndör fekete haja a szemébe lóg, anya törékeny keze az állán. Anya egyenesen a kamerába néz, sötét, vékony fürtjei ernyedten hevernek a párnán.

Bárcsak tudnám! Bárcsak tudnám, hogy jól vannak! Gombóc nő a torkomba, de nagyot nyelek, és gyorsan a következő fotóra ugrom. Még egy kép anyával. És még egy. Aztán egy kép rólam és anyáról, amint átölelem őt, és szorosan a vállához simulok. Tévézünk, rózsaszínes ragyogás ömlik szét az arcunkon. Nem is emlékszem, hogy Jake lefotózott minket.

Ugrás. Jake-kel pofákat vágunk a kamera előtt. Így próbáltam felvidítani a bátyámat munka után.

Ugrás. Jake bemutat a kamerának. Gratulálok, tesó!

Ugrás. Jake csukott szemmel simul egy másik srác nyakához, a szétnyílt ajkán látom, hogy ez több baráti puszinál.

Az ujjaim a kijelzőhöz fagynak. A másik srác afroamerikai, barna bőrű, tüsi hajú. Álmatagon mosolyog bele a kamerába. Mámorosan. Kedves a tekintete. A beállítás szögéből látom, hogy ő lőtte a szelfit.

Életemben nem láttam.

Lassan oldalra húzom a fotót.

Megint ők, ugyanabban a ruhában. Jake fordítva tette fel a baseballsapkáját, fél karját a csávó nyaka köré fonja.

Boldognak tűnik. Az idejét sem tudom, mikor láttam utoljára ennyire boldognak.

Rákoppintok a fényképre, hogy megnézzem, hányadikán készült.

Múlt héten. Jake egy szóval sem említette, hogy összejött valakivel, talán csak egyéjszakás kaland volt. Nem ítélem el a tesómat, amiért kirúgott a hámból. Nyilván így ereszti ki a gőzt.

De azért fura, hogy nem szólt.

Ugrás. Újabb fotó kettejükről, egy másik napon. A testvérem nevetve takarja el a szemét. A másik srác vigyorog.

Továbblapozok.

Újabb képek. Rengeteg.

Ezek már hónapok óta együtt vannak.

A szívem hangosan kalapál. Jake nem említette, hogy pasija van. Egyszer sem. Soha.

Nem tudom, mit jelentsen ez. Nem tudom, hogy egyáltalán van-e jelentősége. Még mindig be vagyok zárva. Lehet, hogy Jake megsérült. Lehet, hogy…

Elakad a lélegzetem. Ilyesmire még csak gondolni sem szabad! Valamivel el kell terelnem a figyelmemet.

Remegő lélegzettel kattintok a bátyám sms-eire. Nem szokásom szaglászni utána, de most nincs jobb dolgom.

Négy beszélgetés jelenik meg a kijelzőn.

Lawrence, Jake „főnöke”. Morcosan nézek.

Anya.

Én.

Noah.

Noah. Erre nem szabadna rákattintanom.

Rákattintok.

Az utolsó üzenetváltásra egy órával munkakezdés előtt került sor.

NOAH: 7-kor ér véget a műszakom. Ráérsz?

JAKE: Igen. Addigra kész leszek.

NOAH: Áruld már el, mivel foglalkozol!

JAKE: Jó. Nemsokára.

NOAH: Vigyázz magadra, jó?

JAKE: Jó.

NOAH: Szeretlek.

JAKE: Én is szeretlek.

Szeretlek. A bátyám szeret valakit? Szerelmes?

Bárcsak tudnám! Bárcsak tudnám, mi áll a háttérben! Bárcsak tudnám, mi ez az egész! Mi mindig mindent elmondunk egymásnak. Én legalábbis mindent. A barátkozás szóba sem jöhet, mióta apa Lawrence karmai közé került, anya pedig életének nagy részét alvással tölti. Már csak Jake maradt nekem.

Kulcs zörög a zárban.

Elakad a lélegzetem. Visszajött!

A zár megadja magát. Az ajtó nyikorogva kinyílik.

Előrántom a tőrömet, és az ajtóhoz ugrok. Nincs konkrét tervem azon kívül, hogy szúrj és fuss, de még idáig sem jutok el. Egy kéz félresöpri a karomat, aztán elgáncsolnak, és mielőtt visszanyerhetném az egyensúlyomat, elvágódok a parkettán. A tőr tőlem balra ér földet. Jake telefonja tőlem jobbra.

Nem Rhen áll fölöttem.

Hanem Grey.

Az oldalamra hemperedem, aztán megragadom a tőrt, és magam elé tartom, de Grey nem mozdul. A küszöbön áll. A pulzusom a fülemben lüktet, Grey azonban nyugodtan veszi a levegőt.

– Ha még egyszer fegyvert rántasz – mondja –, nagyon megemlegeted!

Még szorosabban markolom a tőrt.

– A feszítővassal is ügyesen boldogultam.

– Ja, persze. A feszítővassal. – Grey körbemutat a szobában. – Most elégedett vagy?

– Mit akarsz tőlem? Hol van Rhen?

– Gyengélkedik.

Grey balra pillant, Jake telefonját nézi, ami úgy kétméternyire lehet tőlem.

Megáll bennem az ütő. Ez az egyetlen kapcsolatom Jake-kel és anyával. Ha úgy vesszük.

Rávetem magam, de Grey közelebb van hozzá, mint én – komolyan, esélyem sincs. Csak féltávnál vagyok, amikor Grey már homlokráncolva mered a kijelzőre.

Amikor odaérek hozzá, feltápászkodom, és rászegezem a tőrt.

– Add vissza! De rögtön!

A hangom csupa harag és félelem. Nem erre számítottam. Grey lassan rám szegezi a tekintetét. Most, hogy ilyen közel vagyok hozzá, látom, hogy a karmolásnyomok, amiket én ejtettem a nyakán, vörösen izzanak, és sokkal csúnyábbak, mint korábban. Helyes. Remélem, vérmérgezést kap.

Grey a tőrre pillant, és enyhén felvonja a szemöldökét.

– Harcolnál érte?

A hangja jéghideg és acélos csengésű. Rhen csupa lovagiasság és merengés. Grey nem. Ő az erőszak embere.

Megmarkolom a tőrt.

– Igen. Naná.

Grey váratlanul előrenyúl, és elkapja a csuklómat. Fuldokolva próbálom kiszabadítani magam.

Grey nem ereszt.

– Azt hiszem, alábecsültelek.

Vergődök, mint hal a horgon, de Grey nem mozdul. Egyre hangosabban hallom a saját lihegésemet. Olyan hülye vagyok! Vadul ficánkolok, és hátrahúzom a térdemet, hogy ágyékon rúgjam Greyt.

Grey egyetlen lépéssel kivédi a mozdulatot és teljesen lebénít, majd felemeli a karomat, úgy szorít magához. Már várom, mikor üt le vagy vágja le a fejem, amikor hirtelen így szól:

– Nyugalom! Erre semmi szükség. Nesze!

Nyugodt a hangja, ami teljesen ellentmond a testhelyzetünknek. Lüktet a fejem, így időbe telik, mire észreveszem a felém nyújtott telefont. Megragadom, és a zsebembe tuszkolom. Legszívesebben felnyüszítenék a megkönnyebbüléstől.

Meg a fájdalomtól, mert a karom még mindig a fejem fölé feszül.

Grey lassan lejjebb húzza, de nem engedi el.

– Az ilyen eszközök itt használhatatlanok.

– Nem érdekel. Engedj el!

Nem enged. Inkább lefeszegeti az ujjaimat a tőrről.

– Hagyjál! – A csuklójánál fogva próbálom eltolni magamtól. – Úgysem adom!

– Nem is akarom elvenni. – Grey kiszabadítja a tőrt, fejjel lefelé fordítja, és úgy nyomja a kezembe, hogy a hegye a föld felé mutasson. – Így már jobb.

Rámeredek.

– Mi? – kérdezem bambán.

– Ha kardként használod a tőrt, előbb-utóbb lenyisszantod a saját kezedet.

– Ööö… tessék?

Grey olyan kedélyesen társalog velem, mintha nem magatehetetlenül vergődnék a szorításában.

– Meggondolatlanul harcolsz. Rád férne egy kis kiképzés.

Ezek szerint nem öl meg. Lelassul a szívverésem.

Grey csavar egyet a csuklómon, és a mellkasomhoz nyomja a tőr markolatát, így annak hegye egy vonalba kerül a szívével.

– Látod? Így már meg tudod védeni magad, ha rád tör az ellenség. Ha szerencséd van, akár pengeélre is hányhatsz.

Mozog a szám, de egy hang sem jön ki rajta. Nem tudom, örüljek-e vagy dühöngjek.

– Kipróbálhatom?

Grey elmosolyodik, őszinte derű árad a tekintetéből.

– Majd legközelebb.

Azzal hátralép és elenged. Hangosan lihegek, a rettegés és a vidámság mezsgyéjén tántorgok. Kész csoda, hogy nem ejtem el a tőrt.

Grey az ablak felé int a fejével, amin keresztül déli verőfény árad be a szobába.

– A vacsorát sötétedés után szolgáljuk fel. Őfelsége majd érted jön.

Kényszeredetten bólintok. Nagyot nyelek. Majd megszólalok:

– Jó. Rendben.

Grey kimegy, és újból rám zárja az ajtót.

Hetedik fejezet

RHEN

ARRA ÉBREDEK, HOGY ÉG a hasam. Mintha cafatokra szaggattak volna.

A hasamhoz nyúlok. Nincs bekötözve, nem érzek kellemetlen feszülést. Lilith nem sértette fel a bőrt. Ez néha rosszabb, mint az ellenkezője: amikor a fájdalom mágia eredménye. A mágikus sebek lassabban gyógyulnak.

A pattogó tűz árnyékot vet a falra. Muzsika szűrődik ki a Nagyteremből, lassú fuvolaszó, ami azt jelenti, hogy még egy óránk van vacsoráig. A szobámban vagyok, kora őszi huzat birizgálja az arcomat.

Egyedül vagyok.

Megpróbálok felegyenesedni, de fájdalom cikázik végig a testemen. Felszisszenek, és eszembe jut Lilith figyelmeztetése. Lilith azt mondta, ez a szezon lesz az utolsó, ami akár megkönnyebbülést is jelenthetne, de valójában csak még gyötrelmesebb kínok várnak rám.

A hasamra szorítom a kezemet, és ülő helyzetbe tornázom magam.

– Grey!

Olyan a hangom, mintha az összes hamut kiettem volna a kandallóból.

Grey tűnik fel az ajtóban.

– Igen, milord?

Végigsimítok az arcomon.

– Mi történt?

Grey a kisasztalhoz lép, és kibontja az egyik palackot. Miközben tölt, a vörös folyadék megcsillan a fényben.

– Lilith megjelent az arénában.

– Arra még emlékszem. – Óvatosan előrébb csúszom. A mozgás hatására kissé enyhül a fájdalom. A Grey torkán lévő karmolásnyomok sötétebbek lettek és bevarasodtak. – Téged nem bántott?

– Nem.

Elveszem a felém nyújtott poharat. Az első korty égetni kezdi a torkomat és a gyomromat, de én örülök az érzésnek, mert legalább elnyomja a fájdalmat.

Grey nem tölt magának. Sohasem szokott. Annak idején tilos volt neki, mert a királyi gárdához tartozott, de most már senki sincs, aki felelősségre vonhatná érte.

Ám ő akkor is nemet mondana, ha megkínálnám. Tapasztalat.

– Megnézted a lányt?

– Igen – bólint.

Amikor ma reggel kulcsra zártam az ajtót, arra számítottam, hogy a lány hangos dörömbölésbe kezd. De néma csend támadt, amibe dühödt beletörődés vegyült.

– Szóba állt veled?

– Tőrt rántott, és ahogy elnéztem, akár vérre is ment volna azért a masináért, amit mind maguknál hordanak.

Felsóhajtok. Hát persze.

– Még valami?

– Érdekes teremtés.

Felpillantok. Grey most először jellemez így egy lányt.

– Érdekes?

– Impulzív, de ha sarokba szorítanák, az utolsó leheletéig küzdene. Hogy elérje, amit akar.

Ez valóban érdekes.

És figyelembe véve, hogy a lány mindenáron haza akar menni, nyugtalanító is egyben.

Már most fél tőlem. Micsoda fordulat! Mi lesz, ha meglátja a szörnyet?

Egyelőre kár ezen morfondírozni. Fenékig ürítem a poharat. Grey már ugrik is, hogy újratöltse, de leintem. Sietnem kell.

Grey hátralép, és a falnak veti a hátát. Jobb kezével a bal csuklójához kap. Nem olyan, mint máskor, és időbe telik, mire rájövök, mi változott meg. Grey teljes harci díszben van, a hosszú tőrétől a dobókésén át az alkarját védő acélbetétes karvértjéig.

Régóta nem öltött teljes fegyverzetet. Nagyon ritkán hagyjuk el a kastély területét, itt pedig az égvilágon senki sincs, aki fenyegetést jelentene. Mosolyogva töltöm tele a poharamat.

– A lány ijesztett meg, parancsnok?

– Nem, milord.

Grey hangja kifejezéstelen, közönyös. A parancsnok sosem hagyja, hogy lépre csaljam.

A józan életvitel mellett ez is Grey megingathatatlan kötelességtudatát bizonyítja. Egyszerre irigylem és gyűlölöm érte. Grey nem a barátom, és nem is a bizalmasom. Akár az is lehetett volna, még az elején, ha az átok más irányt vesz. Ha nem szegem meg a kötelességemet. És ő sem az övét.

A második pohár italt is legurítom a torkomon. Megparancsolhatnám Greynek, hogy igyon velem. Akkor engedelmeskedne.

De milyen ivócimbora az, akit kényszeríteni kell?

Grey kezdettől fogva ilyen volt, még mielőtt az átok ebbe a pokoli csapdába ejtett volna minket. Úgy érezte, hogy mindenáron bizonyítania kell. Ha azt parancsolom neki, még az izzó széndarabot is elvitte volna a fogai között. Szerencséje, hogy sosem támadtak ilyen gondolataim.

Önkéntelenül is összerezzenek. Nem szeretek arra gondolni, mi volt azelőtt, mert annyi emlék tolul az agyamba, hogy a veszteség és a bánat súlya alatt még levetném magam a várfalról. De Grey szinte minden emlékemet átszövi.

Grey, hozz friss vizet!

Nem, azt mondtam, frisset! Ha kell, menj el a vízeséshez!

Grey, kihűlt az étel. Hozz másikat a konyháról!

Grey, ez az étel tűzforró. Mondd meg a szakácsnak, hogy legközelebb a kezét hozatom ide, ha nem szedi össze magát! Beszélj a lelkére!

Grey, az aronsoni herceg azt állítja, hogy a katonái egy napig is kibírják étlen-szomjan, aztán napszálltakor megnyerik a csatát. Te is képes vagy erre! Bizonyítsd be!

Grey képes volt rá. Bebizonyította. Kezét-lábát törte, hogy megtehesse.

Harmadszor töltöm tele a poharamat, és nagyot kortyolok belőle.

– Grey, újabb parancsom van a számodra.

– Igen, milord.

– Amikor látod, hogy kezdek átváltozni, ölj meg!

Ezt már többször is megparancsoltam neki. Néha beválik. Néha nem.

De most más a helyzet.

Elég régóta figyelem Greyt, hogy tudjam, gondosan megválogatja a szavait.

– Lady Lilith nyíltan kijelentette, hogy ez az utolsó esélyünk, így ha megöllek, az a biztos halált jelenti, nem az újrakezdést.

– Tudom.

– Én arra esküdtem fel, hogy megvédelek – mondja Grey. – Nem szeghetem meg a szavamat!

– Dehogynem – csattanok fel, de eltorzul az arcom. A testem így tiltakozik a mozdulat ellen. – Ha én kérem.

– A néped uralkodó nélkül maradna.

Legszívesebben az asztalra csapnám a poharat.

– Hiszen már most sincs uralkodójuk, Grey! Ha ez az utolsó szezon, nem hagyhatom, hogy még több ember pusztuljon el. Ez nem járja!

Grey egy szót sem szól.

– Azt teszed, amit mondok.

– Becsalom a szörnyeteget az erdőbe. Nem engedem, hogy az emberek közelébe menjen. Ez már többször bevált.

A szörnyeteget. Mintha nem tudnánk, mivé válok ilyenkor. Mi mindenre vagyok képes.

– A pokolba, Grey! Ez a vágyad: hogy örökké távol tarts az emberektől? – Az ablak, a kivilágított istállók felé intek. – Ez a vágyad: hogy életed végéig minden éjjel a birtokon nyargalássz?

Grey egy szót sem szól.

– Meg akarsz halni, Grey? – kérdezem erélyesen. – Mert úgyis az lesz a vége. Ebben biztos vagyok. Ezt az átkot nem lehet megtörni. Ez egy halálos ítélet. Az az igazi átok, hogy azt hittük, van menekvés.

Grey tekintetében dac villan.

– Még megmenekülhetünk.

– Ha nem járok sikerrel, már a változás legelső jeleinél közbe kell lépned, Grey! Lehet, hogy a dolog nem sokáig várat magára, ezért is adom most ezt a parancsot. Felmentelek az esküd alól.

– Mennyire saccolod az utolsó szezont… hat hét? Nyolc?

– Ha nem töröm meg az átkot, és a lény úrrá lesz rajtam, nincs több remény.

Grey hangja rideg, ingerült.

– És utána? Mi a kívánságod?

– Kezdj új életet! Felejtsd el Emberfallt!

– Igazán semmiség.

– Grey! – Olyan erővel csapom le a poharat, hogy megreped az alja, és egy üvegszilánk csilingelve a márványpadlóra hullik. – Ez az utolsó esélyem. Semmit sem ígérhetek. A birodalmam elveszett. Az életem elveszett. Elvesztem. Félelmet, fájdalmat, halált ajánlhatok, vagy a szabadságot. Érted?

– Igen. – Greyt nem hatja meg a kirohanásom. – De nem tartozol semmivel. Itt csak te számítasz. Egyedül te törheted meg az átkot. Találnod kell egy nőt, aki beléd szeret. Beléd, nem belém. Arra kérlek, ha Lady Lilith megint az életemre tör, hagyd, hadd tegye.

– Nem fogom ölbe tett kézzel nézni, hogy még nagyobb zűrzavart okozzon, Grey.

– Mindig rátapint a gyenge pontodra.

Lesütöm a szemem. Régebben megbüntettem volna Greyt, ha a sebezhetőségemre célozgat.

Most nem érzek mást, csak szégyent.

A sötétség szétterjed az égen. Egyenesen Grey szemébe nézek.

– Engedelmeskedni fogsz, parancsnok.

– Igenis, milord!

Grey nem tétovázik. Már elmondta, amit akart.

Felsóhajtok. Elegem van az egészből.

Már csak egy szezon van hátra.

Tűzre vetem a csorba poharat. A többezernyi szilánk szikrát hányva izzik fel és hamvad el.

– Átöltözöm a vacsorához. Jöjjön az utolsó felvonás.

Nyolcadik fejezet

HARPER

KILÉPEK AZ ABLAKON.

Nem agyalom túl a dolgot, mert még a végén pánikba esem és meggondolom magam.

Az épület bejáratától nézve a hátsó falat övező apácarács nem tűnt túl magasnak, innen fentről azonban minimum fekvőgipszet vizionálok magamnak. Vagy koporsót.

Virágok és borostyánindák kapaszkodnak fel a rácsokon, amiket egymástól egyenlő távolságra helyeztek el az ablakok között. Az ablakok zöme túl széles. Nem vagyok három méter magas. A fürdőszoba és a gardrób ablaka azonban viszonylag közel van egymáshoz, és a rács is elérhető közelségben húzódik.

Az ablakpárkány szélére csúszom, próbálok nem lenézni. Ez a legvakmerőbb dolog, amit életemben tettem.

Várjunk csak!

Nem.

A legvakmerőbb dolog az volt, amikor feszítővassal támadtam egy férfira az utcán. Ez itt semmiség.

Találtam egy táskát a gardróbban, most egy pótpulóver meg az ételes tálca teljes tartalma lapul benne, de nem sokra megyek vele, ha ki sem jutok a szobából.

Ha nem jutok ki, a két srác egyből rájön, miben mesterkedtem, és máshova zárnak: valahova, ahonnan esélyem sincs megszökni.

Szaporán, sípolva veszem a levegőt. Az apácarács tizenöt centivel van távolabb a kelleténél. De át tudok ugrani rá.

A szívem azt kalapálja, hogy ez nem igaz. Azt kalapálja, hogy ha tíz méterről csapódom a talajba, az bizony fájni fog. Azt kalapálja, hogy meg se forduljon a fejemben ekkora ostobaság.

Ha Jake most látna, őrjöngene.

De aztán anyára gondolok, aki alighanem egyedül haldoklik a szobájában.

Hirtelen könnybe lábad a szemem. Hosszú volt ez a nap. És egyre fogynak az esélyeim.

Na, jó, most már összeszedem magam. A ruhaujjamba törlöm az arcomat. Tizenöt centi választ el a testvéremtől meg az anyámtól, én meg itt pityergek? Negyed óra múlva besötétedik, úgyhogy csipkednem kell magam.

Megigazítom a táska szíját, megacélozom az idegeimet, és elrugaszkodom.

Belecsimpaszkodom a kusza indákkal teleszőtt rácsba. A táska vadul himbálózik a vállamon, miközben a jobb lábammal kétségbeesetten próbálom kitapogatni a párkányt.

Megvan! Elönt a megkönnyebbülés. A borostyánba temetem az arcomat, és kis híján felzokogok. Köszönöm!

A talpam alatt elpattan a léc.

Zuhanni kezdek.

Kapálózom.

És sikoltozom.

Ám hirtelen valami szilárdat érzek a lábam alatt. Két centi széles faragott kőpárkány áll ki a kastély falából. Három méterrel az ablakom alatt himbálózom a rácsba kapaszkodva. Ég az ujjam, és a térdemet is bevertem a kiálló kőbe, de a fájdalom azt jelenti, hogy élek.

Csillagokat látok, és egy szörnyű pillanatig azt hiszem, hogy mindjárt elájulok.

De nem. Nem ájulhatok el. NINCS SOK IDŐM, szóval a testemnek MINDENT BELE KELL ADNIA.

Reccsenést hallok. A rács megadta magát.

Tovább markolom a fát, nem akarok lecsúszni, de az izmaim lassan reagálnak. A fa tovább reped. Fáj a kezem. Ég a bicepszem. Faszilánkok röpdösnek körülöttem. Borostyánindák birizgálják az arcomat. Mindjárt lezuhanok és meghalok.

Nem. Lezuhanok, és összevissza töröm magam. Nem kapok levegőt.

Jaj, ez irtó rossz ötlet volt!

Egy örökkévalóságig fekszem a fűben azon tépelődve, mi a jobb: a halál, vagy ha a két csávó ilyen állapotban talál rám.

Egy idő után a levegő visszaáramlik a tüdőmbe, és ezzel egyidejűleg a fejem is kitisztul. Megsérültem, de talán nem tört csontom. A ripityára tört apácarács lefékezte a zuhanásomat. Mintha lóról estem volna le, és ahhoz volt már szerencsém ma.

Végül sikerül hasra hemperednem és négykézlábra kecmeregnem. Majdnem teljesen besötétedett. Fogy az idő. El kell jutnom az istállóhoz, mielőtt felfedezik az eltűnésemet.

Az istállóhoz osonok. Vas rám nyihog, amikor az orra alá dugom a kezemet.

– Hé, pajtás! – suttogom, és felderülök, amikor a tenyeremen érzem a ló meleg, csiklandós leheletét. – Készen állsz egy újabb vágtára?

Miközben felnyergelem a lovat a boksz homályában, észreveszek valamit, ami korábban elkerülte a figyelmemet: a szemközti falon jókora térkép terpeszkedik, szinte a teljes felületet beborítja. A tetején hatalmas dőlt betűs felirat hirdeti: Emberfall. A vállamra vetem a kantárt, és a térképhez lépek. Ahogy végigsimítok rajta, érzem, hogy a települések körül síkosabb a festék. Wildthorne Valley. Hutchins Forge. Blackrock Plains. A térkép közepén, Silvermoon Harbor mellett, egy kastély aprólékos műgonddal megfestett képe díszeleg.

Ez a térkép nem az Egyesült Államokat ábrázolja, az tuti.

Vas nagyot toppant a hátam mögött. Igaza van. Mennünk kell.

Könnyen eltalálok az erdőhöz, mert a ló tudja az utat. Az ösvényre sötétség borul, de hűvös szellő suttog a fák között. Aggodalmasan tekintgetek hátra, de nem látok mozgást a kastély körül, és hangokat sem hallok. Izgalom járja át a szívemet, komoly erőfeszítésembe kerül, hogy visszafogjam a lovat.

Sikerült! Megmenekültünk!

Egyszer csak elered a hó.

Riadtan megállásra késztetem Vasat. Hópelyhek kavarognak körülöttünk, és a leheletem felhőkbe gyűlve párállik a levegőben. Az agyam még nem fogta fel a változást, de tagadhatatlan, hogy az arcomon érzem a fagyos hideget, és a hópihék megtapadnak a ló sörényén. Köröskörül hó lepi be a fákat, és a hókristályokkal borított ösvény fehéren csillog előttünk a holdfényben.

Hátranézek, és látom, hogy mögöttünk is hó fedi az ösvényt. Nagy pelyhek kavarognak a fák között.

Ez nem lehet igaz!

Megfordítom Vasat, és visszaindulunk a kastélyhoz. A hó eltűnik. Melegség járja át fagycsípte arcomat. A hópelyhek elolvadnak Vas sörényén.

A kastély komoran magaslik a távolban, a kandalló fényétől megvilágított ablakok halványan pislognak a fák között.

Elátkozott.

Szaporán kapkodom a levegőt. Lehet, hogy a hangszereket valami rafinált trükk hívta életre, de az időjárást nem lehet ilyen hirtelen megváltoztatni. Még egy hóágyú sem hűti le a levegőt negyven fokkal.

Amikor meghúzom a szárat, Vas hátraveti a fejét, szinte esdekel, hogy határozzam már el magam.

Elátkozott kastély ide vagy oda, engem elraboltak. Vissza a hóba!

A változás nyomán megint elakad a lélegzetem, főleg miután rájövök, hogy nem az időjárásnak megfelelően öltöztem. A szél befúj a vékony pulóverem alá, kiráz tőle a hideg. Miután Vas már egy perce poroszkál a mély hóban, megállítom, és a táskába nyúlok, hogy elővegyem a vastagabbik pulóvert. Nagyon fázom, remegnek az ujjaim.

Az erdő ritkulni kezd, és egy tisztásba torkollik. A hold hatalmasan és fehéren függ a fejünk fölött, téli mesevilággá változtatva a széles, érintetlen hótorlaszokat. Amerre a szem ellát, hó borítja a tájat, ember alkotta fénynek nyomát sem látni. Ahogy a civilizációnak sem.

Itt már letaposták a havat, ami azt jelzi, hogy emberek jártak erre. Ügetésre késztetem Vasat, pedig már így is átfagytam, és a szaporább jármódban majdnem lefordulok a nyeregből. Lelassítom a lovat.

Az izmaim elgémberedtek, és bár tovább baktatunk, sehol egy… lélek. Megszöktem a két fegyverestől meg az elátkozott kastélyból, és most halálra fogok fagyni.

Már éppen azt fontolgatom, hogy inkább visszafordulok, amikor narancssárga fény izzik fel a távolban. Füstszag csapja meg az orromat.

Végre valami életjel a végeláthatatlan, holdsütötte hómezők után. A remény felmelegíti a lelkemet. Folytatom az utat, de Rhen intő szavai az átokról és arról, hogy nincs őrjárat a Királyok útján, végig ott motoszkálnak a fejemben. Baljós hang suttog a fülembe, emberekről mesél, akik követték a lidércfényeket, és örökre eltűntek.

A halvány derengés azonban feketeséget okádó lángnyelvekké változik. Egy pillanatra azt hiszem, hogy egy hatalmas máglyát látok.

Aztán meghallom a sikolyokat. Egy csecsemő hangosan sír.

Ez egy ház. Egy égő ház.

Rövidebbre fogom a szárat, és vágtába ugratom Vasat.

A magasban hó kavarog, de a tűz melegétől esővé változik. A lángoló épület előtt három síró gyerek próbál elrejtőzni egy nő mögött, aki egy visító kisbabát szorít magához. Mindnyájan laza hálóruhát viselnek. A gyerekek mezítláb állnak a hóban.

Középkorú, vörös hajú férfi áll előttük, kivont kardját az asszonyra szegezi.

Visszafogom a lovat, és – még mindig a sötétség leple alatt – megállok.

A férfi gúnyos vigyorral nézi az asszonyt.

– Azt hiszed, megtagadhatod a belépést? Ez a föld hamarosan a király tulajdona lesz.

Nem olyan a kiejtése, mint Rhennek és Greynek, bár a bömbölő lángok miatt alig hallom, mit mond:

– Öld meg a kölyköket, Dolff! Kapd el a nőt! – kurjantja egy másik férfi valahonnan az égő ház mellől.

– Ne! – sikoltja a nő, majd hátrálni kezd, és a gyerekeket is magával húzza.

A férfi követi, és az asszony mellkasához érinti a kard hegyét, közvetlenül a síró baba feje fölött. De az tovább hátrál, és azt hajtogatja:

– Ezt nem teheted. Ezt nem teheted.

– Azt teszem, amit mondanak. Ki tudja? Talán még élvezni is fogod.

Egy másik férfi azt kiáltja:

– A lányt is tartsd meg! Olyan jó kis fiatalka.

A lány alig lehet több hétévesnél.

– Remélem, a szörnyeteg levadássza a családodat – sziszegi a nő.

A férfi elfordítja a pengét, és a csecsemő még panaszosabb visításba kezd.

A ló oldalába vájom a sarkamat. Fogalmam sincs, mit akarok, de Vas azonnal engedelmeskedik. A patája felszaggatja a földet. Az asszony tágra nyílt szemmel nézi, ahogy lecsapunk rájuk, és távolról hallom, amint egy kisgyerek felkiált:

– Nézzétek! Egy ló!

Nekiütközünk a férfinak.

Az ütés ereje majdnem kilódít a nyeregből, de legnagyobb örömömre végül a férfi fordul le a lóról. A kardja csillogó acélívet rajzol a levegőbe, majd csörögve a földre hull, tőlem balra. A nyereghez tapadok, és felkészülök az újabb fordulóra.

A férfi feltápászkodik. Vér folyik a fejsebéből. Botladozik. Helyes.

Kivonom a tőrömet, és lefelé fordítom a hegyét, nekifutásból akarom megsebezni a férfit. Végig Grey ostoba hangja visszhangzik a fejemben: Ha kardként használod a tört, előbb-utóbb lenyisszantod a saját kezedet.

Ennél azért több forog kockán. Mire a sarkam Vas oldalához ér, a ló már javában vágtázik.

A férfi ezúttal felkészülten várja a támadást. Amikor felé suhintok a tőrrel, a lábam után nyúl, és leránt a lóról. Még szerencse, hogy majdnem félméteres hóréteg borítja a földet, ami felfogja az esést. Csakhogy a férfi rám ugrik.

Fura, de a tőr még mindig a kezemben van. Felemelem, készen arra, hogy belevágjam a férfi…

Csatt! Csillagokat látok. Időbe telik, mire rájövök, hogy a férfi visszakézből pofonütött.

A fájdalom is késleltetve jelentkezik. Vérzik a szám. A férfi hátralendíti a kezét, hogy másodszor is pofon vágjon.

A hátába döföm a tőrt. Összerándul, majd lehanyatlik a keze.

Leszúrtam. Leszúrtam.

A sírás kerülget.

A sötétebbik énem azonban ujjong.

Sikerült! Megvédtem magam.

A férfi ernyedten az oldalára dől a hóban.

Felnézek. A nő fölöttem áll, szőke copfja kibomlott, a lehelete felhőkbe gyűlik a éjszakai hidegben. Elorozta a férfi kardját, úgy tűnik, gondolkodás nélkül végezne a támadójával, ha én nem tenném meg. A lány a kisbabát szorongatja. Vérfoltok pöttyözik a pólyát.

Talán a vér az oka, vagy a hóban elterülő holttest. Talán a gyerekek arcán ülő rémület. De hirtelen fejbe kólint a valóság.

Ez itt mind valódi.

– Jól van a baba? – kérdezem.

A nő bólint.

– Vastagok a takarók. Csak egy kis karcolás.

Férfiak kiáltoznak, egyre közelebbről hallatszik a hangjuk.

– Dolff! Mi történt, cimbora?

– Többen vannak – hadarja a nő. – Mindjárt észreveszik. Futás! – nyújtja felém a kezét.

Elfogadom a segítséget, és feltápászkodom.

Vagy legalábbis próbálok. Röpködnek a mínuszok, és a bal lábam nem hajlandó az együttműködésre. Alig bírok feltérdelni.

– Menj! – lihegem. – Fuss!

– Hé! – kiáltja egy férfi.

Sűrű füst gomolyog a levegőben, de tudom, hogy egészen közel van hozzánk.

A nő felkapja a kisgyereket, és elém áll, így próbál megvédeni engem és a gyerekeit.

Ha ő ilyen elszánt, annak ellenére, hogy egy pólyást tart a karjában, én is fel tudok állni. Engedelmességre kényszerítem a lábamat, és a nő mellé állok.

Négy férfi néz szembe velünk, a kezükben kard, a ruhájukon zöld-fekete-ezüst paszomány. Kettő közülük fiatal, nem sokkal lehetnek idősebbek Rhennél és Greynél. A másik kettő idősebb.

Az egyikük megszerezte a lovamat, Vas hátrálva, a fejét rángatva próbál szabadulni.

Mögöttünk a gyerekek reszketve zokognak.

A legidősebb férfi rám néz, a szeme résnyire szűkül.

– Hát te honnan csöppentél ide?

– A legsötétebb rémálmodból – vágom rá.

A férfi jóízűen felnevet, majd felemeli a kardját.

– Ezen könnyen segíthetünk.

Lüktet a fejem. Ennyi volt. Most meghalok.

A szél fütyülni kezd, majd halk puffanást hallok. Egy nyílvessző fúródik a férfi mellkasába.

Aztán egy másik, közvetlenül alatta.

A férfi a lábamra rogy. Vér ömlik szét a csizmámon meg a fehér havon. Meglepett sikollyal ugrok hátra.

– Hagyjátok el a területet! – szólal meg egy ismerős hang. – Emberfall koronahercegének parancsára.

Rhen és Grey.

Lóháton jöttek, és most mögöttem állnak. Rhen egy felajzott íjat tart a kezében.

A nő zihálva húzódik közelebb hozzám. Hirtelen elkapja a kezemet, reszketnek az ujjai.

A férfiak felüvöltenek, és kardjukat előreszegezve támadásba lendülnek.

Rhen nyila suhanni kezd. A középső támadó vállát találja el. A férfi a lábába is kap egyet, de mindez olyan gyorsan történik, hogy összefolynak a képek. A férfi feljajdul és összeesik.

A többiek megtorpannak.

– Annyi nyilam van, hogy akár kétszer is megölhetlek benneteket – kiáltja Rhen.

Újabb vesszőt fog az íjba.

Az egyik férfi fogcsikorgatva lép a nő felé. Az felsikolt, és botladozva tolja maga mögé a gyerekeket.

Sitty-sutty! A férfi két nyílvesszőt kap a mellkasába, és összeesik.

Ez hat. Az utolsó férfi hanyatt-homlok elrohan.

A csend úgy szakad ránk, akár a guillotine, csak a gyerekek szaggatott, rémült zihálását hallani.

Meg az enyémet.

Némán bámulok fel Rhenre és Greyre, a tomboló tűz aranyfénybe vonja az arcukat. Nagyon dühösek.

Holttestek hevernek a lábam előtt, gyerekek nyöszörögnek a hóban. Az agyam bármelyik pillanatban magához térhet, és akkor zokogva rogyok térdre.

De végül csupán ennyit tudok kisajtolni megzápult elmémből:

– Köszönöm.

Kilencedik fejezet

RHEN

KÍVÁNCSI VAGYOK, MILYEN FORDULATOT vett volna az átok, ha egy perccel később érkezünk és holtan találjuk Harpert.

Olyan mérges vagyok, hogy legszívesebben a következő nyílvesszőt is kilőném, csak hogy a dolog végére járjak.

Lángok nyújtózkodnak az ég felé, ellenállva a testünket korbácsoló szélnek és hónak. Greyre pillantok.

– Eredj! Nézd meg, kik ezek!

Grey lehuppan a lováról.

A nyeregre akasztom az íjat, és valamivel óvatosabban kecmergek le a lóról, mint Grey. Még mindig fáj a hasam, és az, hogy árkon-bokron keresztül kellett üldöznünk Harpert, nem tett jót a sebeimnek.

A fájdalom sem javít a hangulatomon.

Harper ráadásul olyan ellenségesen mered rám, mintha kizárólag én tehetnék mindenről.

Grey megáll az egyik halott mellett, és hanyatt fordítja a lábával.

– Címer van a ruháján – mondja. – De nem ismerem fel.

Ez nem meglepő, hiszen csak nagyritkán merészkedünk ki a Vasrózsából. Grey persze kijár, de csupán azért, hogy biztos távolságra terelje a szörnyet az emberektől.

Grey a következő férfihoz lép, félrehajtja a kabátja hajtókáját, és egy kést húz ki az övéből.

– Jó kis fegyver. Ezek nem közönséges tolvajok.

A csecsemő felsír mellettem.

Amikor odanézek, a mezítlábas nő elsápad, és megpróbálja elhallgattatni a gyereket. Rémülten szorongatja Harper kezét. A ruházatukból és az asszony soványságából ítélve ezt a családot nem sok mindentől lehetne megfosztani – pláne most.

Amikor odamegyek hozzájuk, a nő riadtan hull térdre a hóban.

– Gyerekek! – sziszegi, mire az egész család követi a példáját, bár a gyerekek közelebb húzódnak az anyjukhoz.

A legkisebb az asszony vállába kapaszkodik, és nagy fekete szemeket mereszt rám.

A nő megrángatja Harper kezét.

– Ő a trónörökös – suttogja. – Térdelj le!

Harper a szemembe néz, enyhe dac sugárzik a tekintetéből.

– Én ugyan nem.

Megállok előtte. Hó tapad sötét fürtjeire, és a ruházata sem illik az időjáráshoz. A kezén alvadt vércsíkok.

Az ajka is véres, az arca feldagadt. Átható pillantást vetek rá, majd az álla alá nyúlok.

– Továbbra is azt állítod, hogy nem sérültél meg, milady?

A nő felszisszen, és elengedi Harper kezét.

– Milady! – suttogja. – Bocsáss meg!

Harper ellöki a kezemet.

– Jól vagyok.

Mellettünk a kisebbik fiú vacogva térdel a hóban az anyja mellett. Az asszonyra nézek.

– Álljatok fel! Egy gyermektől sem kívánom meg, hogy a hóban térdeljen.

A nő tétovázik, majd lehajtott fejjel talpra áll. Valahányszor az égő házra siklik a tekintete, elakad a lélegzete.

– A szolgáid vagyunk – mondja. – Mindenünk a tiéd.

– Nem szokásom nincsteleneket sarcolni – felelem. – Mi a neved?

– Freya. – Az asszony nagyot nyel. Tágra nyílt szemmel néz rám. – Felség.

– Freya. Kik ezek az emberek? Mit akarnak tőled?

– Nem tudom. – Remeg a hangja. – Az emberek valami inváziót emlegetnek, ami északról indult, de… – Elcsuklik a hangja. – A nővérem és a férje meghalt. Ez minden… ez minden, amink van…

Két gyerek sírva fakad, és az anyja szoknyájába kapaszkodik.

Harper közelebb lép Freyához.

– Semmi baj – mondja szelíden. – Majd kitalálunk valamit.

Azzal szigorúan rám néz.

Vagyis nekem kell kitalálnom valamit.

– Régen volt itt egy fogadó, valahol északra – mondom. – Ismered?

A nő bátortalan pillantást vet rám.

– A Csalárd Vadkan? Igen, persze, de… – Ismét a lángokra sandít. – Nem maradt semmim. Pénzem sincs… nem tudok fizetni.

Magához vonja a csecsemőt. Remegő kézzel simogatja meg az arcát.

A kislány közelebb lép hozzá, és könnyes szemmel mondja:

– De együtt vagyunk. Mindig azt mondod, hogy amíg együtt vagyunk, nem lesz semmi baj.

Ha nem történik semmi, mind halálra fagynak. Hiába vinném el őket a fogadóba, ott sem maradhatnak a végtelenségig.

Eszembe jut Lilith fenyegetése, és azon tűnődöm, nem lenne-e irgalmasabb cselekedet megölni őket, mielőtt a szörny végtelen vadászatba kezdene.

Zörögnek a csontjaik. A birodalmam nyomorba süllyedt, és én semmit sem tehetek ellene. Hiába törném meg az átkot, semmim sem maradna.

Harper lesújtó pillantást vet rám.

– Mit bámulsz, csinálj már valamit!

Elképzelem, mit szólna apám, ha valaki ezt mondaná neki.

Elképzelem, amint visszakézből pofon vágja Harpert.

Ha most itt lenne, engem is pofon ütne, látván, hogy nem állok ki magamért.

Harper csak egy napja van itt, de már most kimerültem.

– Milady! – mondom kimérten. – Válthatnánk néhány szót négyszemközt?

– Jó.

Harper dühösen félrevonul, a bicegése most még szembetűnőbb, mint egyébként.

Kénytelen vagyok utána menni.

Úgy tíz lépés után elkapom a karját, és magam felé fordítom. Elképedve meredek rá.

– Mit képzelsz te magadról?

– Te mit képzelsz magadról? – vág vissza. – Százszobás kastélyod van. Nem adhatnád át nekik legalább az egyiket?

Felvonom a szemöldököm.

– Aha, szóval te megszöksz a kastélyból, de az nem zavar, ha egy másik nő jut a sorsodra?

– Hagynád, hogy megfagyjanak a hóban? Állítólag herceg vagy.

El akar fordulni, de elkapom a gyapjúinge ujját.

– Tudod, mit kerestek itt ezek az emberek? – mutatok a hóban heverő testekre. – Tudod, hogy téged is megöltek volna? Nem akarsz mást is meginvitálni a kastélyba?

Harper előreszegi az állát.

– Azt biztosan tudom, hogy ha nem lépek közbe, simán lemészárolják ezeket a gyerekeket. Azt is tudom, hogy a király nevében akarták kisajátítani a nő földjét. Ehhez mit szólsz?

– Igen, lemészárolták volna a gyerekeket, ha Grey és én nem… – Hirtelen megmerevedek, ingerült gondolataim Harper második kijelentésére terelődnek. – Mit mondtál az imént?

Harper kiszabadítja magát.

– Azt mondtam, hogy ezek az emberek a király nevében akarták kisajátítani a nő földjét. Te vagy a király, nem?

– Ha ezt mondták, akkor hazudtak.

Az egyik gyerek teli szájjal, vígan kacag.

Hátrapillantok.

Grey leterítette a köpenyét a hóba, hogy a gyerekek ráállhassanak. Most mókás arcokat vág, ezzel szórakoztatja a kicsiket. Egy négy év körüli kisfiú már előbújt az anyja mögül, a kistestvére pedig vacogva mondja:

– Még, még!

Amikor Grey észreveszi, hogy őt nézem, felegyenesedik, és azonnal visszatér a józanabbik énjéhez.

Harper egyre türelmetlenebb.

– Mindjárt megfagynak – mondja. – Jó, ne segíts rajtuk, de akkor menj innen! Majd én kitalálok valamit.

Visszamegy Freyához, és leemeli a táskát a válláról.

– Van itt egy kis ennivaló – mondja dideregve. – Lehet, hogy összetrutymósodott, de így is jobb, mint a semmi.

A nő pillantása idegesen ugrál Harper arca és a táska között.

– Milady – suttogja. – Nem szabad…

– Dehogynem. – Harper megrázza a táskát. – Vedd csak el!

A nő nagyot nyel, és úgy veszi át a táskát, mintha méreg lenne benne, bár a gyerekek már lázasan kotorásznak az alján.

– Mama! – kiált fel a legkisebb. – Édesség!

– A Csalárd Vadkan itt van a közelben – szólalok meg. – Előremegyünk, és foglalunk szobát nektek.

Harper riadtan néz rám.

– Egyedül hagytok minket?

Levegőnek nézem, és szétnyitom a köpenyemet.

– Grey, tedd fel a gyerekeket a lovakra!

Megállok Freya előtt, és a vállára terítem a köpenyt.

Az asszony megmerevedik a döbbenettől, és fejcsóválva hátrálni kezd.

– Felség… ne…

– Átfagytál. – Greyre pillantok, aki éppen az idősebbik fiút ülteti fel a lovára. – Az őrparancsnokom majd a gondotokat viseli.

Harper elképedve figyeli az eseményeket.

– Az előbb azt mondtad, hogy előrelovagoltok Greyjel.

– Nem, milady – nézek rá. – Mi ketten megyünk.

Harper kinyitja a száját. Aztán becsukja.

Sakk-matt.

Harper ajka vékony vonallá változik.

– Nincs is több ló.

– De van.

Elfordítom a fejem, és fütyülni kezdek. A három rövid füttyszó élesen hasít bele a sötétbe. Lódobogás hallatszik, és Vasakarat vágtat ki a füstfelhőből. A fakó lefékez előttem, és kedvesen a vállamhoz dörgöli a fejét. Elkapom a kantárszárat, és benyúlok a sörénye alá, hogy megvakarjam.

Harper nagy szemeket mereszt, majd szélesen elmosolyodik.

– Hát nem futott el! – Megsimogatja a ló orrát, majd átöleli a nyakát. – Jó trükk. Mindegyik lovad hallgat a füttyszóra?

– Nem mindegyik – felelem könnyedén. – Csak a sajátom.

Harper elkomorul.

– A… sajátod…

– Jól választottál.

Megigazítom a szárat, és nyeregbe pattanok. Harper felé nyújtom a kezemet.

A lány hosszasan bámul. Az arcára van írva, hogy nem bízik bennem.

– Ez a család fázik, milady – biccentek Freya és a gyerekek felé. – Ne késlekedjünk! – Ismét Harperre nézek. – Most jut eszembe, te tulajdonképpen megszöktél a Vasrózsából. Inkább egyedül folytatnád az utadat?

Ez Freya figyelmét is felkelti, aki éppen ebben a pillanatban ültetné a legkisebbik gyereket a kislány elé, ám most elbizonytalanodik. Aggodalmasan néz egyikünkről a másikunkra.

Harper is látja, mi történik. Felszegi az állát.

– Nem. Jövök.

Azzal megfogja a kezemet.

Más körülmények között örülnék, ha a hóban lovagolnék, és egy lány simulna a hátamnak, miközben csendben ügetünk az úton. A levegő harapnivalóan hideg, és évek óta nem érintette hó a csupasz bőrömet.

Ma éjszaka azonban hasfájással küzdök, a mágikus sebek kellemetlenül húzódnak. Harper az övembe kapaszkodik ahelyett, hogy átkarolna, egyértelmű, hogy amennyire csak lehet, kerüli a közelségemet. Fagyos csend telepszik ránk, amit csak Vasakarat patájának ismerős, ütemes dobogása tör meg.

A tompa sajgás végül izzó nyilallássá változik, és az izzadság patakokba gyűlik a ruhám alatt. Sétára fogom a lovat.

– Mi a baj? – kérdezi Harper. – Nincs itt senki.

Riadalom bujkál a hangjában. Épp csak annyira fordítom el a fejem, hogy lássam a profilját.

– Kifulladt a ló.

– Inkább te fulladtál ki.

Valóban. De Harper is, állapítom meg magamban. Ő is ugyanolyan szaporán veszi a levegőt, mint én. Azon tűnődöm, miért nem szólt, hogy álljunk meg. Konokságból?

Hiszen én is puszta konokságból tartom a látszatot.

– Te aztán vonzod a bajt – állapítom meg.

Harper hallgat, de tudom, hogy csak gondolkodik, így hát kivárok.

Végül azt mondja:

– Haza akartam menni. Vagy legalábbis… segítséget szerezni.

– Emberfallban senki sincs, aki segíthetne hazajutni. – Előremutatok. – De ha másfajta társaságra vágysz, indulj el dél felé. Mint látod, nyugat felé termőföldeken keresztül vezet az út.

– Én csak havat látok, Rhen. Rhen herceg – teszi hozzá rövid szünet után.

Úgy hangzik, mintha sértésnek szánná a titulust, de nem kapom be a horgot.

– Idén nagyon nagy a hó – helyeselek.

– Mostantól én is hívjalak felségnek?

– Ha nem megvetésből teszed.

– Továbbra sem értem, miért nem mehetek haza.

– Egy fátyol húzódik a világaink között. Nem tudok áthatolni rajta.

– De Grey igen.

– Az átok szezononként egy órát engedélyez a számára. Nem többet, nem kevesebbet. – Harperre pillantok. – A varázslás annak idején tiltott tevékenység volt Emberfallban. Nem találsz senkit, aki segíteni tudna.

Harper megint elcsendesül. A szél fütyülve kúszik be a kabátom alá. Harper megborzong mögöttem. Reszkető ujjakkal kapaszkodik az övembe.

Gyorsan kicsatolom a szíjakat a kabátomon, majd kibújok belőle, és hátraadom Harpernek.

– Vedd fel, milady! Vacogsz.

Harper eleinte nem szól, de a hideg végül meggyőzi, mert kitépi a kezemből a kabátot. Amikor megszólal, alig hallom, mit mond.

– Kösz. – Egy pillanatra elhallgat. – Gondolom, te is fázol.

Ha szerencsém van, halálra fagyok.

– Rosszabbat is túléltem már.

– Biztos, hogy nem te gyújtattad fel a nő a házát? Hogy megkaparintsd a földjét?

– Biztos.

Már felháborodni sem tudok. Volt idő, amikor gondolkodás nélkül megtettem volna. Őszintén megvallva nem lep meg, hogy a vandálok az én nevemben tevékenykednek.

– A kastélyban meleg volt, akkor itt miért van ilyen hideg?

– Az átok szerint a Vasrózsában, a kastélyban és a birtokon, ugyanaz az egy évszak ismétlődik újra meg újra, amíg… – A megfelelő szót keresem. Ritkán beszélek nyíltan az átokról. – El nem végzek egy feladatot. A kastélyon kívül lassabban telik az idő, de azért telik.

Harper néma, mint egy kísértet, csak a vacogását hallom. A hó belepi a kezemet, és csomókba gyűlik a ló sörényén.

– Milady – mondom –, te reszketsz. Húzódj közelebb!

Szélroham süvít el kettőnk között, szinte kihangsúlyozva a lány néma elutasítását.

– Már nincs sok hátra – teszem hozzá. – Nem lesz…

Harper előredől, és olyan hirtelen karolja át a derekamat, hogy eláll a lélegzetem. A fejét a hátamra hajtja. Egész testében remeg, és fázósan húzza össze rajtunk a kabátot.

Túl erősen szorít, de nem moccanok.

Nem a bizalom, sokkal inkább az időjárás táplálja a tetteit, ebben biztos vagyok. De ahogy a teste szép lassan felmelegszik és ellazul, rájövök, hogy valamennyire azért mégiscsak megbízik bennem. A gondolat bizakodással tölt el, morzsánként adagolja a reményt.

Amikor Harper fogást vált, felszisszenek és megragadom a csuklóját.

– Egy kicsit feljebb, milady! Ha kérhetem.

Harper elhúzza a kezét.

– Miért? Megsérültél?

– Nem – felelem. – Csak egy régi seb.

Harper szó nélkül elhiszi a mesémet, de nem vagyok elégedett. Ez a pillanat ezerszer többet ér annál, mint hogy cifra hazugságokkal és üres ígéretekkel csavarjam el egy nő fejét. Most, hogy kettesben lovagolunk a sötétben, könnyű megfeledkezni az átokról, és úgy tenni, mintha nem létezne más ezen a pillanaton kívül.

– Mit tettél volna – kérdezem halkan –, ha nem jövünk utánad?

– Láttad azokat a kardokat? – dünnyögi a hátamba Harper. – Gondolom, meghaltam volna.

Ezt olyan komolyan mondja, hogy elnevetem magam.

– Kezdem azt hinni, hogy még ebből a csávából is kihúztad volna magad. Hogy sikerült ilyen észrevétlenül megszöknöd a Vasrózsából?

– Nem láttad az apácarácsot?

– A rácson másztál le? – Hiszen ez a lány még a lóra is alig bír felülni! Őrült, efelől semmi kétség. – De hát az nem is a te ablakod alatt van!

– Nyugi, én is észrevettem, amikor földet értem.

Nem csoda, hogy egy égő háznál találtam rá, amint egy csapat fegyveressel néz farkasszemet. Legközelebb egy egész hadsereggel szegül szembe.

– A sérüléseid ellenére úgy döntöttél, hogy leugrasz…

– Nem sérültem meg!

– Akkor mi van veled? – kérdezem ellentmondást nem tűrő hangon. – A büszkeség nem egyenlő a tények tagadásával, milady.

Harper nem szól, de nem úgy hallgat, mint aki dühös, hanem mint aki beletörődött a sorsába. Arra számítok, hogy elhúzódik tőlem, de tévedek.

– Cerebrális parézisem van – mondja halkan. – Tudod, mi az?

– Nem.

– A születésemnél komplikációk merültek fel. A nyakamra tekeredett a köldökzsinór, és elakadtam a szülőcsatornában. Nem kaptam levegőt. Ez gondokat okozott az agyamban. Bizonyos izmaim nem fejlődtek ki megfelelően.

Harper elhallgat, de érzem, hogy még nem mondott el mindent, így hát kivárok.

– Ez a betegség mindenkinél másképp jelentkezik – magyarázza. – Van, aki nem tud járni vagy beszélni, van, aki kerekesszékbe kényszerül. Gyerekkoromban sokkal rosszabb állapotban voltam, mint most, ezért megműtöttek, hogy rendbe tegyék a bal lábamat. Még mindig nehezen egyensúlyozom, és sántítok is, de ettől eltekintve nagyon szerencsésnek mondhatom magam.

– Fura elképzelésed van a szerencséről – felelem homlokráncolva.

Harper megmerevedik.

– Mondja ezt az, aki egy kastélyban él, végtelen mennyiségű étel és bor áll a rendelkezésére, ő mégis elátkozottnak tartja magát.

Úgy érzem, csorba esett az önérzetemen.

– Semmit sem tudsz rólam.

– Ahogy te sem rólam.

Kellemetlen csend telepszik ránk.

– Kifújtad magad? – kérdezem végül.

– Igen. Hát te?

– Én is.

Szó nélkül megsarkantyúzom a lovat.

Csak később, a fogadóhoz érve eszmélek rá, hogy az éles szavak ellenére Harper egy pillanatra sem engedett el.

Tizedik fejezet

HARPER

VALAMIÉRT ÚGY KÉPZELTEM, HOGY a „fogadó” nem csak egy kétszintes ház szorosan bereteszelt ablakokkal és álmatagon füstölő kéménnyel. Ha van is cégér, rejtve marad a sötétben és a hóban.

Amikor a ló megáll, felegyenesedem és elengedem Rhen derekát. A meleg selyemgubóként vesz körül minket, és Rhen szőrmével bélelt irhakabátja narancs- és szegfűszegillatot áraszt magából. A testemnek sehogy sem akaródzik elszakadni tőle.

Pontosan ezért kell eltávolodnom Rhentől. Lehet, hogy jóképű, lovagias és jó modorú, de a felszín alatt csak egy közönséges emberrabló. Ma reggel ő zárta rám a szoba ajtaját.

A hangulat egycsapásra feszültté válik.

– Biztos, hogy jó helyen járunk?

Most először szólalok meg, mióta összekaptunk. Rhen rám néz a válla fölött. Az arckifejezése kifürkészhetetlen, fogalmam sincs, hányadán állunk: haragszik rám, fegyverszünetet kötöttünk, vagy jobban teszem, ha megint menekülőre fogom.

– Igen, milady.

– Ne szólíts így!

– Ez a tisztelet jele. Ha velem utazol, az emberek három dolgot feltételezhetnek rólad: vagy úrihölgy vagy, vagy szolgáló, vagy szajha. – Rhen felvonja a szemöldökét. – Talán az utóbbi kettőt választod?

Legszívesebben orrba verném.

– Szállj le a lóról, Rhen!

Rhen átlendül Vas nyakán, és a földre huppan, majd felém fordul, és a kezét nyújtja.

Megmakacsolom magam.

– Kinek szól a gesztus: a szolgálónak vagy a szajhának?

Rhen nem mozdul.

– Felvetettél valamit. Én válaszoltam rá. Nem akartalak megsérteni.

– Mi lenne, ha a foglyod lennék? Mi lenne, ha elárulnám nekik, hogy elraboltál?

Rhen továbbra is kinyújtva tartja a kezét.

– Én vagyok a herceg. Alighanem önként felajánlanák, hogy megkötöznek és bezárnak az istállóba.

Micsoda pökhendiség! Nem fogom meg Rhen kezét, inkább átlendítem a lábamat a ló tompora fölött. Kicsit elsietem a mozdulatot, persze csak bosszantásból.

De végül magammal szúrok ki. A bal térdem összecsuklik, amikor földet érek.

Rhen utánam nyúl, hogy elkapjon.

Egészen közel vagyunk egymáshoz, Rhen keze könnyedén pihen a derekamon. A sötétben még fiatalabbnak látszik a koránál, mintha az élet csak a tekintetét gyötörte volna meg, a testét nem. Napbarnított bőre sápadtan világít a holdfényben, az arcán halvány borosta feketéllik.

– Fel bírsz állni? – kérdezi halkan.

Bólintok. A világ egy pillanatra kibillen a helyéből, mintha egy lélegzetvételnyire lennék a megoldástól. Azt akarom, hogy Rhen várjon, hogy maradjon itt, hogy adjon még egy percet.

Ő azonban elhúzódik tőlem, a fogadó ajtajához megy, és erélyesen bekopogtat rajta.

Semmi válasz. Megborzongok. Újra érezni akarom Rhen testének melegét, és erőszakkal kell meggyőznöm magam, hogy ez a vonzalom csak illúzió – hogy Rhen az igazi ellenség.

Rhen ököllel veri az ajtót, ami végül feltárul. Tagbaszakadt középkorú férfi áll a küszöbön, egyik kezében lámpás, a másikban rövid pengéjű kés. Vastag bajusz és szakáll keretezi a száját, a derekán pecsétes bőrkötény.

– Táguljatok innen! – kiáltja, és olyan erővel lendíti meg a lámpást, hogy Rhen hátratántorodik. – Ez egy békés ház!

– Ezt örömmel hallom – feleli Rhen. – Épp menedéket keresünk.

A férfi felemeli a kést.

– Senki sem keres jó szándékkal menedéket sötétedés után. El innen!

Valami megmozdul a háta mögött. Egy nő kandikál ki a sarokból, elfehéredett ujjakkal markolja a falat.

Rhen előrelép, a hangja vészjóslóan dühös.

– Ez itt egy fogadó, vagy nem?

Mellélépek.

– Rhen! – mondom halkan. – Félnek tőled. Hagyd őket!

– Rhen? – A férfi arca elfehéredik. Előretolja a lámpást, és miután tetőtől talpig végigméri Rhent, eldobja a kést. – Felség! – kiáltja. – Bocsáss meg nekem! Nem láttuk… nem… – A térde olyan erővel csapódik a padlóhoz, hogy még én is összerezzenek. – Nem ismertelek fel. Bocsáss meg!

– Megbocsátok. Méghozzá duplán, ha van szabad szobád.

– Van – hadarja a férfi. – Hogyne lenne. A családom az istállóban is elalszik, felség. – Sietve félreáll az útból, közben egyfolytában hajlong. – A mi hajlékunk a te hajlékod. Rendelkezz vele…

– Erre nem lesz szükség – mondja Rhen. – Egy asszony és a gyermekei tűzvész áldozatai lettek. Az őrparancsnokom bármelyik pillanatban megérkezhet velük.

– Hogyne. Hogyne. Fáradjatok be! – int a férfi, majd a hátsó lépcső felé fordul. – Bastian! – kiáltja. – Gyere, lásd el a lovakat!

Belépünk az ajtón, ami mögött olyan hívogató meleg fogad, hogy szívem szerint azon nyomban leheverednék a szőnyegre.

– A lovat – mondom a férfinak. – Csak egy ló van.

Az szaporán bólogat, mintha mi sem lenne természetesebb.

– Igen. Hogyne.

Rhen gyengéden megfogja a kabátomat, és maga felé fordít.

– Én mindent elrendezek. Te addig melegedj meg a tűz mellett, milady! – mondja enyhe célzással.

Tiltakozni szeretnék, de Rhen közelebb hajol hozzám.

– Sohasem utaznék kettesben egy szolgálólánnyal – suttogja a nyakamba. – A döntés a tiéd.

Libabőrös leszek ott, ahol lehelete a nyakamat súrolja.

– Maradjunk a miladynél.

– Bastian! – ordítja a férfi. – A lovakat! – Zavart oldalpillantást vet rám. – A lovat!

Egy fiú botorkál le a lépcsőn, nem lehet több kilencévesnél, álmosan dörzsöli a szemét, vörösesbarna haja égnek áll.

– Aludtam, papa. Milyen ló? Mi történt?

– Bastian! – A férfi kimérten beszél, a fogai között szűri a szavakat. – Királyi vendégeink vannak. Lásd el a lovukat!

A fiú még mindig a szemét dörzsöli. Közönyösen ránk sandít.

– De a királyi család már évekkel ezelőtt elmenekült.

Rhen megmerevedik mellettem.

– Bastian! – sziszegi a férfi.

– Mi az? Mindig azt mondod, hogy vagy vígan élik a világukat, vagy halottak, azért nem törődnek a fajtánkkal…

– Elég! – A férfi mentegetőzve tartja fel a kezét. – Kérlek, bocsáss meg neki, felség! Fiatal még, most riadt fel álmából…

– Nem éljük a világunkat, és halottak sem vagyunk – néz Rhen a fiúra, aki elfehéredik a szigorú hang hallatán. – Itt vagyunk!

– Eredj! – förmed rá a férfi a fiára.

Bastian szélvészként rohan le a lépcsőn, és beleugrik a csizmájába. Elszalad mellettünk, és leakaszt egy köpenyt az ajtó melletti fogasról.

– Melegítek egy kis levest, felség – mondja sietve az asszony, mintha ezzel akarna kárpótolni bennünket a fia gorombaságáért. – Friss kenyerem is van, ha megfelel.

Meg sem várja a választ, hanem eltűnik a konyhában.

Rhenhez hajolok, és halkan kérdezem:

– Mindig az van, amit te akarsz?

– Nem mindig. – Rhen felém fordul, az arckifejezése kifürkészhetetlen. – Te is tudod.

Átforrósodik az arcom, és ez készületlenül ér. Félrekapom a tekintetemet.

– Menj! – mondja Rhen valamivel gyengédebben. – Ülj le!

Bármi jobb, mint pironkodva állni mellette. Átvágok a szobán, és a kandallónál álló szék szélére ereszkedem. A tűz jó meleg, a szék dúsan párnázott, akaratlanul is belesüppedek.

A nő két nagy, gőzölgő bögrével tér vissza. Először Rhent kínálja meg, aztán engem.

– Forralt almabor, milady – mondja büszkén. – Idén jó volt a termés.

– Köszönöm. – A bögre jólesően melengeti elgémberedett ujjaimat. Nagyot kortyolok a borból. Közönséges forralt borra számítottam, de ez az ital olyan, mintha egy dézsa mézsörben áztattak volna egy véka almát. – Nagyon finom.

Az asszony pukedlizik.

– A fiam ellátta a lovat – mondja. – Most a kandallót gyújtja be az emeleten. Őfelsége azt mondja, hosszú út áll mögöttetek.

Elgyötörten simítok végig az arcomon.

– Úgy is mondhatjuk. Elnézést – kérdezem pislogva –, hogy hívnak?

– Evalyn, milady. – Újabb pukedli. – A férjem neve Coale. A fiunkat, Bastiant már ismered.

– Az én nevem Harper.

– Á, Lady Harper! Micsoda megtiszteltetés! – Az asszony elgondolkodik. – Remélem, nem veszed zokon a kérdésemet. De olyan kevés koronás főről hallani manapság. Nem ismerem a nevedet, és a beszéded is különleges. Külföldről jöttél?

Bambán pislogok.

– Úgy is mondhatjuk.

Az asszony összecsapja a kezét.

– Hát ez csodálatos! A király évek óta zárva tartja a határainkat, és sokan úgy vélik, a városunk igencsak megszenvedte a kereskedelem hiányát. Az utazók száma is megcsappant az elmúlt években. – Hirtelen elsápad. – Nem mintha kétségbe vonnám a király döntését, milady.

– Hogyne – helyeselek.

A nő arca kisimul.

– De most te is itt vagy a herceggel, ami azt jelenti, hogy változások jönnek. Mondd csak, hová valósi vagy?

Rhenre pillantok. Jó lenne, ha nem Coale-lal diskurálna, hanem segítene kimagyarázni a helyzetet.

– DC-ből – felelem elhaló hangon.

– Lady Harper Disziből – mondja Evalyn izgalomtól elcsukló hangon. – Ez ám a jó hír. – Hirtelen felkiált. – Csak nem Harper hercegnőhöz van szerencsém? Mikor lesz a menyegző?

Lefagytak az agysejtjeim.

– Én nem… azt mondtad, menyegző?

Evalyn közelebb húzódik hozzám, és jelentőségteljesen emelgeti a szemöldökét.

– Igen, milady. Menyegző.

Filmszakadás.

– Nem! – Olyan hévvel húzom ki magam, hogy közben majdnem kilötykölöm az italt. – Nem. Nem lesz menyegző.

– Aha! Még folynak a tárgyalások – bólint nyájasan Evalyn. – Értem. Az emberek örülni fognak – teszi hozzá kisvártatva. – Ez a folytonos aggódás! Mindenki retteg az északi inváziótól. Éjszakára be kell reteszelnünk az ajtót.

Jaj, Rhen, mi ez a rémesen fontos megbeszélnivaló? Kíváncsian nyújtogatom a nyakamat.

Bele sem akarok gondolni, Rhen milyen gyorsan vált emberrablóból börtönőrré, majd a megmentőmmé.

– Milady! – suttogja fojtott hangon Evalyn. – Csak nem leestél a lóról? Készítek gyógyfőzetet, az leveszi a zúzódást az arcodról. Talán hasznát vehetnéd, ha nem akarod, hogy a herceg kiábránduljon belőled.

– Igen. Persze. Köszönöm.

Bármibe belemegyek, csak hagyja már abba a faggatózást!

Miután az asszony elmegy, hangos kopogás hallatszik az ajtó felől. Amikor Coale feltépi az ajtót, metsző szél suhan át a házon. A tűz pislákolni kezd, és újabb borzongás fut végig a testemen. Grey áll az ajtóban, az egyik gyerek a köpenyébe burkolva hever a vállán. A másik a karjában pihen, mélyen alszik, és közben teljesen összenyálazza Grey egyenruháját. Mind a hármukat hó borítja. Freya Grey mögött jön a csecsemővel, őt az idősebbik lány követi. Az egész család nyúzott, elgyötört és kimerült.

Felállok a székről.

– Itt vagyok! – mondom. – Máris megyek.

Evalyn azonban gyorsabb nálam, egy orrhosszal megelőz.

– Freya! Jaj, Freya, szegénykém! Amikor a herceg gyerekeket emlegetett, már sejtettem, hogy te leszel az. Gyere, odafönt már előkészítettük a szobákat! Segítek felvinni a gyerekeket. A levest is feltettem.

Gyors, szakavatott mozdulatokkal veszi el Greytől a gyerekeket, és Freyával a nyomában a lépcsőhöz tereli őket.

Grey lerázza a havat a köpenyéről, és átadja Coale-nak, aki a fogasra akasztja.

– A kandallónál megmelegedhetsz – mondja Coale. – Hozok ennivalót. Bastian majd intézi a lovakat.

A férfiak a kandallóhoz telepednek, elzárva előlem a fényt. Grey haja és ruhája csupa víz, az arcát pirosra csípte a hideg, sötét szeme azonban éberen csillog. Hozzám képest valósággal buzog benne az életerő.

Súlyos tárgy csapódik a bejárati ajtónak, a hang hallatán majdnem leesek a székről. Grey talpra ugrik, és félig kivonja a kardját. Kivágódik az ajtó, de csak a fiú jön be rajta, és lerázza a havat a hajáról.

– A lovak az istállóban vannak.

Az egyik fogasra hajítja a köpenyét.

Grey visszacsúsztatja a kardot a hüvelyébe, majd megnyugodva a kandallónak dől.

Ha nem ismerném, azt hinném, hogy csalódott.

– Mi a baj? – kérdezem. – Ennyire vívhatnékod van?

Egyenesen a szemembe néz.

– Ezt vegyem felhívásnak?

– Parancsnok!

Rhen hangja vészjóslóan éles.

Grey arckifejezése azonban nem ellenséges. Inkább enyhe kajánság árad a tekintetéből. Emlékszem, milyen higgadt volt a hangja, amikor mindenáron meg akartam küzdeni vele a mobilomért. Nyugalom! Erre semmi szükség.

Eszembe jut, hogyan mókázott a gyerekekkel a hóban.

És milyen készségesen hozta ide őket.

– Semmi baj – mondom halkan. – Minden rendben.

Ez is hasonló pillanat, mint amikor az ellenérzésemet legyűrve átkaroltam Rhen derekát. Egy hang a fejemben arra figyelmeztet, hogy ez akár veszélyes is lehet. Hiszen elraboltak. Fogva tartanak.

Ám ekkor eszembe jutnak Freya támadói. Az egyikük kardot szegezett egy csecsemőre. A másik meg azt mondta: A lányt is tartsd meg! Olyan jó kis fiatalka. Eszembe jut Rhen, aki mindenkit lenyilazott, csak hogy mentse az életemet.

Rhen bárhova elcsalhatott volna, semmit sem vettem volna észre az egészből, ő azonban állta a szavát, és idehozott.

Rhen haragosan néz Greyre.

– Ne kívánd az erőszakot!

Micsoda mondat!

– Szó sincs ilyesmiről – feleli Grey elkomorulva. – Már el is felejtettem, milyen érzés.

Rhen nem válaszol, így hát megkérdezem:

– Micsoda?

– Mások hasznára lenni.

Coale egy tálcát hoz be a konyhából: három gőzölgő tálat, egy harmadik bögrét és egy kenyereskosarat egyensúlyoz rajta. Engem szolgál ki először. Szemügyre veszem a barna pörköltszerűséget, amiben jókora sajtdarabok olvadoznak.

Rhen és Grey is elveszik az ételt, de Grey nem kéri a bögrét.

– Csak forró tea – mondja Coale. – Tudom, hogy a királyi gárda tagjai nem élnek szeszes itallal.

Grey bólint, és elveszi az italt.

– Hálásan köszönöm.

Érdekes. Coale-ra nézek.

– Én is hálásan köszönöm.

– Nagyon szívesen. – Coale tekintete elidőzik az arcomon, majd hirtelen megkeményedik. – A feleségem már készíti a gyógyfőzetet, az majd elmulasztja a fájdalmat.

Mielőtt kimegy, hűvös pillantást vet Rhenre és Greyre.

Időbe telik, mire rájövök, miért viselkedik így. A saját életemből kiindulva hamarabb is kitalálhattam volna.

Letörök egy darab kenyeret, és a levesbe mártogatom.

– Coale azt hiszi, vertek engem – jegyzem meg csendesen.

Rhen felkapja a fejét.

– Ki hisz és mit?

– Ez a férfi – intek a szememmel a konyha felé, ahova Coale kiment az imént. – Azt hiszi, ez a ti művetek – mutatok az arcomra, majd újabb darabot tépek a kenyérből. – A feleségének pedig szent meggyőződése, hogy hamarosan egybekelünk, így simítjuk el a rivális nemzetek közötti ellentéteket.

Rhen leteszi a levesestálat.

– Tulajdonképpen mit mondtál nekik?

– Semmit! – Elvörösödöm. – Te éppen a fogadóssal beszélgettél, én meg nem tudtam, mit mondjak!

– Nem vagyunk egyedül – mondja egészen halkan Grey.

Jelentőségteljes pillantást vet a szoba túlsó sarkába, ahol Bastian üldögél.

Most már én is suttogóra fogom.

– Semmit sem tudok! – sziszegem. – Mégis mit mondjak nekik?

– Aha. Tehát az a véleményed, hogy a megosztott birodalmak egyesítésének legjobb módja az eljegyzés. – Rhen ismét az ölébe veszi a levesestálat. – Tökéletesen észszerű.

Elkomorodom.

– Egyáltalán miért suttogunk? Nem mondhatod meg nekik, hogy nem vagyunk jegyesek?

– Egyelőre nem. Tudhatnád, hogyan születnek a pletykák!

Nem tudom megállapítani, hogy dühös-e vagy sem.

– Úgy érted, ha cáfolnád a hírt, az csak olaj lenne a tűzre?

Rhen bólint, majd tép egy darab kenyeret.

Úgy érzem, akaratomon kívül elrontottam valamit.

– Hát jó. De alig ismerlek, fogalmam sincs, mit mondhattam volna.

Rhen a levesébe tunkolja a kenyérdarabot.

– Talán jobban megismerhettél volna, ha velem vacsorázol ahelyett, hogy lemászol az apácarácson.

Grey rám mered.

– Így szöktél meg? Lemásztál az apácarácson?

– Leestem – válaszolom. – Leestem az apácarácsról. A nagy részét magammal is rántottam. – Rhenre, majd a sarokban kuporgó Bastianra pillantok. – A kölyök azt mondta, hogy a királyi család vagy vígan éli világát, vagy halott, azért nem hagyja el a kastélyt. Mit jelentsen ez?

– Kérdezzük meg! – Rhen ismét leteszi a levesestálat. – Hé, fiú! – kiáltja el magát. – Gyere csak ide!

Bastian felugrik és körülnéz, nyilván a szüleit keresi. Coale jelenik meg a konyhaajtóban, és sokatmondó pillantást vet a fiára. A fiú lassan közeledik felénk, tartja a távolságot, és zavartan babrálja az ingét. Először Rhenre pillant, aztán Greyre, de nem szól.

– Rendesen elláttad a lovakat? – kérdezi Rhen.

Bastian bólint.

– Lecsutakoltam a hátukat meg a lábukat, ahogy a papa mutatta.

– És vizet is adtál nekik?

Újabb bólintás.

– Levertem a jeget a vályúról.

Rhen a zsebébe nyúl, és egy ezüstpénzt húz elő belőle.

– Hálásan köszönöm.

A fiú nagy szemeket mereszt, de nem tud ellenállni az érme csábításának, így hamarosan már köztem és a férfiak között áll. Fogja a pénzt, és megforgatja az ujjai között.

– Még sosem volt ezüstpénzem. – A konyhaajtóban álló apjára néz, majd újból Rhen felé fordul. – Megtarthatom?

Rhen bólint.

– Ha reggel lekeféled és megeteted a lovakat, kapsz még egyet.

– Úgy lesz – vigyorog Bastian.

– Amikor megérkeztünk, a királyi családot emlegetted. Mit tudsz róluk?

A fiú arcáról leolvad a mosoly. Coale időközben előjött a konyhából, és most az ajtóban toporog, egyszerre engedelmes alattvaló és féltő szülő. Rhen csupán egy kérdést tett fel, de a feszültség azonnal megháromszorozódott.

Ő is érzi, hogy baj van, mert békülékenyen emeli fel a kezét.

– Ha őszintén felelsz, nincs mitől tartanod.

Bastian nagyot nyel, és ismét az apjára pillant.

– Én… én nem tudom.

– Mit hallottál?

– A papa azt mondja…

Itt elhallgat és megnyalja az ajkát, mintha tudná, hogy nem ez a legszerencsésebb kezdés.

Coale átvág a szobán, és a fia mögé áll. Bastian vállára teszi a kezét, és a hangja most először nem tiszteletteljes, inkább beletörődő.

– A papa sok bolondságot összehord. Jórészt tréfából.

– Hagyjuk a szóvirágokat, fogadós! Az igazságot akarom!

– Akkor engem faggass, ne a fiamat!

Rhen felvonja a szemöldökét. Dermedten figyelem az összecsapást. Akkor volt ilyen feszült a helyzet, amikor az uzsorások egyfolytában apám nyakára jártak. Legszívesebben elmenekülnék, de mivel nem lehet, megpróbálok láthatatlanná válni.

Coale úgy hebeg-habog, mintha hirtelen rájött volna, hogy túl kemény hangot ütött meg.

– Ha kérhetem. Felség.

– Akkor halljam! – parancsol rá Rhen.

A csend egyre terhesebbé válik, miközben a két férfi az igazság és a protokoll hálójában vergődik.

– Mind bujkáltok – szólal meg a fiú fojtott hangon. – A szörnyeteg elől.

Szörnyeteg? Miféle szörnyeteg?

Aztán eszembe jut, mit mondott Freya. Remélem, a szörnyeteg levadássza a családodat.

Megköszörülöm a torkomat.

– Szörnyeteg?

Rhen hátradől, és felemeli a bögréjét.

– Látjátok, ezért beszélgetek szívesebben gyerekekkel.

– Igen – feleli éles hangon Coale. – Vannak, akik szerint az uralkodóink elhagyták Emberfallt, másutt kerestek menedéket, és ezzel kiszolgáltatták a népüket a lénynek, ami most a kastélyban lakik, bármi is legyen az. Nem csoda, hogy ennyi támadásnak vagyunk kitéve. Öt éve könyörgünk segítségért, de a fohászaink süket fülekre találnak, a népünk éhezik, családok vesznek oda. Bocsáss meg a keresetlen szavakért, de úgy tűnik, a király semmibe veszi az alattvalóit, és csak a saját családjával törődik.

Csend borul a szobára, a feszültség vastag takaróként fojtogat bennünket.

Rhen leteszi a bögréjét és feláll. Indulat homályosítja el a tekintetét, de azért odabiccent Coale-nak.

– Köszönöm az őszinteségedet. – Megveregeti a fiú állát. – Ne feledd az ezüstpénzt! Hajnalban indulunk.

Azzal a lépcső felé veszi az irányt.

Felpattanok és utánamegyek.

– Rhen! Állj meg! Várj!

Megáll, de nem néz rám.

– Nagyon kérlek, ne szökj el megint, milady! Hadd aludjak egy kicsit!

– Mi történt?

– Választ vártál. Most megkaptad.

Úgy érzem, még kevesebbet tudok, mint eddig. Lehalkítom a hangomat.

– Ez igaz? Az apád tényleg máshol rejtegeti a családját, miközben valami fenevad tizedeli az embereket?

– Ne légy nevetséges! – Rhen végre a szemembe néz. – Természetesen nem.

Visszafojtott lélegzettel fürkészem az arcát, érzem, hogy titkol valamit.

Rhen a karomra teszi a kezét, és közelebb hajol hozzám. Aztán megszólal, egészen halkan, csak nekem szánva a mondandóját.

– Apám halott, milady. Az egész családom halott. – Elhúzódik tőlem, mélyen a szemembe néz, de a hangja nem változik. – A szörny mindenkit megölt.

Tizenegyedik fejezet

HARPER

A HÁZBAN URALKODÓ FESZÜLTSÉG VÉGÜL kimerültségbe és sűrű csendbe torkollik, amit csak a tomboló szél és a nappaliban pattogó tűz hangja tör meg. A fogadó hátsó felét három emeleti szobára osztották, a konyha, az étkező és a fogadós lakrésze a földszinten található. Freya és a gyerekei két emeleti szobán osztoznak.

Rhen felajánlotta, hogy megkaphatom a harmadikat, de semmi kedvem másodszor is szobafogságba kerülni, így hát átengedtem neki és Greynek.

Coale és Evalyn megpróbáltak rávenni, hogy fogadjam el az ő szobájukat, de nem akarom kitúrni őket az ágyukból, főleg úgy, hogy az istállóban kellene aludniuk, mint azt Coale említette az érkezésünkkor. Ehelyett a fogadószobában kuporgok a párnázott fotelban a súlyos kötött takaró alatt, amit Evalyntől kaptam.

Amikor Evalyn és Coale visszavonul a konyha mögötti szobájába, legnagyobb bosszúságomra a tárgyalások és a királyi menyegző szavak szűrődnek ki az ajtó mögül. Mozgalmas napom lehetett, mert azonnal elalszom, míg egyszer csak hangos sistergésre és ropogásra ébredek.

Grey áll a kandalló előtt, fahasábokat dobál a tűzbe.

A szemem olyan száraz, mint a smirgli. Lefekvés előtt az összes gyertyát eloltották, így a kandalló jelenti az egyetlen fényforrást. Grey arca árnyékban van, de az látszik, hogy teljesen fel van öltözve. A fegyverei is nála vannak.

– Mi a baj? – suttogom.

Ő sem emeli fel a hangját.

– Leégett a parázs, milady.

– Nem, úgy értem, miért nem alszol?

Grey rám pillant.

– Azt hittem, tudod, mit csinál egy gárdista.

Megállapítom, hogy a rideg felszín alatt Greynek egész jó humora van. Kesernyés. Tetszik.

– Attól félsz, hogy Coale és Evalyn az éj leple alatt meggyilkolja Rhent?

Grey a fejét rázza.

– Inkább a gyújtogatók miatt aggódom. – Az ajtóra néz. A szél fütyülve fúj befele a kulcslyukon és az ajtófélfa résein. – A hó idővel elfedi a nyomainkat, de addig bárki könnyen utánunk jöhet.

Felegyenesedem. Erre nem is gondoltam.

– Megtámadják a fogadót?

– Emberek haltak meg. – Grey hangja szenvtelen, gyakorlatias. – Nagyon is elképzelhető.

– Jó. Részemről vége az alvásnak!

– Ahogy tetszik.

Grey visszahúzódik a lépcső melletti sarokba, fekete ruhája beleolvad a sötétbe. Ha a tűz fénye nem csillanna meg a fegyverein, észre sem venném, hogy ott van.

– Egész éjjel itt voltál? – suttogom.

– Igen.

Nem hittem volna, hogy ettől megnyugszom, de ez az igazság.

A zsebembe nyúlok, előhalászom a telefonomat, és megnézem az órát: 4:02.

Majdnem huszonnégy órája, hogy eltűntem otthonról. Ez rettenetesen hosszú időnek tűnik, de közben mégsem.

Jake biztosan kiborult.

Minden átmenet nélkül sírásra görbül a szám. Remélem, hogy Jake kiborult. Remélem, nem halt meg, nem ül börtönben, vagy nem azt nézi, ahogy a halottkém hullazsákba pakolja anyát.

Szipogva nyomom meg a gombot, hogy megnyissam a képeit. Anyát akarom látni, de a telefon a legutoljára megtekintett fotót hozza fel: azt, ami Jake-et és Noah-t ábrázolja.

Olyan boldognak tűnnek! Még belegondolni is fura, hogy él valahol egy srác, aki valószínűleg ugyanúgy aggódik a testvéremért, mint én.

– Mit csinálsz? – hallom a fejem fölül Grey hangját.

Felsikkantok, és idegesen megnyomom a kikapcsológombot. A mellkasomhoz szorítom a telefont.

– Semmit.

Grey a szék mögött áll, engem néz. Gyanakvó tekintettel.

Még szorosabban markolom a telefont.

– Nem adom oda!

– Nem is kell. – Grey elhallgat, és amikor megszólal, újfajta érzelem vegyül a hangjába. Nem aggodalom, inkább meglepetés. – Hiszen te sírsz.

Na, még csak ez hiányzott! Gyorsan megtörlöm az arcomat, és a takaró alá dugom a telefont.

– Nem érdekes – válaszolom halk, rekedtes hangon.

Grey kilép a szék mögül, először azt hiszem, hogy visszamegy a sarokba. Könnyűek a léptei, úgy mozog, mint az árnyék.

Közelebb jön, és leül a kandalló szélére. A két szék között alacsony asztalka áll, azt húzza közénk. Aztán lecsatolja az övén lógó tasakot, és egy vörös anyagba burkolt csomagocskát húz elő belőle.

Ezzel akaratlanul is felkelti a kíváncsiságomat.

– Mit csinálsz?

Grey széthajtogatja a szövetet. Rám pillant.

– Azt mondtad, nem akarsz aludni. Játszunk?

Egy pakli kártya hever a kezében.

Megnedvesítem az ajkaimat.

– Kártya is van nálad?

Halvány mosoly.

– Egy gárdistánál mindig van kártya.

A lapok nagyobbak, mint amit megszoktam, és a papír is vastagabb.

– Megnézhetem?

Grey bólint, és a tenyerembe helyezi a paklit.

A kártya súlyosabb, mint hittem, vastag papírból készült, aranyozott élekkel. Amikor alaposabban szemügyre veszem, látom, hogy minden egyes lap kézzel festett. Számok nincsenek rajtuk, csak különféle ábrák. De nem treffek vagy pikkek.

– Mik ezek? – kérdezem, és felemelem az egyik lapot, amin hat fekete kör látható.

– Kövek – biccent Grey. – Koronák – mondja a következő lapnál.

Újabb ábrára bukkanok.

– Ne segíts! Kardok?

Grey bólint, majd a soron következő lap felé int a fejével.

– Szívek, milady.

Szétterítem a lapokat, és hosszasan tanulmányozom a rajzokat. A számmal jelzett kártyák nagyjából ugyanolyanok, mint az otthoniak, de csak kilencig tart a számozás. Az arcok a kártyán lenyűgözően élethűek: a homlokát ráncoló király koronáját valódi, szikrázó ékkövek díszítik, a királynő szaténruháját mintha úgy ragasztották volna rá a lapra. A színek jelzései a király mellvértjén és a királynő szoknyáján találhatóak. K-t és Q-t nem látok, de az arcok egyértelműen beazonosíthatóak.

Most a bubi kerül a kezembe. Szőke férfi, a kezében pajzs, aminek közepén nagy piros szív virít.

– Rhen – suttogom.

– A szívek hercege – kopogtatja meg Grey a kártya szélét.

Azzal előrenyúl, majd felszedi és lazán megkeveri a lapokat.

– Saját kártyája van – motyogom. Nem csoda, hogy az emberek lépten-nyomon felismerik. – Durva!

– Ti meg a vezetőiteket nyomtatjátok rá a pénzetekre. – Grey elkéri a kezemben lévő kártyalapot, és fürgén belekeveri a pakliba. – Mi a különbség?

Bambán pislogok.

– Hát ezt meg honnan tudod?

– Elég jól kiismerem ám magam a világotokban. Másképp mi lenne velem?

– Fogalmam sincs. Még mindig nem értem, mit kerestél nálunk. Miért raboltad el azt a lányt? Rhen azt mondja, el kell végeznie egy feladatot.

Grey kiosztja a lapokat.

– Vannak dolgok, amikről nem beszélhetek.

– Sejtettem – felelem sóhajtva.

– De nem vagyok teljes hallgatásra ítélve. – Grey befejezi az osztást. Előttem is, előtte is hét kártya hever. A többit középre teszi, és felfordít egy lapot. Kard ötös. – Kérdezz csak nyugodtan!

– Az első kérdésem: mit játszunk?

– Király kincsét. Színre szín, számra szám. A királynőt és a bubit bármivel összepárosíthatod. Az a győztes, akinek csak királyai maradnak, de a hercegkártyával elvehetsz egy királyt az ellenfeledtől.

Gondolatban elismétlem a szabályokat. Színre szín, számra szám. Ezzel még az én fáradt agyam is megbirkózik. Egy korona ötös van a kezemben, rögtön le is teszem.

– Ismered a pénzünket. Tehát nem ez volt az első nőrablásod.

– Nem.

Grey egy korona hetest tesz a kupac tetejére.

Én egy kő hetest.

– Hányan voltak?

Kő hármas.

– Több százan. Bevallom, már nem is számolom.

Dermedten szorongatom a kard hármast. Fogalmam sincs, mire számítottam, de nem erre.

– Több százan? Több száz nőt raboltál el? – Résnyire szűkült szemmel próbálom feldolgozni a hallottakat. – Pontosan hány éves vagy?

– Pontosan? Azt nem tudom. Az átok a huszadik életévemben kezdődött, az ősz első napján, és egy évszakon át tart. Ha nem sikerül megtörni, minden elölről kezdődik.

– Szóval világéletedben… húszéves voltál?

– Minden jel erre mutat – feleli Grey fejcsóválva. – Amikor újraindul a szezon, mintha megállna az idő. Úgy érzem, mintha egy percet sem öregedtem volna. Nincsenek emlékeim, minden olyan álomszerű.

Érdekes.

– És Rhen hány éves?

– A születésének tizennyolcadik évfordulóján érkeztél.

– A tizennyolcadik születésnapján? Ma volt a születésnapja? – emelem fel a hangom, amikor eszembe jutnak a hangszerek, a süteményekkel és finomságokkal megrakott asztalok. A néptelen bálterem. – A születésnapjára rabolod el a lányokat?

Grey rezzenéstelen tekintettel néz rám.

– Kiválasztok egy lányt, aki talán megtöri az átkot. Ennyi az egész, nem több, nem kevesebb.

Hosszasan fürkészem az arcát.

– Jó, mit kell tennem?

– Régebben talán lett volna válaszom erre a kérdésre. De az átok már olyan régóta töretlen, hogy nem tudom, létezik-e bármi, amiben a segítségünkre lehetsz.

– Rhen azt mondta, el kell végeznie egy feladatot.

– Így is mondhatjuk.

Grey hangja óvatos, érzem, hogy kényes témát feszegetek.

– Akkor itt ragadtam.

Grey bólint.

– Örökre?

– Ha az átok fennmarad, akkor a szezon végén hazatérhetsz. Előbb nem.

Három hónap. A két kezem közé csúsztatom a kártyáimat, és nyugalomra intem magam. Semmi sem változott. Semmi sem más, mint eddig. Majd ezzel is megbirkózom.

– Mi történt a többi nővel?

– Az a szezontól és a lánytól függ.

– Meghaltak?

– Nem mindegyik. De volt, amelyik igen. – Grey az asztalon heverő kártyahalomra mutat. – Tegyél, ha tudsz.

A kupac tetejére dobom a lapot. Érzem, hogy máris szaporábban veszem a levegőt.

Grey is letesz egy kártyát. Sokáig csendben játszunk, csak a tűz pattog Grey háta mögött.

Greynek végül húznia kell.

– Nincs több kérdésed, milady?

– Miért csinálod?

Grey leteszi a kő királynőt.

– Esküt tettem, hogy Emberfall érdekében megvédem a királyi családot. Egyedül nekem van átjárásom a másik világba. – Félrehúzza az alkarján körbefutó bőrszíjat, ami alatt egy ezüstszalag csillog. – Ez a szalag teszi lehetővé, hogy minden szezon elején egy órát töltsek a világotokban. Ha nem szerzek lányt, az átok nem törik meg. Ki kell várnunk a szezon végét, és mindent elölről kell kezdenünk.

Ezen eltűnődöm.

– Mindenkinek új szezon kezdődik?

– Nem. Csak a Vasrózsa-kastély területén élőknek. A kastélyon kívül az idő a megszokott medrében folyik.

Ezért fogadott más évszak az erdőn túl.

– És a szörnyeteg, akit az emberek emlegetnek?

– Mire vagy kíváncsi?

– Coale azt mondja, hogy a kastélyban él.

Grey habozik.

– Ez csak pletyka, hogy megvédjük az embereket az átoktól. Semmi több.

– És milyen ez a szörnyeteg?

Grey keze megmerevedik.

– Mindig másmilyen. De mindig iszonyatos.

– Hogyhogy másmilyen?

– Néha óriási vadállat szarvakkal és agyarakkal. Néha hüllő borotvaéles karmokkal. Néha, és ez a legrosszabbik eset, szárnyas lény, ami bármikor a levegőbe emelkedhet.

Értetlenül nézek.

– Biztos, hogy ez mind ugyanaz a lény? Honnan tudjátok, hogy csak egy van belőle?

Grey rám pillant, de semmit sem szól.

Az ajkamat rágcsálom, és leteszem a következő kártyát. Mindenki alszik, de azért lehalkítom a hangomat.

– Rhen azt állítja, hogy a szörny ölte meg a családját. A királyt és a királynét.

Grey lassan bólint.

– És a herceg nővéreit is, milady.

Ez az információ látszólag jelentéktelen, mégis megmozdul bennem valami. Nem akarok együttérezni Rhennel, de a Jake-kel és anyával kapcsolatos gondolataim már annyira eluralkodtak rajtam, hogy önkéntelenül is megsajnálom a herceget.

– Coale és Evalyn szerint a király és a királyné elrejtőzött. Nem is tudják, hogy meghaltak?

Grey habozik.

– Ha az emberek rájönnének, hogy az uralkodójuk halott, annak beláthatatlan következményei lennének. Lázadás. Polgárháború. Az ellenség lerohanná a birodalmunkat, és nincs hadseregünk, amivel feltartóztathatnánk őket.

Kíváncsian fürkészem Grey arcát.

– A király lezárta a határokat. Elbarikádozta a kastélyt. Evalyn szerint ezért nincs kereskedelem. Az emberek ezért félnek a betolakodóktól.

– Rhen herceg zárta le a határokat. Az apja nevében. Az invázióról szóló pletykákat is ő indította, hogy elterelje az emberek figyelmét. Beszüntette a kereskedelmet, és azt állította, hogy az apja rendelkezett így. Ez eleinte bölcs, előrelátó lépésnek tűnt. De, mint láthatod, az idő múlásával csak szenvedést okoz az embereknek.

Igen. Látom. Freyán és a gyerekein. És, ha úgy vesszük, Coale-on és Evalynen is.

Egy darabig csendben játszunk, végül csak három kártyám marad, tehát húznom kell. Előbukkan a kard bubi.

Mosolyogva megfordítom.

– Idesüss! Ugye, azt mondtad, hogy ezzel elrabolhatom a királyaidat?

– Csak egyet.

Grey ledob egy királyt.

Becsúsztatom a többi kártyám közé.

– Én nyerek.

– Majd meglátjuk.

– A többi lánnyal is kártyáztál?

– Nem.

Ezen meglepődöm.

– Miért nem?

Grey az állát dörzsöli.

– Ez bonyolult kérdés, milady. Ugyanazért, amiért sohasem láttam szükségét, hogy fegyverrel szegüljek szembe velük.

Elgondolkodva nézek Greyre.

– Most sértegetsz?

– Nem. – Grey letesz egy szív négyest. – Épp ellenkezőleg.

Ezzel már végképp nem tudok mit kezdeni. Az éjszaka, sötétben kimondott szavak mindig súlyosabbnak hatnak, mint egyébként.

– Rhennel is szoktál kártyázni?

Grey bólint.

– Gyakran.

– Kérdezhetek valamit az átokról?

– Próbáld meg!

Leteszek egy szív kettest, így már csak két lap marad a kezemben. A király, amit az előbb raboltam, és a kard kilences. Grey négy kártyát tart a kezében.

– Kit átkoztak meg? Csak őt? Vagy téged is?

Grey nagyot sóhajt, gyorsan el is könyvelem, hogy nem fog válaszolni. De aztán így szól:

– A válaszom itt is más, mint régen, milady. Annak idején azt mondtam volna, hogy őfelsége az egyedüli áldozat.

A szív kilencest helyezi a kupac tetejére.

Kilences! Kiszabadítom az utolsó kártyámat.

Grey azonban felfordítja a maradék három lapját. Az összes király.

Teljesen ledöbbenek. Végignéztem, hogyan veszi fel és teszi le a kártyákat, de meg sem fordult a fejemben, hogy nem egy, hanem három királya van.

– Te nyertél.

Grey nem fürdőzik sokáig a győzelemben, hanem gyorsan összeszedi a kártyákat.

– Még egy kör?

– Naná!

Most majd jobban a körmére nézek.

Mialatt Grey kever, megkérdezem tőle:

– Még nem árultad el, ki van megátkozva. Ha nem Rhen, akkor te, igaz?

– Nem. Ez nem ilyen egyszerű. – Grey fogja a kártyáit, és mélyen a szemembe néz. – Még nem jöttél rá? Az átok mindannyiunkat sújt.

Tizenkettedik fejezet

RHEN

MINT ANNYI MINDEN MÁS, az álom is elkerül.

Hallgatom, ahogy a szél fütyül a spaletta rései között. A tűz már alig pislákol, de nem rakom újra. A hideg illik a hangulatomhoz. Nemsokára hajnalodik, de nem szűrődik be fény a spaletta mögül, vagyis még korán van.

Alig aludtam valamit. Szívesen mondanám, hogy a hepehupás matrac vagy a durva szövésű pokróc az oka, de igazság szerint egész idő alatt Coale utolsó szavai visszhangoztak a fülemben.

Öt éve könyörgünk segítségért, de a fohászaink süket fülekre találnak, a népünk éhezik, családok vesznek oda.

Eljátszhatnám, hogy mindez újdonságként ért, de nem tehetem. Hiába vállaltam önkéntes száműzetést a kastélyban, tudtam, mi folyik odakint.

Én tehetek az egészről.

A férfiakra gondolok, akik felgyújtották a házat.

Címer van a ruháján, mondta Grey. De nem ismerte fel. Jó kis fegyver. Ezek nem közönséges tolvajok.

Öt ember. Egy egész banda. Felgyújt egy házat. Sejtelmem sincs, miért tennének ilyet, kivéve, ha Freya hazudik. De…

Csírájukban fojtom el ezeket a gondolatokat. Sehova sem vezetnek. A parancsnokságom alá tartozó katonákat már évekkel ezelőtt a határhoz vezényeltem, így senki sincs, aki érvényre juttathatná a törvényeket, amik azóta nyilvánvalóan feledésbe merültek, vagy fütyültek rájuk. Öt éve, mondta a fogadós. Kész csoda, hogy az alattvalóim még térdre borulnak előttem, főleg, hogy már semmivel sem szolgálhatok nekik.

Egy hirtelen széllökés az ablakhoz csapja a spalettát. Összerezzenek, így nem lehet aludni. Valamivel el kell terelnem a gondolataimat. Felhúzom a csizmámat, és becsatolom a zekémet, de az övemet a karddal a széken hagyom. Nem akarom felébreszteni a házigazdákat, nehogy hallgatózzanak, így hát csendben az ajtóhoz osonok, és Greyt szólítom.

De Grey nincs a helyén.

Leóvakodom a földszintre. Az őrparancsnokom a kandalló szélén ül, és Harperrel kártyázik.

Azonnal észrevesz és feláll. Egy szemernyi bűntudat vagy bosszúság sincs az arcán, igaz, miért is lenne?

Ennek ellenére nem tudom hova tenni az emésztő érzést, ami hirtelen feltolul bennem. Nem düh, és nem is keserűség. Azokat már ismerem.

Ezt nem.

– Mit csináltok? – kérdezem.

– Kártyázunk – feleli Harper. – Ne kiabálj!

– Nem hozzád beszélek.

– Nem érdekel. Mindenki alszik.

Grey ellép a tűztől, és megáll a szoba közepén.

– Bocsáss meg, milord! Miben lehetek a szolgálatodra?

A hangja színtelen, hivatalos, gyakorlatias. Mindig így beszél velem, amikor nem tudja, milyen hangulatban vagyok.

– Biztonságban vagyunk? – kérdezem. – Vagy még nem értél rá körbenézni?

Greynek arcizma sem rándul.

– Biztonságban vagyunk.

– És a lovak?

– Nem akartam kimenni hozzájuk, amíg alszol.

– Már ébren vagyok. Eredj! Nézd meg őket!

Grey bólint, majd sarkon fordul, és kérdés nélkül az ajtó felé indul. Csak annyi időre áll meg, hogy leemelje a köpenyét az ajtó melletti fogasról, aztán kimegy, és eltűnik a sötétben, a kavargó hópelyhek között. Metsző szél tódul be az ajtón, a tűz pislákolni kezd. A szoba túloldaláról is érzem a hideget.

Átvágok a szobán, és elfoglalom Grey helyét a kandallónál. A hat kártyája kis halomba rendezve hever az asztalon.

– Éppen játszottunk – magyarázza Harper.

– Látom. – Szemügyre veszem a leosztást, és felemelem Grey lapjait. – Király kincse?

– Grey tanított meg rá.

Harper összesöpri a kártyáit, az eldobott lapok közé hajítja őket, majd hátradől, és nyakig betakarózik.

Összeszedem a kártyákat, és megkeverem a paklit. Paprikás hangulatban vagyok, de nem igazán tudom, miért.

– Már nem akarsz játszani?

– Kiküldted az ellenfelemet a hóviharba.

– Greynek kötelességei vannak.

– Hát persze.

A kezem továbbra is a kártyákon pihen. A helyiségben fullasztó a meleg, a fény kiemeli Harper vonásait, és felragyogtatja a szemét, amikor rám néz. A lánynak különös tehetsége van ahhoz, hogy megbizsergesse az idegvégződéseimet.

Állom a tekintetét.

– Ha mondani akarsz valamit, csak rajta!

– Szükségtelen.

Ülünk és némán bámuljuk egymást, amíg Grey vissza nem tér. Lerázza a havat a köpenyéről, és megigazítja a haját.

Ha észleli is a feszült légkört, nem mutatja.

– A lovak rendben vannak. Nem láttam nyomokat.

– Jó.

Nem nézek rá. Nem akarok meghunyászkodni.

De rögtön el is szégyellem magam. Kicsinyes dolog volt kiküldenem Greyt a hóba.

Harper elfordítja a tekintetét, de nem gyengeségből. Inkább érdektelenségből.

– Már nem fekszel vissza, Rhen herceg?

Mint mindig, most is úgy ejti ki a nevemet, hogy az felér egy sértéssel, és ezúttal sikerül is felbosszantania.

– Miért?

– Mert szeretnék ledőlni egy kicsit.

Azzal a karjára veti a takarót, és sántikálva elindul a lépcső felé.

A járása mindig meglepetésként ér. Ez a lány olyan akaratos, olyan öntudatos, az ember azt várná, hogy a temperamentumához illő kecsességgel és magabiztossággal mozogjon. Megértem, miért gondolta rögtön Evalyn, hogy eljegyzésre készülünk, amivel távoli nemzeteket kovácsolunk egységbe. Harper úgy beszél, mint aki nem tűr ellentmondást. Nem úgy, mint egy alattvaló, hanem úgy, mint egy uralkodó.

Fájdalmai lehetnek, mert a bicegése még szembetűnőbb, mint egyébként, és lassan, a korlátba kapaszkodva vonszolja fel magát a lépcsőn. Csak miután bezárkózik a szobába, tudatosul bennem, hogy Grey a balomon áll.

A paklira nézek, és megkeverem.

– Ülj le, parancsnok! Játsszunk egyet!

Grey leül. Kiosztom a lapokat. Csendben játszunk.

Szeretek kártyázni. Majdnem minden játékot szeretek, különösen az ilyeneket: ránézésre egyszerű, de az igazi stratégia abban rejlik, hogy kiismerjük-e az ellenfelünket. Kevés dolgot tudnék felsorolni, amit szívesen műveltem apámmal, de ez az volt. Gyerekkoromban apám azt mondta nekem, hogy a játék elsősorban nem a kezemben lévő kártyalapokról vagy a táblán lévő kockáról szól, sokkal inkább arról, sikerül-e megértenem az ellenfelet és az észjárását.

Grey úgy játszik, ahogyan a kardot forgatja: nyíltan, minden teketória nélkül. Arra képezték ki, hogy egy pillanat alatt felmérje a helyzetet, és ennek megfelelően cselekedjen. Jól játszik, de nem tervezi meg előre a lépéseit, mindig az én tetteimre reagál.

Kíváncsi lennék, hogyan játszik Harper.

A szívem mélyén neheztelek Greyre, hogy ő már ezt is tudja.

– Hogy vetted rá, hogy játsszon veled? – kérdezem végül.

Grey egy kártyalapot helyez a kupacra.

– Sehogy.

Homlokráncolva gondolok a gondosan megválogatott szavakra, amikkel végül elértem, hogy Harper közelebb húzódjon hozzám a lovon.

– Nincs mit tenni. A lány nem bízik bennem. Sőt, megvet.

Grey nagy levegőt vesz, mintha mondani akarna valamit, de aztán meggondolja magát, mert némán dobja el a következő kártyát.

– Mondd csak! – szólok rá. – Bármi is az, Grey. Tudni akarom!

– A legnagyobb tisztelettel, milord, én úgy vélem, inkább te veted meg saját magadat.

Felhorkanok.

– Szélmalomharcot vívunk. A lány lépten-nyomon akadályokat gördít elénk. Te nem érzed? Ha most nem sikerül meggyőznünk, hiába reménykedünk.

Grey egy szót sem szól, arra vár, hogy folytassam a játékot.

Sóhajtva leteszek egy lapot.

– Tudom, hogy neked is van véleményed, parancsnok.

– Igen. Meghiszem azt.

– Ki vele!

Grey hirtelen rám néz.

– Előre kitalálod minden lépésemet. Néha az az érzésem, hogy már azelőtt tudod, mit fogok tenni, mielőtt én magam eldönteném. Pedig nem látsz bele a lapjaimba.

Ördög és pokol!

– Most nem a kártyáról van szó. – Lecsapom a lapjaimat. Kész, vége! – Én a lányról kérdeztelek.

– Hiszen róla beszélek. – Grey elhallgat. – Azt mondod, meg kell győznünk őt. Azt mondod, még sok bajunk lesz vele. Gondolatban, mint mindig, húsz lépéssel előttünk jársz.

Greyre meredek.

Ő felsóhajt, és összeszedi a kártyákat.

– Azt kérdezted, hogyan vettem rá, hogy játsszon velem. Mintha ez valami hatalmas ördöngösség lenne. – Grey összerendezi a paklit. – Milord, nem csináltam semmit. Leültem mellé, és megkérdeztem tőle.

Tizenharmadik fejezet

HARPER

DÉLELŐTT ÉRÜNK VISSZA A Vasrózsába. Ellenállnék, de nem maradhatok a fogadóban, hiszen mindenki azt hiszi, hogy eljegyzés előtt állok, és az elmúlt huszonnégy óra eseményei arról is meggyőztek, hogy egyhamar nem jutok telefonközelbe.

Miután megérkezünk a kastélyba, Rhen átkísér az ünnepi díszben álló Nagytermen – ma lassú, komor muzsika szól –, és a szobámhoz vezet.

Nem akarok bemenni.

– Ha azt képzeled, hogy megint bezárhatsz, hát nagyon tévedsz. Rhen elgyötörten néz rám, de aztán kihúzza a kulcsot a zárból, és felém nyújtja.

– Nemsokára ebédelünk. Megígéred, hogy addig nem mászol le az apácarácson?

Az ízületeim olyan merevek, hogy még a puszta járás is fájdalmat okoz. Mostanában nem mászom le azon a rácson. Elveszem a kulcsot.

– Miattam ne aggódj.

Rhen arckifejezése nem sok jóval kecsegtet.

– Felküldöm Greyt, hogy őrködjön az ajtónál.

– Greynek aludnia kell.

– Valóban. Akkor őrködjek én?

Rhen szeme sötét és átható, súlyt ad a szavainak. Még most is a bőrömön érzem a leheletét, amikor a fogadóban a nyakamba súgta a fenyegetését. Különös képessége van ahhoz, hogy a szavai egyszerre legyenek burkolt fenyegetések és gyengéden elsuttogott ígéretek.

A fülem mögé tűrök egy kilazult hajtincset, és lesütöm a szemem.

– Nem kell őrködnöd.

Azzal megfordulok, és az ajtó felé indulok.

Ám hirtelen megtorpanok.

Az ágy frissen vetve, a párnák felrázva. Tűz lobog a kandallóban. A kosz és a por, amit tegnap hagytam az ágyneműn, nyomtalanul eltűnt. Új váza áll a kisasztalon, fehér virágok virítanak benne. A jázmin és a lonc mámorító illata tölti be a levegőt.

Rhen megszólal mögöttem.

– A zenéhez és az ételhez hasonlóan a kastélyban előre meghatározott sorrendben zajlanak az események. A szobádat mindennap rendbe teszik.

Megfordulok és ránézek.

– Akkor is, ha szétverem?

Keserű gúny árad a hangomból, de őszintén érdekel a válasz.

Rhen nem megy bele a játékba.

– Próbáld ki!

A csokorhoz hajolok, és mélyen beszívom a virágok illatát. Az összes szirom tökéletes. Egy száraz levelet sem látok.

– Ez gyönyörű!

Rhen bólint.

– Arabella szerette a virágokat. Sűrűn váltakoznak a kompozíciók.

A hangja fakó, érzelemmentes.

– Arabella?

– A nővérem.

Ledermedek. Nem akarok együttérezni Rhennel, de egy szobában állok, ahol a halott nővére holmija vesz körül, és ezt nem hagyhatom figyelmen kívül. Most először merül fel bennem a kérdés, milyen érzés lehet, ha az otthonod újra meg újra visszarendeződik az eredeti állapotába, de a családod már nem él benne.

Rhen nem mozdul. Nem tudom, mit mondhatnék. Igen, megvan bennem az együttérzés, de azért nem kell túlzásba vinni.

Végül Rhen töri meg a kínos csendet.

– Hagylak pihenni – mondja.

– Köszönöm.

Rhen habozva csukja be az ajtót, és egy röpke pillanatig azt hiszem, az ígérete ellenére mégis bezár, vagy kicsavarja a kezemből a kulcsot. De talán így fejezi ki, hogy megbízik bennem. Az ajtó becsukódik, a zár magától kattan a helyére. Rhen elmegy.

Megkönnyebbülök. Pihennem kell. Akár fogva tartanak, akár nem, le kell mosnom magamról a mocskot. Beszállok a fürdőkádba.

A víz tökéletes hőmérsékletű, kiáztatja a fájdalmat az izmaimból, és lemossa a vért meg a koszt a kezemről. Az ablak melletti tükrös tálcán különféle üvegcsék és palackok sorakoznak. Fogalmam sincs, mik azok, de jó illatuk van, így hát találomra kiválasztok egyet, és a vízbe borítom a tartalmát. Amikor a víz felhabzik, alámerülök, és megmosom a hajam. Kétszer, mert iszonyúan zsíros. Aztán csak fekszem a melegben, és a plafont bámulom.

Amikor gyerekként rémálmaim voltak, anya mindig azt mondta: Csak gondolj rám, és azon nyomban megjelenek az álmodban. Segítek elűzni a lidércnyomást.

Ez a mese mindig bevált. Nagyon is. Naivan elhittem, hogy bármikor meg tudom idézni anyát, de aztán felnőttem és megkomolyodtam.

Most bármit megadnék, hogy anya itt legyen velem.

Gyorsan kiszállok a kádból, mielőtt túlságosan elérzékenyülnék.

Nem szívesen bújok bele egy halott lány ruháiba, főleg ha az a lány Rhen nővére, de nincs más választásom. Mégsem járkálhatok pucéran. A mai bricsesznadrág fekete, és jól illik a laza szabású piros felsőhöz, amit oldalt bőrszíjakkal lehet megkötni. Hajformázó nélkül a hajam kezelhetetlen, ezért inkább hagyom, hadd száradjon meg magától, és vastag, laza copfba fonom, amit aztán átvetek a vállamon. A ruhák alatt vagy egy tucat különböző csizma sorakozik a padlón. Jobban passzolnak a lábamra, mint az, amit az istállóból csórtam, így hát kiválasztok egy fekete modellt, ami egészen a térdemig ér. Amikor megpillantom magam a tükörben, úgy nézek ki, mint egy harcos amazon, akinek halvány kékessárga véraláfutás pöttyözi a bal arcát. Nem duzzadt fel, és nem is fáj. Ez Evalyn érdeme.

Elheveredek az ágyon, és a plafont bámulom. Végig Jake és anya körül forognak a gondolataim, annyira aggódom értük, hogy az már elviselhetetlen.

Nem bírom ezt a tétlenséget. Történjen már valami!

Rhen nem mondta, hogy végig a szobában kell maradnom. Kinyitom az ajtót, arra számítok, hogy Grey ott strázsál előtte, de örömmel látom, hogy sehol senki. A lentről hallatszó hegedűszó minden más neszt elnyom, így hát kióvakodom a folyosóra.

Menet közben bekukucskálok a nyitott ajtókon. Egyik szoba pazarabb, mint a másik, bársony falikárpitok, prémszőnyegek, kristálypoharakkal megrakott ezüsttálcák. Némelyik szobában bor és kis tálcákra készített ennivaló várakozik.

A folyosó végén széles lépcsősor terpeszkedik. Válaszút elé kerülök. Vagy alászállok a sötétségbe, vagy felmegyek a fénybe.

Felfelé indulok.

A második emelet szobái nagyobbak, mint az előzőek, inkább lakosztálynak nevezném őket. Minden ajtó nyitva áll, és a nappaliba, majd egy kétszárnyú ajtóhoz vezet, ami mögött gazdagon díszített ágyak és pompás falikárpitok bújnak meg. A folyosón minden ajtóval szemben fülkeszerűséget rejt a fal, de bútor nincs bennük. Fura.

Aztán beugrik. Ezek őrhelyek. Ha még lennének őrök. Ha még lenne kit őrizni.

Mire a negyedik szobához érek, kezdek belefásulni ebbe a gazdag eleganciába. Mintha egy múzeumot próbálnék felfedezni eligazítótáblák nélkül.

Benézek az ötödik ajtón.

Minden csupa vér.

Időbe telik, mire felfogom, mit látok, és az orromat megcsapja a réz illata. A falakon körös-körül vércsíkok, a vörös minden árnyalatában: sötét fröccsenések a fehér festéken, rozsdabarna csíkok az ágyneműn, nagy, viszkózus, bíborvörös tócsák a márványpadlón.

De nem csak vért látok itt. A tócsák közepén szilárd dolgok is hevernek. Sötét dolgok. Belső részek.

Megszédülök, és az ajtófélfába kapaszkodom. Nem kapok levegőt. Forog velem a világ.

Aki ennyi vért, ennyi… szövetet veszít, az sehogy sem maradhat életben.

Felsikoltok. Nem tudom, mennyi idő telik el így, de egyszer csak megfájdul a torkom.

A bűz folyton az orromba tolul, nedves rézszag keserű beütéssel. Egy régi pénzdarab a nyelvemen. Öklendezni kezdek. Megint elhomályosul a látásom. Érzem, hogy mindjárt beleszédülök a vértócsába.

Két kar fog át hátulról, és az ajtó felé ránt.

– Harper!

Ez Rhen hangja. Ez az ő karja, ő szorít ilyen erősen. Kemény mellkasa a hátamnak feszül.

Még mindig a vér tölti ki a látómezőmet. A sikolyaim halk nyüszítéssé foszlanak.

– Harper, nézz rám! – Rhen erőteljes mozdulattal fordít maga felé. Finoman megrázza a vállamat. – Nézz rám!

Ránézek.

Rhen az. Egyedül van.

Mindjárt összecsuklom. Ha Rhen nem tartana, nem bírnék talpon maradni.

– Grey? – kérdezem elfúló hangon. – Grey az?

– Nem. Grey parancsnok sértetlen. – Rhen hangja sürgető, de együttérzés árad belőle. – Csillapodj!

Mélyen beszívom a levegőt – és újra megérzem a vér illatát. Teljesen megüli a levegőt. Elszorul a torkom, majdnem elhányom magam.

Megint hintázni kezd velem a világ. Fel-le, jobbra-balra. Elájulok!

Nem, mégsem. A folyosón vagyok, melegség ölel körül. A horrorszoba összezsugorodik, már nem több egy ajtónyílásnál.

Nagy nehezen elfordítom a fejem, és Rhenre nézek. Az arcom a csupasz vállához ér, amin meglepődöm. Rhen kabátja és inge sehol, valami szűk, fehér, ujjatlan izét visel, olyan, mint egy vastag trikó. A nyakkivágás nedves, akárcsak Rhen álla. A bőre meleg és mentaillatú, vékony fehér krémcsíkot fedezek fel rajta.

Éppen borotválkozott.

Olyan hétköznapi, olyan lefegyverző!

Ha lehunynám a szemem, visszaváltozhatnék a gyerekkori önmagammá, amikor még nem fordult fel az életünk, amikor még apám karján ültem, és mélyen beszívtam az illatát, pont úgy, mint most.

De nem lehet.

Ő itt Rhen.

Remegő kézzel simítok végig az arcomon. Az apámhoz fűződő kellemes emlék jobban lelomboz, mint a szobai mészárlás.

– Tegyél le!

Arra számítok, hogy Rhen ellenkezni fog, ő azonban megáll és letesz a földre. A lépcső tetején állunk, Rhen nem tágít mellőlem. A higgadtsága egyszerre megnyugtató és félelmetes.

– Most már jobb? – kérdezi halkan.

Fogalmam sincs.

– Az igazi vér?

– Igazi hát. – Rhen arca elsötétül. – Mintha azt mondtad volna, hogy nem kell melléd őr.

– Hidd el, nagyon megbántam. – Még mindig aggódom, hogy végighányom a bársonyszőnyeget. – Tudtad, hogy ott van?

– Természetesen. – Csend. – Grey rendszerint bereteszeli az ajtókat, de az érkezésed óta kisebb gondunk is nagyobb volt ennél.

Az epés megjegyzés ellenére a gondolataim összevissza cikáznak, lázasan keresik a magyarázatot. Az a vér friss volt, valóságos és kézzelfogható.

– Megsérült valaki?

– Nem, milady. Nem úgy, ahogy te gondolod.

Rhenre meredek.

– Miért, létezik más magyarázat is?

De hiába próbálok olvasni Rhen arckifejezéséből.

– Ehhez a szinthez erős gyomor kell. Tudsz járni?

– Tudok járni.

A korlátba kapaszkodom, és elindulok a lépcsőn. Remegnek az ujjaim, ideges vagyok és instabil.

Rhen teljes közönnyel lépdel mellettem.

A nyugodtsága még inkább összezavar, kezdem azt hinni, hogy csak beképzeltem a dolgokat.

A lépcsőfordulóhoz érve a szobám felé veszem az irányt, Rhen azonban int, hogy menjek vele.

– Gyere! A konyhában nincs félnivalód.

Egy falat sem menne le a torkomon most, hogy felfedeztem a mészárlás nyomait, ennek ellenére követem Rhent. Felőlem egyen. Nekem információ kell.

– A szörny volt? – kérdezem fojtott hangon. – A szörny itt van a kastélyban?

– Nem. Az a sok vér nem szép látvány, de végső soron semmi jelentősége.

Rhen alászáll a sötétségbe, egy pillanatra sem áll meg.

Gyorsan utánasietek. A lépcső tövében fény pislákol az árnyékba borult folyosón, és a liszt meg az élesztő melengető illata csiklandozza az orromat. Eleve ide kellett volna jönnöm.

– A vér is az átok része? – suttogom.

Rhen megfordul, és elképedve mutat körbe.

– Itt minden az.

Elbizonytalanodva gondolok Rhen halott családjára, bár nem igazán látok összefüggést a friss vér meg a több évszázada halomra gyilkolt emberek között.

Fölöslegesen aggódtam, mert Rhen hangja továbbra is könnyed és fesztelen.

– Kérsz bort? Hozhatok fel a pincéből.

– Nem. Rhen… – Nagyot nyelek, a hangom rekedten szól. Grey azt mesélte, hogy több száz lány fordult meg itt. Volt, aki élve megúszta, de volt, aki nem. – Ki halt meg abban a szobában?

– Senki.

– Az lehetetlen. – Egy pillanatra eltűnődöm, az jár a fejemben, nem kellene-e mégis megszöknöm. Az ajtó felé araszolok. – Az… az utolsó lány az? Ott halt meg?

– Nem. Ő hazatért, amikor véget ért a szezon. Ha nem bor, akkor legyen mézsör, vagy talán…

– Nem érdekel, mit iszunk! – Rhen elé állok. A vér a fülemben lüktet, és biztosra veszem, hogy az arckifejezésem is kellőképpen feldúlt. – Hogy tudsz evésről beszélni, amikor egy véres szobát rejtegetsz az emeleten? Ne beszélj mellé! – csapok a kőfalra.

Rhen nyugodt pillantást vet rám. Az olajlámpák fénye megcsillan a szemén.

– Elég nyíltan válaszoltam. Ha nem így érzed, kérdezz másképp! Mit akarsz tudni?

– Kinek a vére az?

Most először vegyül harag Rhen – amúgy szomorkás – hangjába.

– A vér, amit láttál, az enyém.

Tizennegyedik fejezet

RHEN

ÁT KELL GONDOLNOM, VALÓBAN szabadjára engedhetem-e a lányt. Ha így megrémült az egykori lakosztályom láttán, az nem sok jót jelent a jövőre nézve. Igazság szerint térden állva kellene hálát rebegnem, hogy nem oldott kereket, és önszántából követett a palota konyhájának meleg gyomrába.

Szép emlékeket őrzök erről a szárnyról. Gyermekként rendszeres vendég voltam itt, és a cukrászlányok tésztafonatokkal meg édes tejszínnel kényeztettek. A dajkám jó barátságot ápolt a szakácsnővel, és amíg én a mindent belepő lisztrétegbe rajzolgattam a krikszkrakszaimat, ők kedvükre pletykálkodhattak és nevetgélhettek.

A látogatásaim akkor maradtak abba, amikor megkérdeztem apámat, mit jelent az, hogy egy lány sem állja az ostromot két hétnél tovább, és anyám miért szánni való teremtés.

Az emlékek ettől még érintetlenek maradnak. Azóta, hogy Lilith megátkozott, azóta, hogy a kastély kongó üressége kísérteni kezdett, itt keresek menedéket. A melegség, a cukor és az élesztő émelyítő illata a gyerekkoromra emlékeztet.

Amikor még ártalmatlan voltam.

Személyzet híján a konyha óriásinak tűnik. Mindenütt ételkupacok magasodnak, szinte kitüremkednek az árnyékból. A tűzhelynél, ami hatalmas lánggal ég, cipók tucatjai várakoznak a polcokon. Egy jókora üstben leves bugyborékol, kukoricás hallé, amit a szakácsnő vacsorára tálalt volna fel. A helyiség túlsó végében hat fácán pirul a lassan forgó nyársakon. A zöldségek felszeletelve, szépen átsütve várakoznak a tálakon. Sajt. Dió. Sütemény. Mindenütt.

Az egyetlen szabad felületet a konyha közepén álló, cukorral és fahéjjal telehintett, tésztahalmokkal szegélyezett nagy asztal jelenti.

Harper megáll az ajtóban és körülnéz.

– Szent… Azta!

Az asztalhoz megyek, félretolom a tésztacsíkokat, és kihúzok egy széket.

– Foglalj helyet, milady! Egy kis bort?

– Hát, most nagyon rám fér.

Kihozom az üveget a hátsó kamrából, és mindkettőnknek töltök. Harper némán figyel.

Nyugtalanít a tekintete. Már régóta nem érdekel, ki mit gondol rólam – idáig legalábbis azt hittem. Megszoktam a kíváncsi tekinteteket és a kritikus pillantásokat.

Harper azonban más. Ő az utolsó esélyem. A tét felfoghatatlanul magas.

Az egyik poharat Harpernek adom, majd egy hajtásra felhörpintem a boromat. Újratöltöm a poharamat.

Harper óvatosan belekortyol a borba, közben engem figyel.

– Tehát mégiscsak ideges vagy.

Megáll a kezemben a pohár.

– Miből gondolod?

– Tapasztalatom szerint a férfiak akkor isznak, ha idegesek.

Nem tetszik, hogy így átlát rajtam.

– Valóban? És hol szerezted a tapasztalataidat?

Harper szinte észrevétlen grimaszt vág. Elgondolkodva forgatja a bort a poharában, és könnyed hangon feleli:

– Erről nem akarok beszélni.

Lassan belekortyolok az italomba.

– Beszéljünk inkább rólam?

Felszikrázik a szeme, mint mindig, amikor kihívás elé állítom.

– Igen. Mi történt abban a szobában?

– Hibáztam. – Hosszú kortyokban iszom. Már érzem az első pohár hatását. – Méghozzá nem először.

Harper az asztalra támaszkodik, úgy fürkészi az arcomat.

– Hogyhogy hibáztál?

Nem felelek azonnal. Igyekszem gondosan megválogatni a szavaimat. Hosszasan kortyolgatom az italomat.

– Rossz nővel kezdtem.

– És? Cafatokra tépett?

– Igen.

Harper tréfának szánta a kérdést, látszik rajta, hogy nem erre a válaszra számított. Hirtelen elcsendesül.

– De akkor miért vagy még életben? Hol vannak a hegeid?

– Nem minden heg látható szabad szemmel, milady. – Kiürítem a poharamat. – Azt hiszem, erre már te magad is rájöttél.

Harper megmerevedik. Megijesztettem. Vagy megbántottam. Vagy valami más baj van.

– Miért nem tetszett a nő? – kérdezi végül.

– Ahhoz, hogy ezt megértsd, ismerned kell a történelmünket. – Rövid szünetet tartok. – Nagyapám uralkodása alatt egy csapat mágus, akik a nyugati Verin kolóniához tartoztak, Emberfallban keresett menedéket. Az északi határvidéken telepedtek le. Ha jól emlékszem, ők voltak az utolsó élő mágusok, de Verin királya ki akarta irtani őket, ezért keletre menekültek. Hűséget esküdtek nagyapámnak, és nem keresték a bajt. Áruba bocsátották a tudásukat, és mivel a nagyapám nagylelkű gesztusnak tekintette a dolgot, szemet hunyt fölötte. Egyszerű, ártalmatlan mágusok voltak. A kiváltságos helyzetükre való tekintettel a nagyapám keményen megadóztatta őket. Ez nyilván okozott némi feszültséget, de ő nem törődött vele, vagy nem tartotta fontosnak. Amikor apám elhatározta, hogy megnősül, egy fiatal nő látogatott el a kastélyba, eladósorban lévő lánynak adta ki magát. Csakhogy álruhás varázslónő volt, és amint betette a lábát a kastélyba, megbabonázta apámat. Mindenáron rá akarta bírni, hogy vegye el feleségül.

Felsóhajtok.

– Nem volt valami ügyes – mondom. – Az őrök tömlöcbe vetették, és miután mindent bevallott, kivégezték. A nagyapám azonban a megmaradt mágusokon töltötte ki a haragját. Egy egész hadsereget küldött rájuk, mert a szóbeszéd szerint, ha egy mágus meghal, a varázsereje átszáll a többiekre, akik így egyre hatalmasabbá válnak. Tehát egyszerre kellett lemészárolni őket. Így is lett. – Megborzongok, majd folytatom a történetet: – Az ő haláluk hozott rontást arra a szobára.

Harper arcáról eltűnt a gyanakvás meg a hitetlenség.

– Mi történt?

– Egy megszökött – válaszolom. – Vagy elrejtőzött. És a tizennyolcadik születésnapom estéjén megjelent a kastélyban. Eladósorban lévő lánynak öltözve, készen arra, hogy elcsavarja a herceg fejét.

– És legyőzhetetlen volt, mert magába szippantotta a halott társai varázserejét.

– Igen.

– De miért téged átkozott meg, ha egyszer a nagyapád ölette meg a mágusokat?

A poharamba bámulok.

– Nem csak a bosszú hajtotta. Mindenáron be akart férkőzni a királyi családba. Komoly varázsereje van, de csak felettünk tud uralkodni. Rajtam, Greyen, a Vasrózsán. A birodalomra nem tudja kivetni a hálóját. Teljhatalmat akar. Ezért pécézett ki magának.

– De te elutasítottad.

– Igen.

Ennél többet nem mondok. Hirtelen a megértés fénye villan fel Harper szemében.

– Azután, hogy vele töltötted az éjszakát.

– Igen.

– Azután, hogy mindent megígértél neki.

– Nem ígértem semmit. Bár – mondom némi töprengés után – talán elhitettem vele, hogy az az éjszaka mindennél többet jelentett nekem.

– Milyen elbűvölő!

Újabb pohár bort töltök magamnak, és egyenesen Harper szemébe nézek.

– Biztosíthatlak, milady, hogy tanultam az esetből.

Harper elgondolkodva forgatja a poharát. Bárcsak olvasni tudnék a tekintetében! Azok után, hogy ki tudja, hány szezonon át rejtettem az igazságot szép hazugságok és kacifántos történetek mögé, végre mindent bevallottam, de nem biztos, hogy elértem a célomat.

Furdal a lelkiismeret. Most már magamnak is hazudok. Nem vallottam be mindent. Az átváltozásomról egy szót sem ejtettem.

– Nincs kézzelfogható bizonyítékom – szólalok meg végül –, hiába is kérnéd.

– Szóval egészen addig átkozott leszel, amíg el nem végzel egy fel adatot – mondja révetegen Harper. – Elárulod, mi az?

– Arra jutottam, hogy a feladat megnevezése a legbiztosabb út a kudarchoz.

– Miért? Mit kellene tennem? – kérdezi Harper átható pillantással. – Beléd kell szeretnem?

Kis híján elejtem a poharat.

– Ne add az ártatlant! – mondja Harper. – Próbáltam rájönni, mi késztet rá, hogy minden szezonban elrabolj egy lányt, és ez az egyetlen értelmes magyarázat. Most már értem, miért mondta Grey, hogy nem feltétlenül leszek a segítségetekre.

Felsóhajtok.

Harper merőn néz. Hirtelen résnyire szűkül a szeme.

– Már értem, miért vagy félmeztelen.

– Sikítottál – felelem. – Sokszor és hangosan. Jobb lett volna, ha húzom az időt, és teljesen felöltözöm? Kész szerencse, hogy nem terültél el a belsőségek között.

Harper elhúzza a száját.

– Hanyagolhatnánk a belsőségek szót?

– Ilyen könnyen meginogsz, ha levetkőzve látsz?

Harper arcán elsötétül a pír. A lány lesüti a szemét, és egy tésztafonatot kezd csipegetni.

– Grey azt mondta, hogy már több száz nőnél próbálkoztál.

– Így igaz.

– Azt is mondta, hogy nem öregszel. Hogy minden olyan álomszerű.

– Nem jár messze a valóságtól. – Újratöltöm Harper poharát. – Öt év telt el Emberfallban. Azt hittem, több, de nem tudom követni az idő múlását. Ráadásul sok a félbemaradt szezon.

Harper kifürkészhetetlen tekintettel tanulmányozza az arcomat.

– Mitől indulhat korábban egy szezon?

– Ha meghalok.

Harper majdnem félrenyeli a falatot.

– Ha meghalsz?

– Igen.

– De… hogyan?

– Már minden módszert kipróbáltam. A halálugrást. A karóba húzás minden létező fajtáját. A vízbefúlást. Egyszer, merő kíváncsiságból, megparancsoltam Greynek, hogy fejezzen le, de nem volt hajlandó…

– Jó, jó, értem. – Harper elzöldül. – És végül… mindig feltámadsz?

– Minden szezon abban a szobában kezdődik, ahol először találkoztunk, függetlenül attól, milyen véget ért az előző.

– És mi történik a lánnyal, ha megölöd magad?

– Hazamegy. Tudomásom szerint.

Harper keze mozdulatlanná dermed a tésztafonaton.

– Szóval, ha megölnélek, hazamehetnék?

– Ezt nem ígérhetem biztosra. A szezon újraindul. A lányok eltűnnek.

Harper elgondolkodva bámul rám. Elképzeli a halálomat. Sőt, talán már sötét terveket szövöget. Azon tűnődik, megéri-e kockáztatni.

Vállat vonok, és belekortyolok a boromba.

– Más körülmények között én magam nyújtanám át neked a fegyvert.

– Miért, mi változott?

– Ez az utolsó szezonom – válaszolom csendesen. – Az utolsó esélyem. Ha megölsz, végérvényesen meghalok. – Harperre emelem a tekintetemet. – Hogy veled mi történne, arról fogalmam sincs.

Harper elnémul. Csendben esszük a nyers tésztát.

Amikor végül megszólal, nem azt kérdezi, amit szerintem kérdeznie kellene.

– A többi nőnek is levetkőztél?

Olyan kendőzetlenül beszél, hogy más körülmények között megijednék tőle.

– Micsoda kérdés!

– Tehát igen – forgatja a szemét Harper.

– Nem. – Azon töprengek, mennyire legyek őszinte. – Tény, hogy magamhoz édesgettem őket. De még a gondolattól is irtózom, hogy bárkit az ágyamba csaljak, nemhogy erőszakkal kényszerítsem. Igazság szerint nincs is ennél nagyobb bűn Emberfallban.

– Gyilkosság?

– A halál eltörli a bűnt.

Harper hosszan méreget.

– Hiszek neked.

– Nincs okom hazudni.

– Miért mondod el ezt nekem? – kérdezi Harper. – Azt hittem, nem szabad.

– Ezt meg honnan veszed?

Áthajolok az asztalon, és újabb tésztadarabot csenek el. A fahéjas cukor szétolvad a nyelvemen. Rettenetesen unom a Nagyterem ínycsiklandó ételkülönlegességeit meg a szobámat, a konyhai nassolás azonban a gyerekkoromra emlékeztet, így nem kelt bennem undort.

Ahogy a számhoz emelem a falatot, Harper pillantása a mellkasomról a karomra siklik, és követi a mozdulatot.

Érdekes. Különösen azután, hogy olyan szigorúan nézett rám, mert azt hitte, az összes fiatal nőt az ágyamba cipeltem, akit Grey idehozott a kastélyba.

Ő is lecsíp magának egy darab tésztát. Félrekapja a tekintetét.

– Mert Grey nem mondhatta el.

– Parancsot kapott, hogy tartsa a száját.

Most már kíváncsi vagyok, mit mesélt a lánynak Grey.

– De te nem.

– Én vagyok a trónörökös.

Egy nagyobb tésztacsíkot húzok le a kupac tetejéről, kettészakítom, és az egyik felét átnyújtom Harpernek.

– Engem nem köt parancs.

– Mindig Washingtonból hozatod a nőket?

– Eleinte nem. De most már igen.

– Miért?

Újabb tésztadarab után nyúlok.

– Először Emberfall nemes hölgyei között kerestem a mátkámat. Azt hittem, könnyen megtöröm az átkot. Hiszen ki ne szeretné a herceget? – Elszorul a szívem, amikor eszembe jutnak az emlékek. – Mint kiderült, sokan.

– Tehát végül kifogytál a nemes hölgyekből…

– Kerestem egy nőt a faluból – mesélem. Egy hajtásra kiiszom a poharamat, és már most érzem, hogy nem ez volt az utolsó adag. – Corrának hívták. Nagyon kedves, egyszerű lány volt. Díszkísérettel lovagoltam be a faluba. Corra anyja elsírta magát, amikor bejelentettem, hogy feleségül akarom venni a lányát. A falu népe egy egész ládányi holmit hordott össze hozomány gyanánt. Mintha rá lettem volna szorulva.

Elhallgatok.

– Mi történt Corrával? – kérdezi Harper.

– A szörny ízekre tépte. Az anyja itt zokogott a lépcsőmön, tudni akarta, hogy a király miért nem védte meg a lányát.

Harper szájában megáll a falat.

– Mert a király már halott volt.

– Igen. A király már halott volt. Elküldtem az asszonyt.

– És aztán?

– Bejelentettem, hogy többé nem teszem kockára a népem életét. Már így is rengetegen odavesztek. Nem akartam több áldozatot.

– Aha, a mi városunk bezzeg nem számít.

Az asztalra csapok.

– Közlöm veled, hogy azok a nők csak azért kellettek, hogy megtörjem az átkot. Nem azért, hogy meghosszabbítsam a szenvedésemet.

Harper lesújtóan néz rám. Viszonzom a pillantását. Csend lesz.

A tűz vígan ropog a tűzhelyen, mindjárt kifut a leves. De nem fog, előre tudom. A láthatatlan séf majd megkeveri, és lejjebb veszi a hőt. Főttszárnyas-illat terjeng a helyiségben.

Harper hirtelen felpillant, és mélyen a szemembe néz.

– Kinek jelentetted be?

– Tessék?

– Az előbb azt mondtad, bejelentetted, hogy többé nem teszed kockára a néped életét. Kinek jelentetted be?

Dermedten ülök.

Harper szeme résnyire szűkül.

– Ki ez a varázslónő?

Kiürítem a poharamat.

– Lilith a neve.

– Ő bármikor hazaküldhet engem.

– Nem, milady.

– És ha szépen megkérném? Hol találom meg?

Megrándul a szemem, mintha ezzel a beszélgetéssel bármikor megidézhetnénk a varázslónőt.

– Ne akard megtalálni!

– De…

– Hát nem érted, hogy az a szörnyűség a második emeleten az ő lelkén szárad?

A hangom halk, gonosz és fájdalommal teli.

Harper elsápad.

Mély levegőt veszek. A fejemben egymást érik a halálról és szenvedésről őrzött emlékek. Több száz lány képe kavarog az agyamban, és mindegyik arra emlékeztet, hogyan hagytam cserben őket és a népemet.

Grey tévedett. A kudarcba fulladt szezonok nem álmok. Hanem rémálmok.

Hátratolom a hokedlit, és felállok.

– Bocsáss meg, milady! Neked most pihenned kell. Felkísérjelek a szobádba?

– Vár még valami meglepetés a kastélyban?

– Ma nem.

– Akkor inkább itt maradnék.

Harper úgy markolja az asztal szélét, mintha attól tartana, hogy erőszakkal vonszolom ki a konyhából.

Bólintok, és az ajtó felé fordulok.

– Rhen! – kiált utánam Harper.

Megállok, és hátrafordulok.

– Nem fogok beléd szeretni – mondja Harper.

Nem mondhatnám, hogy meglepődtem. Felsóhajtok.

– Nem te leszel az első.

Tizenötödik fejezet

HARPER

ADDIG-ADDIG KERESGÉLEK A KONYHÁBAN, amíg elő nem kerítek egy tálat meg egy kanalat, majd a tűzhely fölött lógó üsthöz lépek. A falba fúrt horgon nagy merőkanál függ. Csurig szedem a tálat, aztán török egy darabot a pult végén lévő cipóból.

A vértől tocsogó szoba képe újra meg újra felsejlik az agyamban, de elhessegetem. Inkább azon morfondírozom, amit Rhen mesélt Greyről meg a lefejezésről. Amit kíváncsiságból rendelt meg.

Tegnap arról beszélt, hogy tűzre hajította a hangszereket. Ma délelőtt a karóba húzást meg a vízbe fúlást emlegette. Meg azt a több száz nőt, akik közül egy sem szeretett belé.

Ha olyan nőt kellene találnia, akiben felkelti a vágyat, valószínűleg egy nap alatt megtörné az átkot. Nem tagadom, jólesik ránézni. Vegyük csak a magas arccsontját, a sötétszőke haját, ami aranyló árnyalatot ölt a tűz fényénél, a barna szemét, ami semmit sem árul el a lelkivilágából. A kidolgozott karizmait, az előkelő tartását. Az emberek egy szempillantás alatt térdre esnek előtte, és ő egy szempillantás alatt napirendre tér efölött.

De amikor megszólal, arrogáns és kimért. Sebezhetőségnek vagy gyengeségnek nyomát sem mutatja. Ha van is gyenge pontja, az nem lehet más, csak a csalódottság, hogy a nők nem szeretnek bele egy csettintésre.

Ez mérhetetlenül elszomorít. Én két napja raboskodom itt, a családomtól elszakítva. Ő és Grey azonban örökre csapdába estek. Egyre ártalmatlanabbak, és egyre kétségbeesettebbek.

Ez majdhogynem rosszabb, mint az ellenkezője.

De szerelem? Én még soha nem voltam szerelmes, pláne nem olyasvalakibe, aki az utcán csapott le rám. Anya állítja, hogy még mindig szerelmes apába, a hibái ellenére, annak ellenére, hogy elment, ami kész őrület. Az igaz szerelmet nem a szüleim kapcsolatáról mintázták. Tudom, mi az a Stockholm-szindróma. Még ha be is indul a folyamat – amihez akár ez a gondolatmenet is elegendő bizonyítékot szolgáltathat –, ráfoghatjuk, hogy szerelem? Hiszen az igaz szerelmen kívül más nem törheti meg az átkot. Rhen nem erőszakkal rabolta el Corrát, a szegény falusi lányt, de Corra így sem lett szerelmes belé, különben megtört volna az átok. Talán csak megörült, hogy hercegnő lesz belőle.

Csapdába estem, de Lilith is csapdába ejtette Rhent és Greyt. És most az egész birodalom szenved, Rhen meg csak ül a kastélyban, és nem tesz semmit.

Újabb darabot török a cipóból.

De félúton megáll a kezemben a falat.

Freya és a gyerekei reszketve álltak a hóban, soványan, mint a kóró. Evalyn, Coale és a kis Bastian is nyomorog, pedig még csak tél közepe van.

Új szemmel nézek körül a konyhában. Az ételtől roskadozó polcokon, amiből senki sem eszik.

Félrelököm a tálat, és felmegyek a szobámba a táskámért.

Ezúttal könnyen megtalálom az erdei ösvényt.

Először másik lovat akartam elkötni, de Vas izgatottan hegyezte a fülét, alig várta, hogy újra a szabadban lehessen. A nyeregtáskák tömve vannak kenyérrel, hússal meg süteménnyel, a másik oldalon szoros batyukba csomagolt zöldséggel és sajttal. Két pulóvert viselek a köpenyem alatt, és az istállóban kesztyűt meg lótakarót is találtam.

Senki sem állíthat meg.

Igaz, nem is kérek engedélyt a távozásra.

Amikor a meleg napsütés átadja a helyét a hólepte fáknak, lélekben felkészülök a zimankóra, de ma délután valamivel enyhébb az időjárás. Nem süvít szél a fák között, sőt, hétágra süt a nap. Csipp-csepp!, hallatszik mindenfelől.

Kezdek aggódni, hogy talán letértem az útról, amikor feltűnnek Freya otthonának maradványai. Az épület porig égett, csupán a megfeketedett kőkémény őrködik az elszenesedett fa- és hamukupacok fölött. A holttestek eltűntek; talán a hó temette maga alá őket, vagy elégtek a tűzben.

Nem fontos.

Egy domb magasodik előttünk, és hirtelen eszembe jut, hogy a tetejéről egyenes út vezet a fogadóba. Az egész utat beláthatom. Vágtára fogom Vasat, és felsprintelünk a dombra.

Egy lovaskocsi terem előttünk, pont szembejön velünk.

– Hóha! – ordítja a kocsis. – Hóha!

A két krémszínű igásló felágaskodik ijedtében. Csak úgy spriccel a latyak meg a sár.

Kitérek oldalra, hogy elkerüljem a frontális ütközést. A fakó megcsúszik a latyakban, és majdnem levet a hátáról. A kocsi hangosan recseg-ropog, kis híján felborul, de a férfi csettint egyet az ostorral, és a lovak fürgén egyenesbe hozzák a szekeret.

A rakományon azonban már ez sem segít. Ládák zuhannak le hátulról, nagy fröcskölések közepette pottyannak a felázott hóra.

Vas a zabláját harapdálva veti hátra a fejét, de én szorosan tartom a szárat.

– Sajnálom – kiáltom. – Nem láttam, hogy jössz.

– Sajnálod? – morogja a férfi.

Egy horog köré hurkolja a gyeplőt, és leugrik a bakról. A csizmája cuppog a sárban. A csuklya hátracsúszik a fején, ekkor látom, hogy középkorú, olajbarna bőrű, sötét hajú. Árnyak tapadnak a szemére, és tócsába gyűlnek az arcán.

– Igen. Sajnálom.

Megmarkolom a tőrömet a köpenyem alatt, hátha eldurvulnak a dolgok, de a férfi rám sem néz. Hátraviharzik, és szemügyre veszi a lepotyogott ládákat.

Halkan szitkozódik az orra alatt, majd lehajol az egyik ládáért.

A ládának rossz lehet a súlyeloszlása, mert amikor a férfi megpróbálja felrángatni a kocsira, nem billen át a korláton. Esetlenül kicsúszik a kezéből, és ismét a latyakba toccsan. A férfi megint káromkodni kezd, és ezúttal már nem az orra alatt.

Azon tűnődöm, miért nem használja mind a két kezét, ám ekkor lecsúszik róla a köpeny, és csak ekkor veszem észre, hogy hiányzik a fél karja.

Lecsúszom Vas hátáról, és odamegyek hozzá.

– Várj! Segítek.

A férfi ügyet sem vet rám, a korlát fölött próbálja átügyeskedni a ládát. Az újból a sárba csapódik. A fa megreped, és a láda sarka szétnyílik.

– Ördög és pokol! – csattan fel a kocsis.

Szép, hogy mindent egyedül akar megoldani, de már elegem van a büszke férfiakból. A vállamra vetem a köpenyemet, és a másik ládához lépek.

Súlyosabb, mint képzeltem. El sem hiszem, hogy a férfi fél kézzel emelgeti a rakományt. Megcsúszom a sárban, és majdnem elejtem a ládát.

A férfi azonban elkapja a másik oldalát, és együtt átlökjük a kocsi oldalán, aztán indulunk a következőért.

Mire végzünk, sár tapad a csizmánkra, és mind a ketten hangosan fújtatunk. Nagy üggyel-bajjal megigazítom magamon a köpenyt.

A férfi a homlokát törölgeti.

– Most nyilván azt gondolod, hogy köszönettel tartozom neked. De abból nem eszel, te lány. Meg kell térítenem a kárt… – A kocsis pillantása a mellkasomon virító oroszlános-rózsás királyi jelvényre siklik. Pislogva hátrálni kezd. Hirtelen megszelídül a hangja, igaz, némi csodálkozás vegyül bele. – Te… nem tudtam, hogy…

– Én voltam a hibás – mondom. – Nem várok köszönetet. De ha nincs ellenedre, igénybe venném a kocsid hátulját, hogy visszaszállhassak a lovamra…

– Természetesen. – A férfi elém tolakodik, és megfogja Vas kantárát. – Szabad lesz, milady?

A kocsi szélébe kapaszkodom, és felhúzom magam a platóra. A jármű stabilabb, mint az apácarács, de még így is minden erőmet és egyensúlyérzékemet latba kell vetnem, hogy a testem teljesítse ezt a bravúrt. Időbe telik, mire a merev tagjaim visszatalálnak a nyeregbe, ám a férfi, ha észre is veszi, mi történik, nem teszi szóvá.

Rhen olyan magabiztosan vetette oda az ezüstérmét a fogadós fiának, kár, hogy én nem tehetem ugyanezt. Nincs nálam pénz.

De aztán eszembe jut a nyeregtáska.

– Nem vagy éhes? – kérdezem. – Rengeteg ennivalóm van.

A kocsis homlokráncolva rázza meg a fejét.

– Nem veszem el egy magányosan utazó hölgy ételét.

– Nem megyek messzire. – Kicsatolom a nyeregtáskát, és előhúzom a gyolcsba csomagolt húsos pitéket. Még melegek. – Fogd!

A férfi döbbenten bámul rám, de végül elfogadja a batyut, és féltőn magához szorítja.

– Köszönöm!

Megfogom a gyeplőt.

– Szívesen.

A férfi közelebb lép hozzám.

– Bocsáss meg! – Nehezen forog a nyelve. – Faragatlan voltam. Ritkaság, hogy egy ilyen nemes hölgy kíséret nélkül utazik.

– Nincs szükségem kíséretre – válaszolom.

– Biztos vagy ebben, milady? – szólal meg a hátam mögött egy férfihang.

Megfordulok, és most már felismerem a hang gazdáját. Rhen. És Grey. Az arcuk kifejezéstelen. Nem dühösek. Nem mosolyognak.

– Azt hitted, futni hagyunk? – kérdezi Rhen.

Én is igyekszem közömbös arcot ölteni.

– Azt mondtad, nem vagyok fogoly.

A kocsis elképedve figyeli a jelenetet. A pillantása ide-oda ugrál köztem és a két férfi között.

– Felség! – kiáltja áhítatos hangon.

Majd térdre hull a latyakban.

– Kelj fel! – parancsol rá Rhen.

A hangja halk, visszafogott, ez az egyetlen dolog, amiből következtetni lehet a hangulatára. Komolyabban fel van fegyverkezve, mint tegnap este. Kard lóg a csípőjén, és egy nyílvesszőkkel teli tegez himbálózik a térdénél. A köpenye alatt az egész mellkasát bőrvért borítja, a derekán csatok, a szíve fölött dombornyomott oroszlános-rózsás aranycímer.

Tegnap is jóképű volt, de ma még vonzóbb. Már csak a korona hiányzik a fejéről.

Persze nem szabad elfelejtenem, hogy nem puszta szívjóságból jött utánam. Bosszant, hogy a szívem izgatottan dobban meg, és felforrósítja az arcomat.

– Van még abból az érméből? – kérdezem tőle. – Összeütköztem ezzel az emberrel, és a balesetben eltört az egyik ládája.

Rhen felvonja a szemöldökét, de aztán sóhajtva közelebb kaptat a lovával.

A férfi talpra áll, hevesen rázza a fejét.

– Nem, nem, milady! – Feltartja a húsos pitével teli batyut. – Az ennivaló is bőven elég lesz.

Rhen ennek ellenére kivesz egy érmét az övén lógó erszényből, és a férfinak nyújtja. Fémmel megerősített, könyéknél megcsomózott bőrvért takarja a karját.

– Két ezüst fedezi a károdat?

A férfi nagyot nyel. Meredten nézi az érméket, de nem nyúl értük.

– Hálásan köszönöm, de nincs ekkora baj.

– Akkor a fáradozásodért – unszolja Rhen.

– A legnagyobb tisztelettel… ezt én nem fogadhatom el. – A kocsis először Rhenre és Greyre sandít, aztán rám. Mintha nem hinne a szemének. – Ez itt félévi keresetem, felség. Az emberek hazugnak vagy tolvajnak néznének – teszi hozzá végül.

– Miért? – kérdezem.

Látom a férfin, hogy ha tehetné, azon nyomban visszamászna a szekérre és elhajtana.

– Évek óta senki sem látta a királyi családot. – Szégyenkezve fordítja el a tekintetét. – Így is alig találok munkát. Senki sem hinné el, hogy tisztességes úton jutottam a pénzhez.

Grey előrelovagol, és kis zacskót húz elő a derekán lógó erszényből.

– Nesze! Huszonöt rézpénz. Ezt el tudod költeni?

A férfi riadtan pislog.

– Igen, de…

Grey ledobja neki a zacskót.

A kocsis keze már így is tele van, félek, hogy az érmék a sárban kötnek ki, de a férfi mozgékonyabb, mint hittem. Röptében elkapja a zacskót, méghozzá ugyanazzal a kezével, amiben az ételt tartja.

Ügyetlenül meghajol.

– Hálásan köszönöm. Felség! Milady!

A kocsihoz hátrál, és visszaül a bakra.

Alighogy elhelyezkedik, csettint egyet a nyelvével, és a lovak leügetnek a dombról.

Bárcsak utánamehetnék!

Rhen tekintete mázsás súllyal nehezedik rám. Az arckifejezése csupa rosszallás, és a hangja sem különb.

– Minél jobban megismerlek, annál világosabb a számomra, hogy a tetteidet nem a bátorság táplálja. Már elfelejtetted a tegnap esti támadást?

– Már elfelejtetted, hogy a néped szenved?

Rhen álla megfeszül.

– Nem tudod, mit beszélsz.

– Szerintem eleget láttam.

Rhen arckifejezése elsötétül, mintha zivatarfelhők gyülekeznének a nyári égbolton. Nem felel.

Grey töri meg a csendet.

– Az imént azt mondtad, hogy nem vagy fogoly. Ez azt jelenti, hogy ez nem egy újabb szökési kísérlet?

– Persze, hogy nem. – Megpaskolom a nyeregtáskát. – Csak egy kis ennivalót viszek Freyának meg a gyerekeinek.

– Ennivalót – visszhangozza Rhen. – A fogadóba.

– Ha jól láttam, már így is fogytán vannak a készleteik, és most plusz öt főt varrtunk a nyakukba.

Rhen hitetlenkedve néz rám.

– De miért nem kérdeztél meg?

Meghökkenve meredek rá.

– Ugyan minek? A konyha rogyásig van étellel, és naponta érkezik utánpótlás…

– Félreérted – csitít Rhen. – Miért nem kértél segítséget?

Ja!

– Nem hittem, hogy beleegyezel – válaszolom halkan.

Rhen mereven néz. Mindjárt megkérdezi, hogy miért.

Az arckifejezéséből, a szemében felvillanó csalódottságból ítélve azonban már választ kapott a kimondatlan kérdésre.

– Rendben – mondja végül.

Megfordítja a lovát.

– Akkor elengedsz?

Kis híján lefordulok a lóról döbbentemben.

– Elkísérlek a fogadóba – mondja, mintha magamtól nem jöttem volna rá. – Hacsak nem gondoltad meg magad.

Sóhajtva irányba fordítom a lovamat.

Tizenhatodik fejezet

RHEN

MEGSZOKTAM A MAGÁNYT. A kétségbeesést. A bánatot. A csalódást.

A félelem azonban újdonságként ér, legalábbis ez a fajtája. Soha nem találkoztam még ilyen vakmerő teremtéssel.

Nem ő az első lány, aki elmenekül, megretten tőlem, vagy megkérdőjelezi a szándékaimat. De ő az első lány, aki páncélt és fegyverzetet igénylő helyzetekbe kényszerít.

Csendben baktatunk, Grey mögöttünk halad, és a domb tetejéről nézi, ahogy leereszkedünk a völgybe. Harper szavai még most is itt visszhangoznak a fülemben.

Már elfelejtetted, hogy a néped szenved?

– Nem felejtettem el – mondom neki.

Sokáig hallgattunk, de pontosan tudja, mire célzok.

– Hát, attól még nem sokat tettél az ügy érdekében.

– Csupán egy napot töltöttél Emberfallban, de máris felfedezted a hiányosságokat. Gondolom, most azt hiszed, jót teszel, hogy kegyet gyakorolsz a szenvedők felé.

Harper jeges pillantást vet rám, innen tudom, hogy rátapintottam a lényegre.

Megrázom a fejem.

– Hiába ürítjük ki mindennap az éléskamrát, akkor sem tudjuk jóllakatni az összes alattvalómat.

– De néhányukat legalább igen, Rhen – feleli halkan Harper.

– Igen, de nem mindenkit. – A lányra nézek. – Mi alapján választasz?

Harper arcáról mélységes bosszúság sugárzik.

– Miért kellene választanom?

– Miért ne? Emberfall népe nem merészkedik a Vasrózsa közelébe. Azt hiszik, egy rettentő fenevad alszik a sáncokon, aki csak arra vár, hogy elpusztítsa őket. Az alattvalóim önszántukból nem járulnak elém. És még ha kocsit is bérlek, hogy körbehordjam azt a sok ennivalót, hogyan döntöm el, ki szorul rá leginkább az adományra?

– Hát…

– Mielőtt válaszolnál – folytatom –, mit mondasz azoknak, akikről nem tudsz gondoskodni? Képzeld csak el, megérkezünk a fogadóba, ahová még fél tucat vendég érkezett. Az, amit a nyeregtáskába pakoltál, nem lesz elég mindnyájuknak. Nekik mit mondasz?

– Visszamegyek a kastélyba, és hozok még ételt.

Ördög és pokol, milyen makacs!

– Tegyük fel, hogy mindennap egy szekérderéknyi ételt osztasz szét. Elterjed a hír. Az emberek sorba állnak. Először csak kisebb torzsalkodások alakulnak ki, amik idővel zavargásokká fajulnak…

– Igen, értem, mire akarsz kilyukadni.

– Kitör a harc, és mivel nincsenek rendfenntartók, akik megfékeznék az erőszakot…

– Jó, értem! – Harper vöröslő arccal, szaporán veszi a levegőt. – De nem érdekel. Én akkor is segítek rajtuk. Ez is jobb, mint a semmi.

– Valóban? Biztos vagy ebben, milady?

Megragadom a kantárszárát, és mindkét lovat megállásra kényszerítem.

Harper gyilkos pillantással fordul felém, mindenáron vissza akarja szerezni a szárat. Dühösen lángol a szeme.

– Engedj el!

Higgadtan mondom:

– Tudod, hogy nincs ellenemre az őszinteség és a civilizált eszmecsere. Remélem, ezt sikerült világosan az értésedre adnom. De a tiszteletlenséget nem tűröm.

– Kivéve, ha én vagyok a szenvedő fél?

Harper lova – pontosabban szólva az én lovam, bár úgy tűnik, a lány, ha úgy tartja kedve, habozás nélkül kisajátítja – hátravetett fejjel toporzékol a latyakban, de szorosan tartom. Harpernek különös érzéke van ahhoz, hogy gyors egymásutánban feltüzeljen és lelombozzon.

– Én csupán annyit kértem, hogy vizsgáld meg a tetteid következményeit – felelem kimérten. – Ha ez a te meglátásod szerint tiszteletlenség, akkor tévedsz.

– Jó.

Harper elfordítja a tekintetét.

Nagy levegőt veszek.

– Nem véletlenül zárkóztam be a kastélyba ilyen hosszú időre. Ha arra kényszerítesz, hogy elvegyüljek a nép között, jobb, ha tisztában vagy vele, milyen hatással van mindez…

– Én nem kényszerítelek semmire. Most pedig engedj el!

Megvárom, amíg lecsillapodom, majd az égre emelem a tekintetemet. Hát persze, hogy egy olyan lány jelenti az utolsó szalmaszálat, aki a fejébe vette, hogy aláássa a törekvéseimet, és minden adandó alkalommal újabb akadályokat gördít elém. Egyet előre, kettőt hátra.

– Figyelj, Rhen! Én nem vagyok az alattvalód. Nekem te nem parancsolsz!

– Lehet, hogy nem parancsolok neked – felelem egészen halkan –, de most az én felségterületemen vagy. Nem a saját hazádban.

– És erről ki tehet?

– Hát nem érted, hogy egy hajszálon függ a hatalmam? Sejtelmed sincs, milyen áldozatokat hoztam, hogy biztonságban tudhassam az országomat. – Megfeszül az állkapcsom, és ettől a szavaim is jégpáncélba burkolóznak. Volt idő, amikor ennek a hangnak a hallatán az emberek fejvesztve menekültek. Ugyanez a hang apám esetében a halál előszele volt. Harper azonban dacosan mered rám, minden csepp akaraterőmre szükségem van, hogy megőrizzem a hidegvéremet. – Megvetően, lekicsinylően szólsz hozzám, mintha nem tudnám, mit kell elviselnie a népemnek. Úgy beszélsz, mintha te uralkodnál felettem. Ne feledd, ki vagyok!

– Te vagy az emberrabló, én a túsz?

Meglepetten vonom fel a szemöldökömet.

– Ezt szeretnéd? Ám legyen. – Hátrafordulok. – Parancsnok!

– Mit csinálsz? Rhen, engedj el! – Harper megpróbálja lefeszegetni a kezemet Vas kantárszáráról. Gyanítom, hogy még a ló oldalába is belevájja a sarkát, mert Vasakarat makrancosan feszül a szárnak. – Engedj el…

– Milord!

Grey lova párálló lehelettel fékez le Harper mellett, latyakesőt zúdítva a nyakunkba.

– Vidd vissza Lady Harpert a kastélyba! Ha kell, kötözd meg! Zárd a…

– Nem!

Harper tőrt ránt. A csuklómat veszi célba.

Grey a lány könyökhajlatához szegezi a kardját. A köpenyénél fogva elrántja tőlem.

Harper sóbálvánnyá dermed, az arca sápadt, szeme tágra nyílik a félelemtől meg a dühtől.

Nem érzek megbánást, elégedett vagyok. Végre valami, aminek van foganatja.

– Egy szavamba kerül, és Grey lenyisszantja a karodat. – Harper tőrére pillantok. – Én nem rántottam fegyvert, milady.

– A szár – mondja Harper elkínzott, szinte fuldokló hangon. Grey vasmarokkal szoríthatja a nyakát. – Csak a szárat akartam elvágni.

– Aha. – Greyre pillantok. – Engedd el!

Grey engedelmeskedik. Harper visszacsúsztatja a tőrt a hüvelyébe, majd helyreráncigálja a köpenyét. Szaggatottan veszi a levegőt, és könnyek csillognak a szempilláján.

Ezúttal feltámad bennem a bűntudat.

Harper nem néz rám.

– Csak a fogadóig megyek. – Piros az arca. Nagyot nyel, és halkan folytatja: – Nem… nem akarlak kijátszani. Én csak segíteni szeretnék. – Hirtelen felpillant, és a hangjába visszatér a tűz. – Érted?

A szavai behatolnak a gondolataimba, és összekeverednek a dorgálással, amit Greytől kaptam kártyázás közben. Semmit sem teszek anélkül, hogy előtte ne mérlegelném a tetteim következményét. Greynek igaza volt: minden lépésemet előre megtervezem.

Talán Harpernek is igaza van.

Greyre nézek.

– Kísérd el a fogadóba! Majd utánatok megyek.

Grey felvonja a szemöldökét.

– Milord…

– Menjetek! Vigyázz, nehogy megint elkóboroljon!

Harper kirántja a kezemből a szárat. Némán oldalba kapja a fakót, és leüget a dombról. Grey habozás nélkül utánaindul.

Miután elmentek, az ellenkező irányba fordítom a lovamat, és megsarkantyúzom.

Tizenhetedik fejezet

HARPER

EZ FÁJ. MINTHA KÖRMÖST KAPTAM VOLNA.

Grey nem tágít mellőlem, könnyedén üget a latyakban. Gyorsan haladunk. Azt hittem, kicsit feszélyezett lesz a hangulat, pláne a tőrös incidens után, de tévedtem. Grey tízszer veszélyesebb, mint Rhen, de százszor közvetlenebb.

Minden olyan zavaros! Rhen is zavaros! Nem úgy viselkedik, mint aki az élete párját keresi. Csak játszadozik velem, a szép szavak mögött egy hétpróbás csaló rejtőzik. Úgy viselkedik, mint egy láncra vert állat, ami jól tudja, meddig terjednek a határai – de azt is tudja, hogyan kergesse halálba a zsákmányát.

Hát ezért nem bízom benne.

A hómezőn történt leszámolás ráébresztett, hogy Rhen sem bízik bennem. Annak ellenére, hogy ő ejtett csapdába Emberfallban, az ő bizalmatlansága mélyebben gyökerezik.

Amikor feltűnik a fogadó, lelassítom a lovat. Hátrapillantok, de csak a latyakos tájat meg a fölötte kékellő eget látom. Rhen sehol.

Grey is lelassít mellettem.

– Komolyan levágtad volna a karom? – kérdezem tőle.

Jelentőségteljes pillantást vet rám.

– Megakadályoztam volna, hogy bajt csinálj – feleli.

– Tehát igen.

– Én csak parancsot teljesítek – mondja szenvtelenül. – Nem neheztelek rád.

Valamelyest sikerül megnyugtatnia, de közben mégsem.

– Szerinted hova ment Rhen?

Grey felsóhajt, enyhe bosszúság vegyül a hangjába.

– Én sem tudok többet, mint te.

Amikor megérkezünk a fogadó udvarára, kivágódik a bejárati ajtó. Kis hókupacok csúsznak le a tetőről, és a földre pottyannak. A lovak méltatlankodó horkantással kapják fel a fejüket.

Coale áll a küszöbön.

– Milady! – harsogja meglepetten. – Hát visszatértél?

– Igen. Hoztam… – Hirtelen elhallgatok, mert eszembe jut a sok zavargás meg a csetepaté, amivel Rhen ijesztgetett. – Ööö…

– Lady Harper ajándékot hozott – siet a segítségemre Grey, majd előrelép, hogy átadja a degeszre tömött nyeregtáskákat.

– Nos. Igen. Tessék!

Majdnem feldőlök. Ügyetlenül Coale kezébe nyomom a táskákat.

Coale döbbenten néz.

Evalyn hangja hallatszik a háta mögül.

– Vendégeink jöttek? Miért… szent ég! – Az asszony a férje mellé lép, és mélyen meghajol. – Lady Harper! Hát visszatértél!

– Ajándékot hozott – mondja zsibbadtan Coale.

– Á, semmiség. – Érzem, hogy elpirulok. – Csak egy kis elemózsia. Ha már így a nyakukba kapták Freyát meg a családját.

– De hát… Őfelsége hat hónapra előre kifizette a szobát. Ezt aligha nevezhetnénk kellemetlenségnek.

Megdermedek.

Nem is tudtam, hogy Rhen fizetett a fogadósnak.

Evalyn hadarni kezd, nyilván félreérti a hallgatásomat.

– Most biztosan azt gondolod, hogy telhetetlenek vagyunk! Mi próbáltuk lebeszélni őfelségét – magyarázza a kezét tördelve.

– Nem! Nem. Én… én értettem félre a helyzetet. Csak a gyerekeknek hoztam egy kis harapnivalót.

– Ó! – Evalyn felderül, Összecsapja a kezét. – Fáradjatok be!

Bevezet minket a nappaliba. A tűz épp csak parázslik. A sülő kenyér illata betölti a helyiséget. Coale elveszi a köpenyeinket, és bekiabál a hátsó szobába.

– Gyerekek! Lady Harper van itt.

Közelebb húzódom Greyhez.

– Te tudtad, hogy Rhen mindent kifizetett? – dünnyögöm az orrom alatt.

Grey komoran néz rám.

– Miért, te mit hittél?

– Hát… hát…

– Lady Harper! – Lábdobogás hallatszik a lépcső felől, beleremeg a padló. A három gyerek szalad elöl, sugárzik az arcuk az örömtől. Freya, karján a kisbabával, lassabban közeledik, de ő is mosolyog.

Nem tudom, megérdemlem-e ezt a fogadtatást. Azok után, hogy a család elvesztette az otthonát.

A kislány átöleli a derekamat. A két fiú Grey lábába csimpaszkodik. Rám is átragad a jókedvük. Örülök, hogy mézeskalács is van a nyeregtáskában.

A lármára még Bastian is előmerészkedik a konyhából. A kicsik az asztalhoz nyomakodnak, alig várják, hogy kicsomagoljak.

A kislány kinyújtja a kezét, és végighúzza az ujját a sárga varráson, az idősebbik fiú ezalatt a nyeregtáskát díszítő ékkövet böködi. Barna szemük tágra nyílik.

Freya hátrébb ráncigálja őket.

– Dahlia! Davin! Ne nyúlkáljatok!

– Semmi baj – mondom. – Dahlia, nyisd ki szépen a táskát!

A kislány karcsú ujjai hosszasan babrálnak a csattal, de az végül megadja magát, és textilbe bugyolált sütemények meg sajtok gurulnak szét az asztalon. Dahlia felkacag. A többi gyerek lélegzet-visszafojtva simul az asztal széléhez.

– Ez túlzás – suttogja Freya.

Az étel talán egy étkezésre sem elég. De csend borul a szobára, mindenki tátott szájjal bámul. Senki sem nyúl semmihez.

– Nézzétek! – suttogja az idősebbik fiú, aki nem lehet más, mint Davin. – Teasütemény!

Kínban érzem magam, úgy látszik, valamit nagyon elrontottam. Azt kívánom, bárcsak Rhen is itt lenne, hogy elsimítsa a dolgot. Legszívesebben a falba verném a fejem.

Rhen összes intő szava itt visszhangzik a fülemben.

– Talán… megsértettelek benneteket? – suttogom.

– Milady! – feleli ünnepélyesen Coale. – Királyi személy nálunk még nem ajándékozott ételt a népének. Azt sem… azt sem tudjuk, mit mondjunk.

– De hálásak vagyunk – szól közbe sietve Evalyn. – Nagyon hálásak, milady!

– Na, én hozok egy kis mézsört – dörgi Coale.

Hangos kopogás hallatszik az ajtó felől.

Evalyn már rohan is, hogy beengedje a látogatót. Amikor kinyitja az ajtót, látom, hogy Rhen áll a küszöbön, szőke haja ragyog a napfényben. A ruházatára sem lehet panasz, a köpenyét és a páncélját mintha ráöntötték volna.

– Felség! – hadarja Evalyn. – Micsoda megtiszteltetés! Fáradj be!

– Hálásan köszönöm.

Rhen szelíd hangon beszél. Átlépi a küszöböt.

Önkéntelenül is rápillantok. Szinte észrevétlenül vonja fel a szemöldökét, de már ebből az apró rezdülésből kiderül, hogy tudja, mekkora bajba kerültem és mennyire tanácstalan vagyok. Fél órája még kiabáltam vele, most azonban bármit megadnék, hogy kihúzzon a csávából. Kíváncsi vagyok, vajon előre eltervezte-e a dolgot. Vajon tudja-e, mit érzek most?

De csak azért is farkasszemet nézek vele, és nem tágítok.

– Coale – mondom. – Hozhatod a sört.

Végül megint a tűz mellett kötünk ki Rhennel. Újra elfoglaltam a régi fotelomat, ő pedig a kandalló szélén ülve kortyolgatja a sörét. Grey a kandallópárkányt támasztja a sarokban, a tűz fénye megcsillan a fegyverein.

Rhen egy szót sem szólt hozzám azóta, hogy belépett a fogadóba, csupán egy biccentésre meg egy kurta „milady”-re futotta tőle.

A légkör feszült és bizonytalan. Rhen háta mögött vidáman ropog a tűz, a gyerekek a nappali közepén falatoznak és játszanak, de a csend úgy lóg a fejünk felett, akár egy kifeszített gyapjútakaró.

Egyedül a kis Davin merészkedik a közelünkbe, úgy tűnik, Grey keltette fel a figyelmét. Nem lehet több négyévesnél, a haja sűrű, a szeme nagy és barna. Folyton a közelünkben ólálkodik, és az őrparancsnokot figyeli a szeme sarkából. Grey mereven áll, pillantásra sem méltatja a gyereket. Olyan mozdulatlan, hogy szinte eggyé olvad a kandallóval.

Amikor azonban Davin közelebb lopakodik, és megérinti Grey kardját, a fegyveres úgy vetődik előre, mintha el akarná kergetni a fiút.

A fiú ijedten hátraugrik, de aztán harsány hahotában tör ki. Grey elmosolyodik, és felborzolja a gyerek haját.

– Menj! – mondja kedvesen, de ellentmondást nem tűrően. – Játssz a többiekkel!

Davin eliramodik, de a huncut pillantás, amit Greyre vet a válla fölött, azt üzeni, hogy nemsokára visszatér.

Greyt nézem, és eszembe jut, hogyan mókázott a gyerekekkel a hóban.

– Értesz a gyerekek nyelvén – mondom neki. – Ez a… legkülönösebb tulajdonságod.

– Valóban? – kérdezi szárazon. – Ez a véleményed, milady?

– Voltaképpen… – Elbizonytalanodom. Rhen a szobát fürkészi, de tudom, hogy hallgatózik. Megint Greyhez fordulok. – Igen. Ez. – Finoman puhatolózom, nem akarok darázsfészekbe nyúlni. – Van gyereked? Vagy volt? – kérdezem rövid hallgatás után.

– Nem. A királyi gárda tagjainak tíz évre le kell mondaniuk a családalapításról. A feleség és a gyerekek elvonják a figyelmet a feladatokról.

Evalyn is hallja, miről beszélgetünk, és a kandallóhoz lép.

– Diszi földjén talán másképp van, milady?

Ja, igen. Diszi földje.

Rhen rám néz, és kíváncsian vonja fel a szemöldökét. Ő is a válaszomra vár.

– Igen – felelem, miközben a fejemben szélsebesen pörögnek a fogaskerekek. – Nálunk másképp van. A titkosszolgálat emberei megházasodhatnak és családot is alapíthatnak.

– Óóó! – sápítozik Evalyn. – Titkosszolgálat. Micsoda titokzatos név!

– Dicsőséget jelent, ha valaki beléphet a titkosszolgálat soraiba? – kérdezi Coale.

Hirtelen én kerülök a figyelem középpontjába.

– Hát… biztosan.

– Itt már az is nagy dicsőségnek számít, ha valaki a felvételét kérheti a testületbe. – Coale megáll a fia mellett, aki éppen egy darab süteményt vesz a tálról, és a fiú vállára helyezi péklapát kezét. – A családnak is áldás, ha a gyermeket felveszik a királyi gárdába. Nem is reméljük, hogy Bastian neve egyáltalán szóba kerülhet, de idővel talán minden jobbra fordul.

– Van még elég szakma, amiből választani lehet – jegyzi meg Grey.

Rhen éles pillantást vet rá.

– Parancsnok!

– Igazán? – álmélkodik Evalyn. – Akkor van még remény.

Rám mosolyog.

Nagyot nyelek. Ez a nő azt hiszi, hogy én vagyok a változás kulcsa. Egy eljegyzés is elég, hogy Emberfall békét kössön egy nemlétező országgal. Ha Emberfall népének az az egyetlen reménye, hogy beleszeretek Rhenbe, akkor a sorsuk már akkor megpecsételődött, amikor Greyre támadtam a feszítővassal.

– Nem akarok a szörnyeteggel harcolni – mondja Bastian.

Az apja leinti.

Freya, aki eddig a pólyást dajkálta, most felpillant.

– Lehet, hogy mire nagykorú leszel, legyőzik a szörnyet – mondja reménykedve. – Ha Lady Harper országa a segítségünkre siet.

– Mondd csak, milady! – szól közbe Evalyn. – A fenevad a ti országotokra is fenyegetést jelent?

Rhenre pillantok, nem tudom, mitévő legyek.

Rhen visszanéz rám.

– Nos? Ez engem is érdekel.

– A mi birodalmunkat nem fenyegetik fenevadak – válaszolom fellengzősen.

A bögrémbe bámulok, és nagyot kortyolok belőle, csak hogy ne kelljen többet mondanom. Az ital égeti a torkomat.

– Messze van innen az országod? – kérdezi Coale. – Bevallom, még sosem hallottam Disziről, pedig már régóta szállásolunk el utazókat.

– A pontos távolságot nem tudnám megmondani – felelem. – De villámgyorsan ideértem.

Ekkor kopognak.

– Fogadós! – kiabálja odakintről egy férfi.

– Újabb vendég? – kérdezi Evalyn. Lesimítja a szoknyáját. – Felettébb szokatlan így tél elején. – Rám mosolyog. – Szerencsét hozol nekünk, milady.

Coale szélesre tárja az ajtót.

– Uraim! Legyetek…

Hirtelen lelohad a lelkesedése. Nem látok mást, csak csizmás lábakat. Kardhegyeket. Öt ember. Legalább.

Önkéntelenül talpra ugrok. Rhen is feláll, Grey pedig elénk lép. Egyik keze a kardja markolatán nyugszik, de még nem vonta ki a fegyvert.

– Legyetek üdvözölve – fejezi be a mondatot nyugtalanul Coale. A háta kitakarja az ajtónyílást. – Szállást kerestek? Van még egy üres szobánk, megosztozhattok rajta…

– Azért jöttünk, hogy lefoglaljuk az ingatlant. A király nevében.

– Hogy lefoglaljátok az ingatlant? – Coale hátralép. – Minden évben befizetjük az adót. Nincs tartozásunk…

– Egy órátok van, hogy eltakarodjatok innen.

Coale felszisszen.

– Nevetséges! Ez az otthonunk!

A férfi fenyegetően előrelép.

– Eltakarodtok, vagy rátok gyújtjuk a házat!

Evalyn közelebb húzódik hozzánk.

– Biztosítalak, felség – suttogja feldúltan. – Rendesen fizetjük az adót. Ez csak valami félreértés lehet…

– Ezek itt nem az én embereim – feleli halkan Rhen.

– Ugyanazokat a színeket viselik, mint a tegnapi banda – mondja Grey.

Rhen rápillant, majd Coale felé indul.

– Gyerekek! – suttogja Freya. Félelem árad a hangjából. – Gyerekek, menjetek a szobátokba!

A kicsik a lépcsőhöz robognak.

– Állj félre, fogadós! – morogja a jövevény. – Ha nem távozol önszántadból, csak egy kupac hamu marad belőletek.

Coale nem mozdul.

– Ne fenyegesd a családomat…

– Mondom, félre! – A férfi kivonja a kardját, és benyomul a házba. – Szedjétek a holmitokat, és táguljatok innen!

Grey a fegyvere után nyúl, de Rhen megrázza a fejét.

Négy másik követi az első férfit, teljesen ellepik a bejáratot. Sötét ruhát viselnek, amit zöld-fekete-ezüst hímzés díszít. Pont, mint a tegnap esti csapat. Harcias képet vágnak, látszik rajtuk, hogy nem ismernek irgalmat. Kemény fából faragták őket.

Körülnéznek a szobában. A pillantásuk megállapodik Rhenen és Greyen. Ketten összenéznek.

Felismerem az egyiküket.

Ő az, aki tegnap este egérutat nyert. A bandavezérhez hajol, és odasúg neki valamit.

A vezér Freyát bámulja, de amikor meghallja, mit súg neki a társa, először rám, majd Greyre, végül Rhenre siklik a tekintete.

– Ki vagy te?

Rhen előrelép.

– Lord Vincent Aldrhen, Emberfall hercege, Broderick, a Keleti Földek királyának fia. – A szeme résnyire szűkül. – Hát benned kit tisztelhetek?

A férfi a földre köp.

– A herceg halott.

A férfiak felnevetnek a háta mögött.

Evalyn a szívéhez kap.

Rhen mosolyog, de nem jókedvében.

– Biztosíthatlak, hogy nagyon is élek. – Egy pillanatra elhallgat, majd élesebb hangon folytatja. – Ne háborgasd ezeket a jámbor embereket!

– Ha te vagy a herceg, hol vannak a katonáid? A kíséreted? – A férfi körülnéz, és ezúttal engem pécéz ki magának. – Ez a föld hamarosan Karis Luran fennhatósága alá kerül. Elveszem, amiért jöttem. – Előrelép. – Gyújtsátok fel a házat! Öljétek meg őket!

Rhen a kardjához nyúl.

– Várj!

Felszegem az állam, és lefogom Rhen kezét.

Egyszer uzsorások kopogtattak nálunk, apámat keresték. Ő akkor már nem lakott otthon. Fiatal voltam, de nem hülye, láttam, hogyan csillan meg az acél az egyik férfi dzsekije alatt. Anyám kedvesen fogadta őket, sütit és kávét hozott nekik. Emlékszem, remegett a keze, amikor felemelte a kávéskannát.

Valóban igaz a mondás, hogy a szép szó az ellenséget is kibékíti, mert a behajtók végül elhitték anyának, hogy a férje üzleti úton van, ő pedig csak egy tudatlan feleség, aki otthon neveli a gyerekeket, és fogalma sincs a férje viselt dolgairól.

Verekedni nem tudok, de blöffölni igen.

Előrelépek.

– Hogy merészelsz így beszélni Diszi királyának elsőszülött lányával? – Meg sem várom a választ, hanem Rhen felé fordulok, aki úgy néz rám, mintha kísértetet látna. – Nem is említetted, hogy a birodalmad egy másik uralkodó fennhatósága alatt áll. Mi szövetséget kínáltunk neked. Ha értesítem apámat, a seregei egy szempillantás alatt lerohanják az országodat…

– Miféle seregek? – kérdezi a férfi. Gyanakvóan néz rám, de nem engedi, hogy a társai beljebb lépjenek. – Ki vagy te?

– Harper vagyok, Diszi hercegnője – jelentem ki. – Nem hallottál rólam? A seregünk több ezer főt számlál.

– Egy egész hadosztály – teszi hozzá gyorsan Rhen. – Remélem, hamarosan egyesíthetjük erőinket Diszi legendás seregével.

– Igen, egy egész hadosztály. Magától értetődik – dadogom. – Több száz ezred alkotja.

– Több tucat – helyesbít Rhen.

– Igen, több tucat, és bármelyik pillanatban betörhet Emberfallba, ha a szövetségünk meghiúsul…

– Miféle szövetség? – kérdezi a férfi. Elkeseredettnek tűnik. – Ki… mi… hol az a Diszi?

– Nem vagy abban a helyzetben, hogy kérdéseket tegyél fel. – A hangom csupa tűz és acél. Emlékszem, miket mondtak ezek a gazemberek Freyának meg a kis Dahliának. – Már megüzentem apámnak, hogy tegnap este támadás ért. Önként feladjátok magatokat, és békén hagyjátok ezeket az embereket! Szépen megmondjátok a neveteket, hogy apám tudja, kiket végeztessen ki elsőként. Én is ott leszek, végignézem.

A férfi tétovázik.

Rhen kapva kap az alkalmon.

– Harper hercegnő! – mondja. – Ezek az emberek csak parancsot teljesítenek. Ebben a házban még nem ártottak senkinek. Bizonyára félreértés történt. Várd meg, amíg visszatérnek a parancsnokukhoz, mielőtt nemzetközi incidens kerekedne az ügyből.

A férfi szeme résnyire szűkül.

Rhen hozzám hajol.

– Irgalmazz, milady! Tudom, hogy a katonáitok élvezettel négyelik fel az ellenséget, de…

Evalyn levegőért kapkod.

– Szent ég! Micsoda gonosz népség ez a titkosszolgálat!

A férfi mélyen a szemembe néz. Nem ejtették a fejére.

– Egy szavadat sem hiszem, te lány! Porig égetjük ezt a fogadót.

Állom a tekintetét, nem rettenek meg.

– Grey parancsnok! Mutasd meg, hogy nem hazudok!

Grey kettőt suhint a kezével. A férfi felkiált, és a padlóra zuhan. Egy kés áll ki a térdéből.

Hű! Nem tudom, mire számítottam, de ez igen!

A férfi rekedten jajgat. Vér bugyog fel a tőr körül, és lassan eláztatja a bandavezér nadrágját. Az emberei zavartan toporognak, először rám, majd Greyre pillantanak. Senki sem ránt fegyvert.

Grey már a kardjával hadonászik.

– Levágjam a lábát, milady?

– Igen – válaszolom. – Szép trófea lesz apámnak.

Grey habozás nélkül előrelép.

Visszafojtott lélegzettel állok. Tudom, hogy Greyt semmi sem tarthatja vissza.

– Ne! – kiáltja a férfi. – Ne! – Dühös pillantást vet az embereire. – Segítsetek már, a szentségit! Vigyetek innen!

A többiek sietve kiráncigálják az ajtón.

– Ehhez a királynőnek is lesz egy-két szava! – ordítja. – Figyelmeztetlek, a királynő…

Coale rácsapja az ajtót.

Aztán felém fordul. Az összes vér kiszökött az arcából.

– Milady! Hálás köszönetünk.

– Igen. – Evalyn megkerüli az asztalt, és térdre hull előttem. Megcsókolja a kezemet. – A kegyelmed végtelen.

Szívem szerint elrántanám a kezem.

– Ne! Kérlek! – Most, hogy a banda elment, rajtam is úrrá lesz az izgalom, és a szívem rémülten kalapál. – Semmiség…

– Ez nem igaz. – Evalyn felnéz rám, könnyes a szeme. – A fogadó az összes vagyonunk.

Freya mellénk lép. Ő a másik kezemet csókolja meg.

– Másodszor is megvédted a gyermekeket. Rendelkezz velem, milady, ha kívánod, az udvarhölgyed leszek, vagy a szolgád, vagy…

– Nem! Nem. Köszönöm.

Nem tudok mit kezdeni a helyzettel. Ezek az emberek őszintén bíznak bennem, holott az egész – a birodalom, a hadsereg – csak kitaláció. Semmit sem nyújthatok nekik.

Kétségbeesve várom Rhen segítségét.

Ő azonban derűs kíváncsisággal néz rám.

– Milady! – hajol meg előttem. – A lekötelezetted vagyok.

Mindjárt behúzok neki egyet! Hagyd már abba!, tátogom. Segíts! Rhen Coale-ra pillant.

– Fogadós! – mondja. – A hercegnő két napja úton van. Úgy vélem, ráférne egy kis pihenés. El tudnátok szállásolni egy rövid időre?

– Igen! – kiáltja Evalyn, és rögvest talpra ugrik, meg sem várja a férje válaszát. – Igen. Milady, engedd meg, hogy előkészítsem a szobádat!

– Készítek egy kis harapnivalót – ajánlkozik Coale. – Felség… – teszi hozzá némi habozás után –, te is csatlakozol a hercegnőhöz? Tiltakozni akarok, de Rhen megelőz.

– Igen – feleli mosolyogva. – Még sok megbeszélnivalónk van Harper hercegnővel.

Tizennyolcadik fejezet

RHEN

A SORS CSÚFOT ŰZ BELŐLEM. Düh és elragadtatás viaskodik a gondolataimban.

Düh, hogy a fegyveresek rettegésben tartják a népemet.

Elragadtatás, hogy ez a szégyentelen, őrült kis fruska szembeszegült velük.

Ugyanazt a szobát kapjuk, ahol tegnap este aludtam. A kandallóban friss tüzet raktak, és Coale egy tál ételt meg egy kancsót készített a komódra. Harper arca egy árnyalattal haloványabb, mint máskor, a tekintete rémült.

– Hát ez… ez… – Elgyötört sóhajjal ereszkedik le az ágyra. A szájára szorítja a tenyerét. – El sem hiszem, hogy bevált.

Én sem. Ez a lány teljesen kiszámíthatatlan. Azok után, hogy ilyen bátran szembeszállt a haramiákkal, úgy bámul rám, mint aki a legkisebb neszre riadtan menekülne ki a szobából.

– Ha nem ismernélek – jegyzem meg –, én is bedőltem volna neked. – Lopva rásandítok. – Ha már itt tartunk, nemesi családból származol?

Harper száraz kacajt hallat.

– Nem. Távolról sem. – Hirtelen rám emeli a tekintetét, mintha csak most venné észre, hogy én is a szobában vagyok. A szeme résnyire szűkül. – Haragszom rád.

– Valóban? – Karba font kézzel dőlök az ajtónak. – Akkor béküljünk ki!

Harper feláll, és ádáz arckifejezéssel mondja:

– Azt parancsoltad Greynek, hogy vágja le a karomat…

– Nem.

– …miután közölted velem, hogy a jótékonykodásommal nemzetközi incidenst fogok szítani…

– Milady!

– …majd se szó, se beszéd elvágtattál…

Felsóhajtok.

– Végeztünk?

– Nem! És amikor méltóztattál visszajönni, csak ültél a kandallónál, és hozzám se szóltál, amíg azok a fegyveresek be nem rontottak…

– De te megreguláztad őket.

– Majdnem lebuktam, mert nem tudom, mi a franc az a hadosztály. – Harper arca lángol, a légzése szapora. A füle mögé tűr egy kóbor hajtincset, de az rögtön visszahullik az arcába. – Ezer katona nem elég?

– Egy hadseregben? Nem.

Elmélázom, mert a tirádában elhangzott valami, ami megragadta a figyelmemet.

Csak ültél a kandallónál, és hozzám se szóltál.

Ha a lány fennakadt ezen, akkor mégiscsak számítok neki valamit.

Harper továbbra is ellenségesen méreget.

– Komolyan Vincent Aldrhen a neved, vagy ezt is csak kitaláltad?

– Micsoda kérdés! – Meg is sértődhetnék, de tudom, hogy Harper őszinte lélek. – Miért találtam volna ki? Én vagyok Emberfall trónörököse.

– Akkor kik azok az emberek? Mi az a Karis Luran?

– Karis Luran nem mi. Ő Syhl Shallow királynője.

Megfeszül a vállam. Ez egy hosszú és kimerítő nap volt, de úgy tűnik, még koránt sincs vége.

– Jó, és mi az a Syhl Shallow?

– Az egy ország messze északnyugatra. A hegyeken túl.

Az évnek ebben a szakában a hegyi utak elvileg járhatatlanok. Apám egyszer sem került összetűzésbe Karis Lurannal, igaz, akkor még életben volt, így könnyen elsimíthatta a vitákat. Harper vérbeli zsarnokként mutatta be Diszi állítólagos királyát, de Karis Luran ténylegesen az. Az országa a szárazföld belsejében terül el, a telek brutálisak, a vadak veszélyesek. Nem csoda, hogy az emberei lerombolták Freya házát, és megfenyegették a gyermekeit. Itt is ugyanezt tették volna, ha Harper nem teszi lóvá őket.

– Mit akarnak itt? – kérdezi Harper.

– Sejtelmem sincs – válaszolom homlokráncolva.

Harper cinikus pillantást vet rám.

– Sejtelmed sincs, miért küld rád katonákat egy másik birodalom királynője?

Megfeszül az állam.

– Hát nem érted, hogy Grey parancsnok egyedül, egy személyben képviseli az udvart és a fegyveres erőinket? Nincsenek tanácsadóim. Sem hírnökeim. Régen katonák állomásoztak a határvárosokban, de nem tudom, életben vannak-e még. Nyugatról a hegyek, keletről a nyílt tenger védik az országot, de… ha az ellenség elég erős, könnyen meglehet, hogy valóban egy egész hadosztály áll az embereik mögött.

Ez végre elhallgattatja Harpert.

A csalódottság tábort vert a szívemben. Több mint háromszáz szezonon át próbáltam megmenteni a népemet egy könyörtelen lénytől, de az idegenektől nem sikerült.

Talán Lilith ezért jelentette ki, hogy ez az utolsó esélyem. Talán már ő is tudja, mi vár ránk.

A hazám ellenséges erők kezére kerül.

Talán ez az igazi átok. Lilith nem engem pusztít el. Hanem Emberfallt.

– És mi a terved? – kérdezi Harper.

Meglepetten vonom fel a szemöldökömet.

– Ha hazudtál, ha valójában nem te vagy Diszi hercegnője, és az apádnak nem áll készenlétben több ezer katonája, attól tartok, nem sok lehetőségem maradt.

– De lehet, hogy a katonáid még ott állomásoznak a határon. Ők kitesznek egy hadsereget? Nem lehetne… – Harper reményteli hangon beszél, és ez is majdnem olyan meglepő, mint minden más vele kapcsolatban. Nem szívesen rombolom le a lelkesedését… de én csak ehhez értek.

– Nem tesznek ki egy hadsereget. Lehet, hogy maradtak még katonáim, de mivel nem tudok kommunikálni velük, hiába is próbálnám kideríteni, hogy állnak-e még az őrhelyek.

– De… de nem tudsz hírnököket szerezni?

– Bizonyára megérted, hogy nem bízhatok titkos katonai üzeneteket egy egyszerű lovasra. Főleg most.

Harper elgondolkodva rágcsálja az ajkát.

– És mi lesz, ha Karis Luran átveszi az uralmat?

– Nem tudom. A birodalmat a dédapám uralkodása óta nem érte ellenséges támadás. Ő ráadásul legyőzte a betolakodókat, és kiterjesztette Emberfall határait.

– Nem te vagy a király? Semmit sem tudsz tenni?

Lesütöm a szemem. A stratégia iránti szenvedélyem most az egyszer eredménytelennek bizonyult.

– Semmi sincs a kezemben, milady. Tehetetlen vagyok. – Rövid hallgatás után így folytatom: – Noha egyelőre sikerült elüldöznünk a betolakodókat, ez nem fogja megakadályozni őket abban, hogy visszatérjenek. És akkor ki tudja, mi lesz.

Harper nagyot nyel.

– Tudom. Ez nekem is eszembe jutott. – A tenyerébe támasztja az állát. – Szegény emberek!

A hangja egyenesen a szívemig hatol. Semmit sem tud a népemről. Semmit. Jogosan gyűlölhetne mindazért, amit képviselek.

– Maradunk még? – szólal meg végül.

Letaglóznak a szavai, hirtelen azon kapom magam, hogy egyenként elemzem ki őket. Maradunk? Ma-ra-dunk?

Többes szám.

Ellépek az ajtótól, és gyanakvó pillantást vetek Harperre.

– Itt akarsz maradni? A fogadóban?

Bólint.

– Csak ma estére.

Ebben a pillanatban semmit sem tagadnék meg tőle.

– Természetesen.

Megkönnyebbülés villan fel a szemében, de ez sem tart sokáig.

– Tudom, hogy butaság – mondja fintorogva. – Mint az az ételdolog is. Nem maradhatunk itt örökké. A fogadó megmenekült, de ez még nem jelenti azt, hogy nem gyújtanak fel egy másikat…

– Milady!

Érzi a komolyságot a hangomon, mert meglepett pislogásba kezd.

– Tessék!

Közelebb lépek hozzá.

– Egyelőre idáig terjed a hatalmunk. Nem segíthetünk mindenkin.

Éles sóhajt hallat, mintha így akarná visszaszívni a szavait.

– Rhen…

Elcsuklik a hangja, és hirtelen azt kívánom, bárcsak egy távoli ország harcos hercegnőjét tisztelhetném benne. Azt hiszem, félelmetes szövetséges lenne. Vakmerően szembeszállt a támadókkal. És velem is.

Előrenyúlok, és a füle mögé tűröm a kósza hajtincset.

– Nem akartalak felbosszantani.

Amikor az ujjaim a halántékához érnek, egy pillanatra elakad a lélegzete, de nem húzódik el.

– Mikor?

Elmosolyodom.

– Amikor nem szóltam hozzád. A kandallónál.

– Nem akkor, amikor megparancsoltad Greynek, hogy öljön meg?

– Nem mondtam ilyesmit.

A hajtincs újból kiszabadul, megigazítom, ám ezúttal nem húzom el a kezem. Harper ajka szétnyílik, amikor az ujjaim végigsiklanak a fülkagylója ívén.

Ám hirtelen elkapja a csuklómat. Dühösen fújtat.

– Tudom ám, miben sántikálsz! Háromszáz nőn gyakorolhattad a trükkjeidet. Hagyd abba!

A szavai nyilakként záporoznak felém, belefúródnak a húsomba, szétroncsolják az idegvégződéseimet. Elrántom a kezem, és hátat fordítok neki. Ökölbe szorítom a kezem, a hangom fagyos.

– Ahogy óhajtod, milady.

– Nem fogsz magadba bolondítani!

Lesújtó pillantást vetek rá.

– Tisztában vagyok vele.

– Nem bízom benned, Rhen.

Minden szó újabb tőrdöfés, amit a beletörődés keserűsége követ.

– Ezzel is tisztában vagyok.

Harper feltépi az ajtót.

– Te sem bízol bennem, úgyhogy kvittek vagyunk. Meg ne próbáld még egyszer!

Azzal kiviharzik.

Sóhajtva ülök le az ágy szélére, és a hajamba túrok. Miért nem hagytam, hogy Karis Luran emberei leszúrjanak? Ennél még az is kellemesebb lett volna.

Gondolkodás nélkül megérintettem Harpert. Ez nagyon óvatlan lépés volt a részemről. Harpernek igaza van: több mint háromszáz nőn gyakorolhattam. Jobban is figyelhettem volna.

Egy röpke pillanatra megfeledkeztem az átokról. Elfelejtettem, hogy Harper nem olyan, mint a többi lány, akik csalafinta szavakkal kelletik magukat.

Egy röpke pillanatra eszembe jutott. Eszembe jutott, milyen érzés őszintén kívánni egy lányt, nem egy alaposan kidolgozott hódítási terv alapján cselekedni, aminek egyetlen célja, hogy megtörjem az átkot.

Ördög és pokol! Ez iszonyú!

Grey jelenik meg az ajtóban.

– Milord?

– Mit akarsz?

Grey nem válaszol azonnal.

– Óhajtasz valamit?

Igen. Vess véget a gyötrelmeimnek!

Ez persze mérhetetlenül önző gondolat. Grey megölhet ugyan, de ez még nem védi meg az alattvalóimat a megszálló csapatoktól. A halálom pontot tesz a szenvedéseim végére. De sem Grey, sem a népem nem nyer rajta.

Igazság szerint azon sem nyernek, ha életben maradok. A lény könnyedén végez velük.

Felnézek.

– Lady… Harper hercegnő itt akar maradni éjszakára. Szólj a fogadósnak!

– Igenis!

Grey nem mozdul az ajtó elől.

Végigmérem, és megint azt kívánom, bárcsak Harper egy egész zászlóaljnyi katonát mozgósíthatna. Vagy legalább a várőrség a helyén állna, hogy fenntartsuk a látszatot. Bárcsak lenne valamim! Bármim.

De nincs. Csak Grey.

– Miért vagy még itt? – kérdezem tőle.

– Milord?

– Miért nem menekültél el, mint a többiek?

Grey tudja, mire célzok.

– Esküt tettem. És komolyan gondoltam.

– Biztos vagyok benne, hogy a többiek is komolyan gondolták, Grey – felelem halvány mosollyal.

– Az ő nevükben nem nyilatkozhatok. – Grey elgondolkodik. – Talán én komolyabban vettem az eskümet, mint ők.

Vagy ők nem vették elég komolyan.

– Megbántad?

– Nem – vágja rá Grey kapásból, mint aki előre begyakorolta a választ.

Ennyivel nem ússza meg.

– Soha?

– Nem.

– Ez az utolsó szezonunk, parancsnok. Nyugodtan mondd ki, amit gondolsz, ne törődj a következményekkel!

Grey tétovázik, ami ritkaságszámba megy nála. Amikor megszólal, rájövök, hogy félreértelmeztem a habozását.

– Azt mondom, amit gondolok, milord – feleli halkan.

Akár ihletet is meríthetnék a hűségéből. De nem megy. Nem szolgáltam rá.

Úgy érzem, inkább én vagyok az, aki megbánta ezt az esküt.

– Hagyj magamra! – mondom.

Az ajtó halkan becsukódik. Grey mindig is engedelmes szolgám volt.

Most először inkább annak örülnék, ha nem lenne az.

Tizenkilencedik fejezet

HARPER

AZ ISTÁLLÓBAN HÚZOM MEG magam.

Először Evalynnél és Freyánál próbálkoztam a konyhában, remélve, hogy a fecsegésük majd eltereli a gondolataimat, de végig engem ajnároztak.

– Apád hatalmas uralkodó lehet, milady. Milyen az élet az udvarban?

– A szépséged nem ismer határokat. Nem csoda, hogy a herceg szeme megakadt rajtad. Ez a loknis haj nemzeti sajátosság?

– Milady, a ti országotokban a nők is harcolnak? Olyan tüzesen beszéltél!

Nem bírtam sokáig.

Az istálló kicsi, keskeny folyosó szeli ketté, csupán hat boksz van benne, a belmagasság is alacsony. A fogadós – vagy Bastian – szép rendet tart benne. Széna- és finom lóillat terjeng a levegőben, amit az olvadó hó hideg, nedves illata csak még inkább kihangsúlyoz. Bármit megadnék, hogy felnyergelhessek és kilovagolhassak, de most alighanem a környék összes fegyverese „Harperre, Diszi hercegnőjére” vadászik.

A fakó rálehel a kezemre, ennivalót keres, majd az arcomhoz nyomja az orrát.

– Legközelebb hozok neked almát – suttogom. – Ígérem!

Még mindig nem fogtam fel a történteket.

Talán a betolakodók elűzése zaklatott fel. Talán a civakodás. Talán Rhen értett félre valamit. Talán én.

Tudom, hogy egy rafinált szélhámos milyen gyorsan megszédíti az embereket, milyen könnyedén bebeszéli nekik, hogy az ő módszere az egyetlen járható út. Apámmal is ez történt. Jake és én ittuk meg a levét.

És Jake most magára maradt.

A zsebembe nyúlok, és előhúzom a telefont. Az óra szerint Washingtonban most délután fél négy van.

Az akkuszintjelző pirosan világít, de itt, ha akarnék, sem találok konnektort.

Nyomást érzek a mellkasomban, és a torkom is elszorul. Összesen egyszer pörgettem végig a képeket, de ha bekapcsolva hagyom a telefont, végképp lemerül.

Ha pedig lemerül, semmilyen kapcsolatom nem marad a családommal.

Miközben szipogva nyelem a könnyeimet, a fakó megint az ujjaimhoz dörgölőzik, és végighúzza bársonyos orrát a telefon sarkán.

– Már rájöttem, hogy amikor eltűnsz, először az istállóba kell benéznem, milady.

Hátrafordulok, és látom, hogy Grey áll a folyosó végén.

A fakóra pillantok, és a zsebembe csúsztatom a telefont. Nehéz kiverni a fejemből Jake-et, de most, ahogy itt állok az istállóban, és a hólé csöpögését hallgatom, az a bizarr, zavarba ejtő érzésem támad, hogy ez az igazi otthonom, nem az.

– Nem vagyok jó színésznő – felelem halkan.

– Színésznő?

– Nem tudok alakoskodni.

Grey közelebb jön, és megáll mellettem.

– Én nem úgy vettem észre, kedves Harper, Diszi hercegnője.

Elpirulok. A ló az ujjaimat nyalogatja, gyorsan elrántom a kezem, mielőtt a nyalogatás harapdálássá fajulna.

– Amikor azt parancsoltam, bizonyítsd be, hogy nem hazudok, azt hittem, nem teszel semmit.

– Úgy láttam, komolyan beszélsz.

– Csodálom, hogy engedelmeskedtél. – Grey rám pillant, ezért hozzáteszem: – Úgy értem, nekem. Te Rhen embere vagy.

Erre nem mond semmit. Végül így szól:

– Te vagy az első lány odaátról, aki otthonosan mozog a lovak között. Mi az oka?

– Sokat lovagoltam. Amikor kicsi voltam. Anya elvitt… – Elcsuklik a hangom. – Terápiának indult, miután megműtötték a lábamat. De ahogy idősebb lettem, a szenvedélyemmé vált. – Elmélázva simogatom meg a fakó pofáját. – Észre sem vettem, mennyire hiányzik… amíg ide nem kerültem.

– És hol a fegyverzeted?

Felkacagok.

– A kettő nem jár kéz a kézben ott, ahonnan én jövök. Hogy lettél ilyen ügyes késdobáló? – kérdezem végül.

– Gyakorlat teszi a mestert.

– Apád is gárdista volt?

– Nem. Apám földműves volt. – Grey rövid szünetet tart, majd így folytatja: – Anyám szobalány volt a kastélyban, a nagybátyám pedig katona a király seregében. Mindenre megtanított. Gyorsan tanultam. Ez lett a kedvenc időtöltésem.

– Gyerekkorod óta katona akartál lenni?

Grey megrázza a fejét.

– Arra számítottam, hogy én örökölöm majd a földeket. Még gyerek voltam, amikor apám súlyos balesetet szenvedett. Fennakadt a cséplőgépen, és a ló csúnyán megrángatta. Munkaképtelenné vált. Nem tudott járni. Kilenc testvérem volt…

– Kilenc!

Nem csoda, hogy Grey ilyen jól bánik a gyerekekkel.

Grey bólint. Amikor a ló megböködi a kezét, halkan odaszól az állatnak, és megsimogatja az orrát.

– Minden tőlem telhetőt megtettem, de még kisfiú voltam, nem bírtam a férfimunkát. Idővel el kellett adnunk a földjeinket. Az állatainkat. A növényeink sínylődtek. Mi is sínylődtünk. A kastélyban évente tíz új őrt fogadtak fel. Mint hallottad, ez óriási kitüntetést jelent a hozzátartozók számára. Mindenkivel meg kellett szakítanom a kapcsolatot, de tudtam, hogy így legalább véget vetek a szenvedésüknek. Amikor nagykorú lettem, jelentkeztem.

Elbűvölten tanulmányozom Greyt. A széles vállára, a fegyvereire, a páncélzatára siklik a szemem. Megpróbálom elképzelni, amint farmerben és kockás ingben szénabálákat dobál fel egy szekérre.

Csúfos kudarcot vallok.

Nekidőlök az istálló ajtajának.

– Tehát Marcona Grey álarca mögött egy nagy mackó rejtőzik, aki imádja a gyerekeket és az állatokat?

Grey szemöldöke megrezzen.

– Marcona Grey?

– Ne csináld már! Te is tudod, mennyire félelmetes vagy. – A fakó a mellkasomhoz nyomja a fejét. Gyengéden átkarolom a nyakát. – Szóval felvettek a várőrségbe, és Rhen mellett ragadtál.

Grey gyászos pillantást vet rám, de időbe telik, mire rájövök, miért. Felsóhajtok.

– Jó. Felvettek a várőrségbe, és az a hatalmas megtiszteltetés ért, hogy Rhen testőre lehettél.

– A királyi gárdába. És eleinte nem. A királyi család őrzése valóban óriási kiváltságnak számított. Hosszas kiképzés előzte meg. Hogy aztán hónapokon át csak zárt ajtókat őrizzek – teszi hozzá szárazon Grey.

– Nem sok hasznát vetted a késdobálásnak, mi?

Éjsötét mosoly sejlik fel Grey ajkán.

– Mint már említettem, szeretek mások hasznára lenni.

– Nem mutatsz egy-két trükköt? A késeddel?

Grey arcáról leolvad a mosoly. Komoran ráncolja a szemöldökét.

– Milady?

A fogadóra pillantok.

– Nem akarok bemenni. Nem akarok Rhennel lenni. Elszökni sem akarok. De… – mondom ingerült sóhajjal. – Jó lenne valami hasznos dologgal tölteni az időt.

Grey nem szól.

A tekintete sötét és kifürkészhetetlen.

Mélyen a szemébe nézek, és hirtelen leesik a tantusz. Elszontyolodom. Jake mindig arra kér, hogy bújjak el a sikátorban, és vigyázzak, mert könnyen megsérülhetek. Grey idáig másképp bánt velem, és nem örülök a pálfordulásának.

– Azt hiszed, nem vagyok képes rá?

– Egy pillanatig sem kétlem, hogy képes vagy rá. De őfelsége nem örülne neki.

– Ó! Hát akkor, uccu vissza, vagy mit kell ilyenkor mondani.

Grey nem mozdul.

Ha még sokáig tétlenül kell ácsorognom az istállóban, azon idegeskedve, hogy mi lesz anyával meg a bátyámmal – a fogadó lakóiról nem is beszélve –, én megbolondulok!

– Kérlek! – kulcsolom imára a kezem. Jake-nél is ezt a módszert vetettem be, amikor azt akartam, hogy vigyen el fagyizni. – Szépen kérlek, Marcona Grey! – mondom incselkedve.

Grey sóhajtva emeli égnek a tekintetét. Jake is ezt szokta csinálni, innen tudom, hogy győztem.

– Ahogy óhajtod – mondja.

Eredetileg arra számítottam, hogy vad és halálos harcossá változom.

A valóságban viszont a késem épp csak súrolja a talajt.

Az esetek zömében a kés vagy megpattan valamin, vagy végigszánkázik a latyakon. Ha bele is áll a földbe, azonnal felbillen. Hülyén érzem magam.

Mondhatnám, hogy fagyos a talaj. De amikor Grey bemutatta a feladatot, az ő kése akadálytalanul hatolt át az olvadó havon, és egyenesen a felpuhult földbe fúródott.

Az izzadság tábort vert a lapockáim között, a csípős hideg ellenére is lekívánkozik rólam a köpeny. Az egész jobb karom fáj. A kések a valóságban sokkal nehezebbek, mint ránézésre. Még csak húsz perce tart az edzés, de máris túlhajtottam magam.

Greyre nézek.

– Ne dobjunk inkább deszkára?

Grey hanyagul dől az istálló oldalának.

– Miért, szebb látvány lenne, ha a késeid onnan pattannának le, milady?

Haha! Morcosan kilazítom a csuklómat, átmasszírozom az izmokat és az inakat.

– Nem hittem volna, hogy ilyen nehéz.

– Ha beletalálsz a földbe, többé nincs lehetetlen. – Grey a kezemben lévő kés felé int a fejével. – Még egyszer!

Az ujjaim lecsúsznak a markolatba vájt cikornyás mintán, ami ezüst berakásos, és a már jól ismert oroszlános-rózsás címert formázza. Gyönyörűek ezek a fegyverek, és bár halálosak, az igazi kézművesség jegyeit viselik magukon. Itt minden más, mint Washingtonban, ahol minden eldobható. Még az emberek is.

– Tudod, mi a legrosszabb ebben az átokban? Akárki találta ki, az ártatlanokat is megbüntette vele, holott ők senkinek sem ártottak. – A pengéhez nyomom a hüvelykujjamat, épp csak annyira szorítom, hogy ne sértse fel a bőrömet. – Nem én csábítottam az ágyamba azt a nőt.

– Én sem.

Erre felkapom a fejem. Greyre nézek.

– Te hogy keveredtél ebbe az egészbe?

Nem várok választ, de Grey így felel:

– Én próbáltam megvédeni Rhent. De kudarcot vallottam. – Némi hallgatás után hozzáteszi: – Engem ne sorolj az ártatlanok közé!

– Miért véded? Hiszen miatta lettél átkozott.

– Megesküdtem az életemre, hogy megvédem a koronát. Hogy mindig a birodalom érdekét tartom szem előtt.

Magyarázatot várok, és amikor nem kapom meg, rájövök, hogy Grey szempontjából ez tényleg ilyen egyszerű.

– Jobban bízol a hercegben, mint én.

– Én benned is bízom, milady! Állítsd a földbe azt a kést!

Összeszorított fogakkal húzom hátra a karom, és gyorsan átismétlem, mit tanított Grey a kéztartásról meg az időzítésről. Előrelendítem a karomat, és elhajítom a kést.

Az megcsúszik a sárban, és az oldalára fordul.

Felsóhajtok.

Elindulok, hogy felszedjem a késeket a földről, de Grey megelőz. Mindegyiket megtörli egy ronggyal, amit Evalyntől kunyeráltunk.

– Lazábban fogd azt a kést! Hagyd, hogy magától lendüljön előre!

– Mutasd meg még egyszer, jó?

Grey bólint. A kése a talajba fúródik. Könnyedén.

Grey megfordul, és a kezembe nyomja a maradék két kést.

Fogom az elsőt. A markolat köré fonom az ujjaimat, és hátrahúzom a karomat.

Grey elkapja a csuklómat.

– Nyugalom! Hagyd, hogy a kezed vezessen! A penge a fegyver. Érted?

– Talán.

Grey mögém áll, és a kezemre teszi a kezét, úgy, hogy az ujjaink egymásra simuljanak. A bal kezével lefogja a vállamat.

– Ne szorítsd annyira! – mondja.

Nagyot nyelek. Grey nem simul a hátamhoz, de elég közel van ahhoz, hogy ha nagy levegőt veszek, a testünk egymáshoz érjen. A karom teljes hosszában az övén nyugszik, az alkarját körülölelő bőrszíjtól a kemény bicepszéig.

– Lágyabban! – mondja.

Ellazítom az ujjaimat, attól félek, hogy mindjárt elejtem a kést.

– Ez az! – mondja Grey. – Most szívd be a levegőt!

Mély levegőt veszek. A hátam Grey páncélját súrolja.

Grey elenged. Hátralép.

– Dobhatod.

Elhajítom a kést. A karom mintha fürgébben mozogna, mint az előbb. A kés a levegőbe repül.

És tompa puffanással beleáll a földbe.

Diadalmasan tartom fel a karom, az sem zavar, hogy a késem legalább három méterrel közelebb ért földet, mint az, amit Grey hajított el.

– Sikerült!

Grey átnyújtja a másik kést.

– Még egyszer!

Ennek ellenére elégedettnek tűnik.

Fogom a másik kést, próbálom úgy tartani, mint az előbb.

– De fura! Tegnap még meg akartalak ölni.

– Így igaz. Ezért is reménykedem.

– Hogyhogy?

– Ha sikerült elérnem, hogy megbízz bennem, akkor idővel talán őfelségében is megbízol majd.

Eszembe jut, hogyan simított végig Rhen a halántékomon. Akaratom ellenére melegség kúszik fel a nyakamon.

– Nem hinném.

– Kezdetben rólam is ugyanezt mondtad.

Jó, ebben igaza van.

Ismét hátrahúzom a karomat. A kés ezúttal visszapattan a földről. Felsóhajtok.

– Remélem, sohasem kerülök olyan helyzetbe, hogy így kelljen megvédenem magam.

Grey összeszedi a fegyvereket, és újból letisztogatja őket.

– Ha védekezésre szorulsz, soha ne dobáld el a fegyvereidet! Ne könnyítsd meg az ellenfél dolgát!

– Mit tettél volna, ha nem találod el a bandita lábát?

Grey rám néz, majd fogja az egyik kést, megpörgeti a kezében, és teljes erőből elhajítja. Hamarosan a másik kettő is követi. Mind a három kés a földbe fúródik, két centire egymástól. Sutty! Sutty! Sutty!

Hű! Tágra nyílt szemmel bámulok rá.

– Most már inkább az a kérdés, miért nem nyársaltad fel az összeset, Marcona Grey!

Grey elvigyorodik, ez az első igazi mosolya, mióta megismertem. Az összes feszültség elillan a szeméből.

– Valakinek ki kellett vonszolnia a vezért, milady.

Eszembe jut a tegnap reggel Arabella szobájában, amikor Grey megmutatta, hogyan kell helyesen fogni a tőrt. Ilyen lehetett az átok előtt. Fesztelen. Nem ennyire gondterhelt.

És máris azon tűnődöm, vajon milyen lehetett Rhen az átok előtt.

Grey visszahozza a késeket, és letörölgeti őket.

– Így harcoltad ki a pozíciódat? – kérdezem tőle. – Késdobálással?

– A királyi gárdába nem a harctudásával kerül be az ember. A fegyverek kitanulhatók. A technikák tökéletesíthetők. Ahhoz, hogy valaki a királyi családot szolgálhassa, vállalnia kell, hogy akár az életét is feláldozza a hazáért. Ezt kell bizonyítania.

– Szerinted megéri?

Grey csodálkozva vonja fel a szemöldökét.

– Micsoda?

– Rhen testőrének lenni. Tudom, hogy esküt tettél. Szerinted Rhen megér ekkora áldozatot?

Grey habozik. A laza mosoly eltűnt az ajkáról. Átnyújtja a késeket.

– Majd elválik.

Huszadik fejezet

RHEN

AZ ABLAKNÁL ÁLLOK, a lenfüggöny ölelésében, onnan figyelem őket. A köpenyem és a páncélom az ajtó melletti asztalon hever, a hűvös szellő a bőrömbe mar. Nem baj. Sőt, jólesik. A sok meleg hónap után a hideg továbbra is újdonságként hat.

A nyitott ablakból hallgatózom.

Nem hallok minden szót. De így is eleget tudok meg.

Rhen testőrének lenni. Szerinted Rhen megér ekkora áldozatot?

Majd elválik.

– Rhen herceg! – Lilith könnyed, kissé csúfondáros hangja szólal meg mellettem. – Mi történik odakint, ami ennyire lebilincsel?

Nem lep meg, hogy ide is követett, hogy pont ezt a pillanatot választotta, amikor a siker esélye a leghaloványabb.

Most nincs türelmem hozzá. Greynek is megmondtam, hogy ez az utolsó szezonunk, és ez merészséget kíván.

Bár ha jobban meggondolom, Lilithnél az őszinte beszéd súlyosabb következményekkel jár, mint nálam. Kár volt levetnem a páncélomat.

Nem mozdulok az ablakból.

– Nézd meg a saját szemeddel!

Lilith mellém áll. Finom illat árad belőle, egzotikus és csábító. Hivalkodó. Egyszer engem is megbabonázott.

Lilith összekulcsolja a kezét.

– Harci leckék. Milyen kedves Greytől, hogy így felkarolta a lányt!

Megfeszül az állam. Mire jó ez a gúnyolódás?

A saját gondolataimmal is épp elég megbirkóznom. Kíváncsi lennék, vajon Grey ajánlotta-e fel Harpernek, hogy megtanítja kést dobálni – vagy fordítva.

Az őrparancsnokom reggeli mondatai még mindig itt kísértenek az emlékezetemben.

Milord, nem csináltam semmit. Leültem mellé, és megkérdeztem tőle.

Legszívesebben bevágnám az ablakot.

– Nézd csak! – tapsikol Lilith. – A lány egyre ügyesebb. Grey parancsnok kiváló tanár.

Ez a tény az én figyelmemet sem kerülte el. Úgy tűnik, Harper ráérzett a dolog ízére, mert egyre többször talál célba. Grey elégedett. És Harper is.

Én viszont a legkevésbé sem.

– Ó! Ragyogó ötletem támadt, felség! – kiáltja Lilith izgatottságot színlelve. – Ha nem tudod magadba bolondítani a lányt, a királyi gárdába még felveheted. Nincs sok tapasztalata, de Grey parancsnok majd a szárnyai alá veszi. Jaj, el is felejtettem! – Lilith elgondolkodva szorítja az ajkára a mutatóujját. – Könnyen lehet, hogy a szezon végére már nem lesz királyi gárda. Hm. Micsoda veszteség!

– Konkrét céllal érkeztél, Lady Lilith?

– Kíváncsi vagyok, miért vesztegeted az utolsó szezont erre a szutykos kis fogadóra, amikor egy egész palota áll a rendelkezésedre.

Egy egész palota, ahol újra meg újra ugyanaz a zene szól, ugyanazok az árnyak kúsznak végig a falon, ugyanazok az ételek kerülnek a tányéromra.

Lehet, hogy a fogadó kicsi és egyszerű, de egyelőre sokkal jobban érzem magam itt, mint a Vasrózsában.

Lilith végighúzza az ujját az ablakpárkányon. Nem tapad piszok a bőrére.

– Meg kell hagyni, a fogadós szép tisztán tartja a szállást.

– Átadom az üzenetet, milady.

– Olyan savanyú vagy! – Lilith csalódott sóhajt hallat. – Nem csoda, hogy a lány szívesebben barátkozik a testőröddel.

– Nem csoda – helyeselek.

Lilith erre már nem tud mit mondani. Egy ideig csendben állunk.

Harper valóban sokat fejlődött. Egymás után három dobása is célba talál.

– Felség – szólal meg halkan Lilith, majd közelebb hajol, és összeesküvés-szerű hangon folytatja: –, Mit szólsz a nyugtalanító szóbeszédhez, miszerint észak felől invázió érkezik?

Megfeszül a vállam.

– Tudod, milyenek a pletykák. Nehéz elválasztani őket a tényektől.

– Igaz, igaz. – Lilith felsóhajt. – Bár azt már most tényként kezelhetjük, hogy a hegyszorosnál állomásozó katonáidat hónapokkal ezelőtt kizsigerelték. Brutális látvány volt, főleg nyáridőben. Tudod, mi történik a hullákkal a rekkenő hőségben… igaz, Syhl Shallow katonái nem hagyják veszendőbe menni a húst, és most is gyors munkát végeztek…

Dühösen ránézek.

– Te állsz a dolog mögött?

– Én? – kacag fel. – Nem. Hová gondolsz? Amikor a katonák elesnek, a királyuk erősítést küld. Ha ez nem történik meg, logikus, hogy a rivális sereg kihasználja a kínálkozó alkalmat, nem igaz?

Ebben az az igazán tragikus, hogy Lilithnek igaza van. Gondolom, hálásnak kellene lennem, hogy még nem ostromolják mindenfelől a birodalmunkat.

Persze előfordulhat, hogy mindez csak idő kérdése.

– Ennyire gyűlölsz? – kérdezem Lilithtől. – Komolyan abban leled örömödet, hogy romba döntőd a birodalmamat?

Lilith rám néz, és leolvad az arcáról a gúny.

– Rhen herceg! Komolyan ezt gondolod rólam? – A tenyere az arcomra simul. – Én csupán annyit akartam, hogy belém szeress. Rettenthetetlen páros lehettünk volna.

A népem már eleget rettegett apámtól meg a rémtetteitől. Elképzelhetetlennek tartom, hogy alávessem az embereket a frivol erőszaknak, amit Lilith annyira élvez.

– Egy magadfajtával sokkal boldogabb lehetnél. Kár, hogy már mind halottak – felelem lemondó sóhajjal.

Lilith visszarántja a kezét.

– Te készakarva sértegetsz.

Bárcsak megtehetném.

– Bocsáss meg – mondom színtelen hangon.

– Csak hogy tudd, már nem hatnak rám a szavaid. Nem én vagyok az egyetlen, aki életben maradt.

Riadtan nézek rá.

Lilith felkacag.

– Azt hiszed, megtalálod őket? Hogy ők majd megszabadítanak az átoktól?

Mielőtt a gondolat megfoganhatna a fejemben, Lilith felsóhajt.

– Nekem sem sikerült a nyomukra bukkannom, neked még kevesebb esélyed lenne. – Megfeszíti a tenyerét. – De érzem a varázslat hálóját. Nem vagyok egyedül.

Valahol Emberfallban újabb mágus forral bosszút a családom ellen. Várja ki a sorát – már ha egyáltalán megmaradok.

– Csalódtam benned – mondja Lilith. – Nem gondoltam volna, hogy ilyen sokáig húzod.

Ezen kár vitatkozni. Én is csalódtam magamban.

– Alig várom, hogy a szörnyeteg életre keljen! – lelkendezik Lilith. – Lehet, hogy láncra verlek, és körbehordozlak az ellenségeim között.

A hideg futkos a hátamon. Erre a végkifejletre nem is gondoltam.

– Szeretnéd? – kérdezi Lilith, és ismét közelebb lép. – Örökké az enyém leszel, Rhen herceg?

– Nem – válaszolom. – Nem leszek.

Ha egyszer utolér a változás, nem igazán leszek ura önmagamnak, de a gondolat, hogy még akkor is Lilith uralkodjon fölöttem, a maradék életkedvemet is elveszi.

Lilith felsóhajt.

– Régen olyan szórakoztató voltál! Komolyan mondom, az utóbbi időben kész kínszenvedés meglátogatni téged.

– Nem veszem zokon, ha nem jössz többet.

Lilith felkacag. Mintha üvegszilánkok csikorognának a talpam alatt.

– Viszlát, felség!

Mélyen meghajol előttem, majd eltűnik.

Komoran fordulok az ablak felé. Most már Harper minden dobása célba talál. Grey jó tanár.

Erről eszembe jut valami.

A latyak hangosan cuppog a csizmám alatt, amikor átvágok a fogadó udvarán, és az istálló felé indulok. Lilith gúnyolódása még most is itt visszhangzik a fejemben.

Grey vesz észre először, és kihúzza magát. Nem tudok olvasni az arckifejezéséből. Igaz, soha nem is tudtam.

– Milord!

Végigmérem.

– Parancsnok!

Harper megfordul, két kést tart a kezében. Majdnem felnyársal a tekintetével.

– Megjött a céltábla, Grey.

Nyilvánvaló, hogy még mindig neheztel rám.

Az én hangulatom sem rózsásabb.

– Van okom az aggodalomra, milady?

Harper arca elsötétül.

– Ne mozdulj! Mindjárt meglátjuk!

Azzal hátrahúzza a kezét.

Grey elkapja a csuklóját. Bosszúsnak tűnik.

Harper tekintete rám szegeződik. Hamisítatlan düh árad belőle, amibe némi fájdalom vegyül, és ez sok mindent megmagyaráz.

– Hagyd! – Farkasszemet nézünk. – Úgysem támad rám.

Grey engedelmeskedik. Harper leengedi a karját.

Blöffben verhetetlen vagyok.

Harper homlokráncolva fogja össze a késeket.

– Azért jöttél, hogy sértegess?

– Nem – válaszolom.

– Á, akkor nyilván valami ostoba paranccsal érkeztél, hogy Grey ne beszélgethessen velem. Már értem.

Nos, erre most biztosan nem kerül sor.

Eszembe jut, mit mondott Grey kártyázás közben, és eltűnődöm, vajon nem értelmeztem-e félre a történteket.

– Nem, milady. Megengeded, hogy csatlakozzak?

Harper meglepődik, és egy pillanatra kiesik a szerepéből. De gyorsan összeszedi magát, és felém nyújtja a két kést. A dühe és a sértettsége részben már elpárolgott.

– Persze. Tessék!

Most rajtam a sor, hogy meglepődjek. Felderülök.

Harper azonban így folytatja:

– Mindjárt leszakad a karom. Visszamegyek a házba. Megengeded, hogy lepihenjek a szobában?

Kis híján ráparancsolok, hogy maradjon. De ez az énem szánalmas és féltékeny, nem kedvelem.

Kényszeredetten bólintok.

– Természetesen.

Harper az őrparancsnokomhoz fordul, és rámosolyog.

– Köszönöm a leckét, Marcona Grey.

Grey nem felel. Bolond lenne.

Harper sarkon fordul, és visszasétál a fogadóba. Bal lába ügyetlenül csúszkál a latyakban.

Minden szó, ami a nyelvemre tolul, kicsinyesnek hat.

Feszült csend támad. Emlékszem, mit jelentett régen ez a feszültség: a testőreim némán várták a megrovást – vagy az egyéb szörnyűségeket.

Eszembe jut, miket mondott a dajkám apámról. Kíváncsi lennék, mit mondtak rólam annak idején a testőreim.

Semmi jót. Ennyit még én is tudok.

– Parancsnok! – szólalok meg.

– Milord!

Grey hangja szenvtelen, de a testőröm valami fárasztó, gyötrelmes parancsra vár. Érzem a hangján.

– A látottakat figyelembe véve, ha arra kérnélek, hogy állíts össze egy csapatot, hány főre lenne szükséged?

Közben átnyújtom neki a Harpertől kapott késeket.

Grey homlokráncolva csúsztatja vissza őket a karvértjére csatolt hüvelyekbe, mintha mögöttes szándékot keresne a szavaimban.

– Mi célból?

– Hogy kimehessek az emberek közé. Hogy megszokják a jelenlétemet. És Harper jelenlétét – teszem hozzá némi hallgatás után.

Grey nem szól. Csapdát szimatol.

– Na, kiszámoltad? – förmedek rá.

– Igen. Negyvennyolcra.

– Negyvennyolcra!

– A testőreid egykor feleennyien voltak, nem számítva a várőröket. – Grey hangja félúton van az ingerült és a kíváncsi között. – Elegendő időt kell hagynunk a kiképzésre, a gyakorlatozásra, és az éberség fenntartása érdekében váltótársakat kell biztosítanunk…

– Jó – emelem fel a kezem. – Ki tudsz képezni negyvennyolc őrt, mielőtt átváltozom?

– Az annyi, mint… Hat hét? Hét? Ha lenne hadseregünk és képzett harcosok közül választhatnék… talán. De a dolgok jelen állása szerint… Aligha. – Grey elhallgat. – Miért? – kérdezi végül.

– Hány főt tudnál biztosan kiképezni?

– Ha azt akarod, hogy tartsam távol magam Lady Harpertől, nem kell körülményeskedni…

– Nem erről van szó. Hányat?

– Sejtelmem sincs. – Grey megrökönyödve néz rám. – Én is be vagyok zárva a kastélyba. Nem tudom, milyen állapotban vannak az emberek, attól a kevés kivételtől eltekintve, akikkel találkoztunk. – A fogadóra mutat. – Talán gyerekeket toborozzak? Hátha a csecsemőnek van némi érzéke a kardforgatáshoz?

Egyetlen pillantásommal elnémítom.

– Vigyázz a szádra, parancsnok! Tanácsot kérek, nem kioktatást.

– Ha a tanácsomat kéred, először is meg kell értenem, mit szándékozol elérni.

– Azok az emberek azt hitték, hogy meghaltam. A nép azt gondolja, hogy a királyi család cserben hagyta őket. Szeretnék kimenni közéjük, és megmutatni nekik, hogy még élek, hogy ez még most is az én birodalmam.

– De… miért? Neked most Harperrel kell törődnöd…

– Nem. Emberfall népével kell törődnöm. – Előrelépek. – Neked pedig kötelességed támogatni ebben.

Grey nem hátrál meg.

– Mint mindig.

A szél fütyülve suhan el közöttünk. Megborzongok.

– Megteszed vagy sem?

– Ha találok is embereket, akik hajlandóak a szolgálatodba állni, ami a történtek fényében meglehetősen kétséges, és még ha meg is felezzük az eredeti számot, akkor sem tudnánk hatékony véderőt képezni alig néhány hét leforgása alatt.

Greynek igaza van. Természetesen.

– Mi lenne, ha nem erőltetnénk a védekezést?

Grey értetlenül néz rám.

– Már megbocsáss, de…

– Mi lenne, ha csak színlelnénk?

Grey rám mered, sült bolondnak néz. Talán nem is jár messze az igazságtól.

– Akkor… csak a miheztartás végett… arra kérsz, hogy toborozzak katonákat a királyi gárdába, adjak nekik fegyvert, egyenruhát, és aztán… mi lesz? Hagyjam, hogy minden előképzettség nélkül kísérgessenek a tömegben?

– Igen! Pontosan.

Grey szeme résnyire szűkül.

– Ez valami elterelő hadművelet?

– Mi szükségem lenne rá, parancsnok?

Grey állja a tekintetemet.

– Semmi. – Elgondolkodik. – Tehát már megvan a terv – mondja végül.

Itt-ott, nyomokban. Halvány körvonalakban.

– Igen. Akkor vállalod? Fel tudsz állítani egy látszatra működőképes gárdát?

– Azt hiszem – feleli óvatosan Grey. – De mi lesz, ha ténylegesen életveszélybe kerülsz?

Elképzelem, amint belovagolok a népesebb városokba, és az emberek körém sereglenek. Régóta nem tettem már ilyet. Emberfall népe éhes és mindenre elszánt. Már maga az ötlet is kész őrültség. Öngyilkosság.

De mit számít? Nincs vesztenivalóm.

– Ezért tartalak téged.

Grey döbbenten néz rám.

Megveregetem a vállát, és a fogadó felé fordulok.

– Te magad mondtad, hogy szeretsz mások hasznára lenni.

Huszonegyedik fejezet

HARPER

COALE ÉS EVALYN CIVAKODNAK.

Egész délután kint voltam a hidegben, a kezem és az arcom jéggé fagyott, de amikor meghallom, hogy a házaspár parázs vitával próbálja eldönteni, mit szolgáljanak fel a királyi vendégeknek, inkább halkan felosonok a lépcsőn.

A szoba jéghideg, holott a kandallóban már javában lobog a tűz. Amikor az ablakhoz lépek, hogy megnézzem, csukva van-e, látom, hogy Rhen és Grey feszült szóváltásba bonyolódott az udvaron.

Őfelsége nem örülne neki.

Hát, ez várható volt.

Sóhajtva húzom össze a függönyt, majd oldalvást az ágyra dőlök. Megdörzsölöm a combomat, hogy kicsit felmelegítsem. Az ujjaim beleakadnak a lovaglónadrág kidudorodó varrásába. Szinte hihetetlen, hogy még csak másfél napja vagyok itt.

Az az érzés az istállóban, amikor az itteni világ valóságosabbnak hatott, mint az otthoni, még erősebbé vált, olyan, mint egy bizarr szédülésroham.

Vagy talán fordítva. Talán mégis álmodom, és azért nem félek, mert várom, hogy felébredjek.

Megcsípem magam.

Ez nem álom.

Behunyom a szemem, magzatpózba kuporodom, és anyára gondolok. Amikor kicsi voltam, mindig azt mondta nekem, hogy mindenkiben él egy aprócska szikra, és ezek a szikrák megtalálják egymást, bárhol legyünk is a világon. Gyerekként ebből merítettem vigaszt.

Most is csak ez vigasztal. Azt már nem kérdeztem meg anyától, mi történik a szikrájával, ha meghal.

Amikor meghal.

A szívemre szorítom a kezem, nem merek levegőt venni.

Nem, lélegeznem kell. Mohón nyelem az oxigént, és próbálok hangtalanul zokogni.

Aztán ez is elmúlik. Megint szabályosan veszem a levegőt. Most már megmaradok.

Nem tudom, anya meddig bírja. Egy szezon három hónapig tart.

A zsebembe nyúlok, és előveszem a telefont. Az akkumulátor hat százalékon áll. Újra megnyitom a fotóalbumot. Anya. Jake. Noah. Én. Vissza az elejére.

A telefon figyelmeztetően villog: 5% töltöttség. Ezt már tényleg nem tudom értelmezni. Hány perc van hátra? Öt? Tíz? Egy?

Viszket az arcom, és amikor végigsimítok rajta, meglepetten észlelem, hogy nedvesek az ujjbegyeim. Emlékszem, egyszer olvastam egy cikket az útkereszteződések pszichológiájáról, arról szólt, hogy a másodpercszámlálók csökkentik a stresszt, mert az autósok előre tudják, meddig kell a piros lámpánál várakozniuk. Valami olyasmit írtak, hogy ha tudod, meddig kell szenvedned, nyugodtabb vagy, mint amikor csak úgy várakozol.

Egyetértek a cikkel.

Rhenre gondolok, a végeláthatatlan átokra. Kész csoda, hogy a srác még nem tört meg.

Tovább lapozgatom a képeket.

Négy százalék.

Átváltok Jake sms-eire. Semmi sem változott. Mind itt vannak. Végigolvasom a csevegési előzményeket Noah-val és anyával – ami nem sok. A képernyő nagyjából tizenkét órányi üzenetváltást mutat, aztán már csak a pörgő karikát látom. Elképzelem anya hangját. Noah üzeneteit csak kíváncsiságból olvasom el, de nem sokat tudok kihámozni belőlük. Egyszer megemlíti, hogy éjszakás, de ez bármit jelenthet.

Most először kattintok rá Lawrence üzeneteire.

LN: Ha nem adja oda, intézd el

JAKE: Jó

LN: Nincs kifogás

JAKE: Tudom

LN: Vigyázz, különben elkapjuk a húgodat

JAKE: Megcsinálom

A szívem jéggé dermed. Megcsinálom.

Nem akarok találgatni. Nem is kell. Tudom, mire akarják rávenni a testvéremet.

– Ne, Jake! – suttogom.

Az én jóságos bátyám.

Lejárt az idő. Jake nem lépett vissza.

Elkapjuk a húgodat.

Ha Jake visszalépett volna, most nem lennék itt. A bátyám mindent tűvé tenne értem.

Ha nem jutott ki…

A hasamra szorítom a karom, a másik kezemmel eltakarom az arcomat. Többé nem tudok megálljt parancsolni a könnyeknek. Megrázkódik a vállam. Keservesen zokogok.

A telefon megrezzen. Kikapcsolás.

– Ne! – sikítom.

A bekapcsológombra szorítom az ujjamat. De hiába, a képernyő elsötétül.

Nyílik az ajtó. Grey áll a küszöbön, tekintete ellenséget keresve pásztázza a szobát.

– Milady?

Zihálva szorítom magamhoz a telefont. A szívem egyre szaporábban ver, nem kapok levegőt. Reszkető kézzel markolom a készüléket.

Nem is tudom, miért. Most már semmit sem ér. Csak egy darab üveg meg műanyag meg néhány nyomtatott áramkör.

– Milady! – mondja egészen halkan Grey, és villámgyorsan előttem terem. Féltérdre ereszkedik. – Mi történt?

– Meghalt.

– A masina? – Grey hangjából zavar árad. – De ez itt használhatatlan…

– Tudom – szipogom. – Tudom. De képek voltak rajta. Anyámról… a bátyámról… már csak ez maradt nekem.

Nem tudom, Grey érti-e. Mindenesetre azt feleli:

– Szóljak…

– Ne! – fuldoklom. Most, a teljes kétségbeesés állapotában, nem tudnék megbirkózni Rhen arrogáns nyugalmával. – Kérlek!

Grey hallgat. A sírásom így még hangosabbnak hat a kelleténél.

– Szemmel tudod tartani a világodat? – kérdezi végül.

– Nem. Talán. Esetleg. – A ruhaujjammal törlöm le a könnyeimet. – Már nem. Csak… csak képeim vannak. De lemerült a telefon. Nem tudom, mi van velük. És ők sem tudják, hogy mi van velem.

– A bátyád. Az édesanyád.

– A bátyám bajba került. Mielőtt… mielőtt elraboltál. Én voltam az őrszem. Anyám beteg… lehet, hogy már meg is halt…

Rhen jelenik meg az ajtóban. Nézem, ahogy felméri a terepet.

Szuper! Már csak ez hiányzott! Gyilkos pillantást vetek rá.

– Menj innen! Ennek is te vagy az oka.

Grey feláll. Megfordul.

– Milord! Egy szóra!

– Akár többre is.

Grey kilép a folyosóra, és becsukja maga mögött az ajtót.

Az ágy szélén ülök, és a légzésemet figyelem. Félreteszem a hasznavehetetlenné vált telefont.

Tízig számolok. Aztán húszig. Mire elérek az ötvenig, az agyam lassan magához tér.

Mire elérek a százig, már nagyon mérges vagyok.

A függöny mögül kikandikáló ablakcsíkra pillantok. Az ég acélkékje helyett vörös felhőket látok. Alkonyodik.

Felállok, és az ajtóhoz lépek. Szélesre tárom.

Rhen és Grey a folyosón áll.

Rhen tekintete csupa együttérzés. Nyilván csak megjátssza az egészet. Kihúzza magát, és elém lép.

– Milady… sejtelmem sem volt…

Teljes erőből pofon vágom.

Erre nem számított. A feje oldalra nyeklik.

Meg sem várom, mit reagál. Visszaiszkolok a szobába, és becsapom az ajtót az orra előtt.

Aztán elfordítom a kulcsot.

Huszonkettedik fejezet

RHEN

MÉG SOHA EGY NŐ sem merészelt pofon ütni. Az állkapcsom úgy ég, mintha tűvel szurkálnák.

Legszívesebben betörném az ajtót, hogy magyarázatot követeljek, de még most is magam előtt látom Harper könnyáztatta arcát, elgyötört tekintetét.

Ha jól figyelek, most is hallom a zokogását, kihallatszik az ajtó mögül.

Az édesanyja haldoklik. A bátyja bajban van.

Szörnyen érzem magam.

A fogadós jelenik meg a lépcső tövében.

– Felség! – mondja tétován. – Minden rendben?

– Igen – felelem kurtán. – Hagyj magunkra!

Végig az ajtóra szegezem a tekintetemet. A ház népe pletykálhat, amit akar, de nem tetézem a bajt a vöröslő arcommal.

A férfi meghajol, és távozik.

Grey mozdulatlanul áll mellettem. Nem bírok ránézni. Még sosem éreztem magam ennyire tehetetlennek.

Lenyomom a kilincset, de Harper magára zárta az ajtót.

Meghallhatott, mert kikiabál:

– Menj innen!

Fogalmam sincs, hogyan oldjam meg a helyzetet.

Grey leoldja az övén lógó erszényt, és egy pakli kártyát húz elő belőle. Szó nélkül felém nyújtja.

A szándéka egyértelmű.

– Előbb kártyázom ezzel az ajtóval, Grey.

– Azért csak kérdezd meg!

Sóhajtva veszem el a paklit.

– Menj! – intek a fejemmel a lépcső felé. – Vacsorázz a többiekkel! Hátha megtudsz valamit Karis Luranról.

Grey engedelmeskedik, és magamra hagy a folyosó sürgető csendjében.

A csend nem old meg semmit. Halkan bekopogok az ajtón.

Semmi válasz.

Közelebb lépek az ajtóhoz és rátenyerelek. Grey már a földszinten van, így senki sem hallgatózhat, de én azért suttogóra fogom.

– Milady!

Semmi.

– Nincs apácarács az ablakod alatt – mondom. – Nyugtass meg, hogy nem másztál fel a kéménybe!

– Menj innen, Rhen!

A hang az ajtó mögül szól. Megdobban a szívem, amikor rájövök, hogy Harper ilyen közel van hozzám.

– Beszélni szeretnék veled – mondom.

– Hiába szeretnéd, nem kaphatsz meg mindent. Ezt a legtöbb ember már hatéves korára megtanulja.

– De a hercegek nem.

Könnyed hangon beszélek, remélve, hogy Harper kinyitja az ajtót. De nem.

Felsóhajtok.

Idegesen forgatom a paklit az ujjaim között.

– Gondolom, akkor Király kincsét sem akarsz játszani.

Harper sokáig hallgat. Amikor végre megszólal, a hangja halk és szomorú az ajtó mögött.

– Tudod te, mit tettél velem? – szipogja, ami arra utal, hogy megint sírva fakadt. – A családommal?

– Nem – válaszolom. – Nem tudom.

Ismét csend borul ránk, de ennek a csendnek már súlya van.

– Anyám rákos – mondja végül Harper. – Haldoklik. Az orvosok fél évet jósoltak neki, kilenc hónappal ezelőtt. A tüdeje tele van daganatokkal. Azt mondja, neki már minden nap ajándék. Pedig csak kínlódik. Alig kap levegőt. Ketten ápoljuk a bátyámmal.

Harper osztozik az anyja szenvedésében. Minden szava erről árulkodik.

Újból szipogni kezd.

– Gyerekkorunkban még minden rendben ment, de aztán anya megbetegedett, és elfogyott a pénzünk. Apám sötét alakokkal kezdett, tőlük kért kölcsön, bár nem tudom, miből akarta visszafizetni a pénzt, aztán eltűnt, a bátyám meg… szörnyű dolgokat művel, így próbálja törleszteni az adósságunkat… – Elcsuklik a hangja. – Ha otthon lennék, segíthetnék nekik. Anyának. A testvéremnek. Szükségük van rám. Hallod? Szükségük van rám? Érted?

Az ajtóhoz préselem a homlokomat. Harper fájdalma átsugárzik rám a falap mögül, a szívemet markolássza, és felszínre hozza a családi emlékeket.

– Igen. Értem.

– Nem! – Harper hangja szenvedélyes, a haragja őszinte. – Dehogyis érted!

– De igen – felelem halkan.

– Hogyhogy?

– Nekem is szükségem van rád.

Ismét csend támad. Egy örökkévalóságig tart. Úgy érzem, Harper végleg lemondott rólam, és ellépett az ajtótól.

Én azért nem adom fel.

– Amikor megátkoztak – mondom –, azt hittem, hamar túl leszek a dolgon. – Egy pillanatra elhallgatok. Ismerős szégyen markolássza a torkomat. – De aztán… a lény kiirtotta a családomat. – Nagyot nyelek. Sokkal könnyebb különálló lényként gondolni a szörnyre. Így legalább elhiszem, hogy megállíthatom. – Könnyelmű voltam… és a fenevad egy szempillantás alatt széttépte őket. Nem tehettem semmit… nem… nem tudom feltámasztani őket. Ami történt, megtörtént.

Zihálva veszem a levegőt. Nem emlékszem a halálukra, csak a holttesteikre, amik megcsonkítva hevertek a Nagyteremben. Így találtam rájuk, miután magamhoz tértem, egy órával a szezon vége előtt. Az ő vérük tapadt a kezemhez.

Aztán új szezon kezdődött, és minden eltűnt. Minden. A kastély ugyanolyan, mint a legelső napon, de rajtam és Greyen kívül a holtak holtak maradnak.

Minden érzelmet elfojtottam, ami a pusztításommal kapcsolatos, de most felforrósodik a torkom, és a hangom is elmélyül.

– A második szezon végén a lény az embereim ellen fordult. A harmadik szezonban… Milady, kérlek, értsd meg, hogy én nem akarok ártani neked. Sem a családodnak. Mindent megpróbáltam, hogy megtörjem az átkot. Önmagamat is elpusztítanám, ha tudnám. Mindent jóvátennék. Hidd el!

Csend. Megint.

Már nincs mit mondanom. Csak az igazat.

Kulcs fordul a zárban. Az ajtó feltárul. Szemtől szemben állunk. Harper arca vörös, a szeme nedves.

Én is a könnyeimmel küszködöm.

Harper áthatóan néz rám.

– Sosem tudom, mikor bízhatok benned. Mintha patikamérlegen mérnéd ki a szavaidat.

Sértetten hőkölök hátra.

– De ez a vallomás mindent megváltoztat.

És ekkor, mivel a sors ebben a szezonban meglepetések egész sorát zúdítja rám, Harper hozzám lép, a mellkasomra szorítja az arcát, és átkarolja a derekamat.

A döbbenettől moccanni sem merek. Az sem dúlna fel ennyire, ha Harper a saját fegyveremmel szúrna le.

– Nagyon sajnálom a családodat – mondja.

– Én is a tiédet, milady.

A hangom még az én mércémmel mérve is üresen kong. Dermedten állok, nem tudom, mit kezdjek a karommal.

Harper rám néz. Nem tudom, mit vett észre rajtam, de gyorsan hátralép.

Derűs zavarodottság ül az arcán.

– Mi van veled? Még soha nem öleltek meg?

Szédülök.

– Nem… én legalábbis nem emlékszem rá.

– El is hiszem. – Harper a kezemre pillant. – Tényleg van nálad kártya.

– Igen.

Harper a füle mögé tűr egy hajtincset.

– Játszhatunk, ha akarod. Gyere be!

A tűz mellett telepedünk le. Megkeverem a paklit, a lapok hangosan suhognak az ujjaim között. Örülök, hogy van mit csinálnom. Fogalmam sincs, hogyan tovább.

Gyorsan osztok, majd az asztalra helyezem a talont, és felfordítok egy lapot. Két hercegem van, ami azt jelenti, hogy ellophatom Harper királyait, de nem rontok ajtóstól a házba. Rendes esetben először kifigyelném Harper mozdulatait, megpróbálnám kitalálni, milyen kártyák vannak nála, de a gondolataim leragadtak annál a pillanatnál, amikor a lány a derekam köré fonta a karját.

Harper némán letesz egy lapot. A tűz hangosan pattog mellettünk.

Leteszek egy kő ötöst.

Harper egy kard ötös dob rá.

Csendben játszunk, ha szükséges, új lapot húzunk.

Kezdek belemelegedni a játékba. Lilith becsmérlően beszélt a fogadóról, de nekem tetszik ez a hangulatos kis szoba, a tűz melege. A kedélyes játék, a felfedezésre váró ellenfelem. A kastély hideg volt. Üres. Ez a fogadó, ez a pillanat nem.

Harper új lapot húz, és alig észrevehetően felvonja a szemöldökét. Bal szélre dugja a lapot, és új kártyát húz, amit jobb oldalra tesz, végül megtalálja azt a lapot, amit a kupac tetejére hajíthat.

Kijátszom a hercegkártyát.

Harper rám pillant, de aztán fogja a bal szélső kártyát, és átad egy kő királyt.

– Az előbb húztam.

– Tudom.

Ezen elgondolkodik, majd letesz egy kő tízest. Csendes, elmélázó hangon mondja:

– Azt hiszem, mégsem tudlak gyűlölni.

– Micsoda szeretetteljes szavak, milady! – Leteszek egy szív tízest. – Megtisztelsz.

Harper bocsánatkérő kárörvendéssel néz rám, de gyorsan kijózanodik.

– Folyton az elrabolt nők járnak az eszemben. Azt hittem, egy nagyképű, beképzelt bunkó vagy. Nem tudtam, hogy kényszerből cselekszel.

Újabb kártyát hajítok a kupacra.

– Apám egyszer azt mondta, már a születésünkkor kiosztják a lapjainkat. Van, aki a jó leosztással is veszít, és van, aki a rossz leosztással is nyer, de azokkal a lapokkal kell játszanunk, amiket a sors kínál nekünk. Sokszor nem mi választjuk meg, milyen helyzetekkel szembesülünk, de ettől még döntenünk kell.

Harper nem szól, csak újabb kártyát helyez a kupac tetejére.

– Grey ügyesen olyan lányokat választ, akiknek nincs családjuk, így az eltűnésük sem tűnik fel senkinek. – Harperre nézek. – A többségüket még csak noszogatni sem kell. Önként jönnek, azzal is megelégszenek, hogy van hol aludniuk. Téged, gyanítom, nem csábítottak volna el ilyen könnyen.

Harper tekintete megkeményedik.

– Nem.

– Miért támadtad meg Greyt?

– Egy lányt cipelt a karjában. Azt hittem, pszichopata gyilkos. Megpróbáltam megállítani.

Hát persze.

– Tehát a saját döntésed eredményeként kerültél ide.

– Ne próbáld rám kenni a dolgot!

– Nem erről van szó. Én csak azt mondom, hogy bármilyen rafinált tervet eszelek is ki, hogy véget vessek az átoknak, a sors folyamatosan új lapokat oszt.

Harper arca megmerevedik. Tovább játszunk, és sokáig egy szót sem szólunk.

Figyelem, ahogy kihúzza a következő királyt. Ezúttal óvatosabb, de még így is lassabban dugja be a lapot a többi közé, mint egyébként.

Kijátszom a második herceget.

– Hagyd már abba! – méltatlankodik Harper.

Elveszem a felkínált kártyát.

– Akkor figyelj jobban!

Addig húz, amíg megfelelő lapot nem talál.

– Lenne egy kérdésem a többi lánnyal kapcsolatban. Volt, hogy csak egy hajszálon múlt a dolog?

Felsóhajtok.

– A győzelem néha csupán karnyújtásnyira volt, máskor viszont elérhetetlennek tűnt.

– Lehet egy szerény megjegyzésem?

A következő kártyalap után nyúlok, de a kezem megáll a levegőben.

– Hogyne.

Harper egyenesen a szemembe néz.

– Az előbb azt mondtad, hogy „győzelem”. Nem azt, hogy „szerelem”.

Nem tudom, mit válaszolhatnék erre. Első felindulásomban szívesen megkérdezném, mit számít ez.

De aztán felmerül bennem a kérdés, vajon miért gondoltam valaha is, hogy nem számít.

De Harper még nem végzett.

– Éreztél valamit a lányok iránt?

Leteszek egy kard kettest, és megpróbálok nem arra koncentrálni, milyen szívesen hátrasimítanám a Harper arcába lógó tincseket.

– Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem. – Egy pillanatra elgondolkozom. – De mivel a kudarc elkerülhetetlennek tűnik, már megtanultam, hogyan óvjam meg magam a csalódásoktól.

– Hmm.

Harper letesz egy kártyát, és ismét némaságba burkolózik. Alattunk a konyhában a fogadós harsányan hahotázik.

Ettől elszomorodom. Az idejét sem tudom, mikor ültem utoljára népes asztaltársaságban, ahol mindenki vidáman adomázik.

Harper végül így szól:

– Biztos, hogy nem tudsz kapcsolatba lépni a varázslónővel, aki megátkozott?

– Nem. – Leteszek egy kártyát. – De ha mégis, akkor sem tenném meg.

– Akkor sem, ha ez az egyetlen esélyem, hogy hazajussak?

Megdermedek. Harperre nézek.

Ez a lány nem tudja, mit beszél.

– Lady Lilith semmit sem ad ingyen. És én már nem tudok mit felajánlani neki. Te talán igen?

Harper szólásra nyitja a száját, de megelőzöm.

– Láttad a szobát a második emeleten. Bárhogy vélekedsz is rólam, könyörögve kérlek, jól gondold meg, mit kívánsz.

Harper elsápad, de a hangja érces marad.

– Bármit megteszek, hogy hazajussak. Akkor is, ha egy varázslónővel kell szembeszállnom.

Ez egyszerre megmosolyogtató és rémisztő.

– Most úgy beszélsz, mint Diszi hercegnője.

Harper elpirul, és újból a kezében lévő kártyáknak szenteli a figyelmét. Aztán rám néz.

– Nem tréfálok, Rhen. Nem tudnál kapcsolatba lépni vele?

– Nem. – Elhallgatok, azt latolgatom, mennyit áruljak el a lánynak. Elképzelem, ahogy Harper nagy hetykén odaáll a szeszélyes Lilith elé. Még ha Lilith bele is egyezne, hogy hazaküldje a lányt, az összes lehetséges végkimenetel komoly veszélyeket rejteget. – Időnként felbukkan nálunk, de hogy mikor, az teljesen kiszámíthatatlan.

– Azért megkérdeznéd tőle? – Amikor nem válaszolok, Harper hozzáteszi: – Vagy továbbra is fogságban akarsz tartani?

Megfeszül az állam.

– Te nem tudod, mit kérsz tőlem. Lilith gonosz. Kegyetlen.

– De, ugye, eljön hozzád?

– El.

Efelől semmi kétség.

– Mondd meg neki, hogy haza akarok menni. Mondd meg neki, hogy a közbenjárását kérem.

– Megesküdött, hogy nem avatkozik bele a dolgaimba, egyedül kell megtörnöm az átkot. Nemet fog mondani.

Harper nagyot nyel.

– De… de te nem teszel semmit. – Most már nem olyan magabiztos a hangja. – Ha megígéred, hogy összehozol Lady Lilithtel, segítek megtörni az átkot.

Felsóhajtok. Ez a lány pontosan úgy alkudozik, mintha kártyázna: teljesen felfedi az érzelmeit.

– Nem azért ódzkodom a dologtól, mert hátsó szándékaim vannak veled. Hanem azért, mert nem akarok még egy embert feláldozni Lilith mesterkedései miatt.

– Én sem tudok mit felajánlani neki, Rhen. De ez azt jelenti, hogy nincs vesztenivalóm.

– Nincs vesztenivalód? És a bátyád? És az édesanyád?

Harper ismét lesüti a szemét.

– Biztos van valami, amivel kárpótolhatnálak.

Igen. Sok mindennel. De ez nem ok arra, hogy találkozót csikarjak ki Lilithtől. Éppen elég, amikor önszántából jelenik meg nálam.

Tiltakoznék, de hirtelen eszembe jut Syhl Shallow királynője. A tervem. Grey és a beszélgetésünk.

Harperre nézek, és kijátszom a következő lapomat.

– Ami azt illeti, van.

Huszonharmadik fejezet

HARPER

FEGYVERSZÜNETET KÖTÖTTÜNK. Mondhatni.

A varázslónőről beszélgetünk, aki megátkozta Rhent, de én még ezt sem nevezném alkudozásnak. Nincs tét, nincs rejtett kockázat, nem az van, mint apánál, amikor pénzt vagy időt próbált nyerni. Ez váratlanul ér, mert arra számítottam, hogy meg kell harcolnom a jogaimért, a szemközt ülő férfi azonban nem akadékoskodik.

Igaz, az előbb azt mondta, hogy van valami, amivel kárpótolhatom.

Az ölembe fektetem a kártyáimat.

– Mondtam, hogy segítek megtörni az átkot, ha összehozod a találkozót.

– Mit érek vele, ha az a szándékod, hogy szabad elvonulást kérj – vonja meg a vállát Rhen, és egy kard királynőt tesz az asztalra. – Fölösleges. Én nem ezt akarom.

Kíváncsian vonom fel a szemöldökömet.

– Hallgatlak.

– Ne érts félre! Bármit megadnék, hogy megtörjem az átkot. De tudom, hogy a kikényszerített szerelem egyenes út a csalódáshoz.

– Jó. – Egy kő királynőt helyezek az egyre növekvő kupac tetejére. – Akkor mit akarsz?

– Szeretném, ha továbbra is te lennél Harper, Diszi hercegnője, Diszi királyának elsőszülött lánya. Elterjesztem, hogy Emberfall szövetséget kötött a népeddel, és apád ígéretet tett, hogy a saját seregével űzi el Karis Lurant az országomból.

A szavak puskagolyókként fúródnak a mellkasomba. Arra számítok, hogy Rhen végül elmosolyodik, és azt mondja: „Csak tréfáltam.”

De ugyanolyan komolyan beszél, mint mindig.

Rámeredek.

– Hogy… mi?

– Megismételjem?

– Nem… de… – Talán mégis. – Mi van?

– Ha sikerül elhitetnem a népemmel és Karis Lurannal, hogy Emberfall nem is annyira védtelen, hogy konfliktusok adódhatnak, talán elérem, hogy az ellenséges seregek maguktól távozzanak. – Rhen megvonja a vállát. – Lehet, hogy tárgyalásokat kell folytatnunk a kereskedelemről, vagy hozzáférést kell biztosítanunk a kikötőnkhöz, de ahogy én látom, a határzár csak szenvedést hozott, így ez a végkifejlet még a hasznunkra is válhat.

Talán elfelejtette, hogy nem vagyok hercegnő. Fogalmam sincs, miről beszél.

– De…

– Igaz, a terv messze nem tökéletes. – Rhen olyan lazán teszi le a lapját, mintha csak az időjárásról csevegnénk. – De ha ellátogatunk a nagyobb városokba, és bejelentjük az eljegyzésünket…

– Hé! Várjunk csak!

Rhen bocsánatkérő mosolyt villant rám.

– Pardon! Bejelentjük a szövetségünket.

Mintha a szóválasztáson akadtam volna fenn.

– Szóval azt akarod, hogy játsszuk tovább a kis játékunkat? Én csak… kínomban találtam ki az egészet! Hogy elűzzem a betolakodókat! Egy egész hadsereget nem tudok feltartóztatni.

Rhen rám hunyorít.

– Biztos ez, milady? Már többször is sikerült meglepned.

Ettől elpirulok.

– De nincs mögöttünk hadsereg. Mi lesz, ha nem hisznek nekünk?

– Akkor sem veszítünk semmit.

Mintha az Alkonyzónába csöppentünk volna, és az elmúlt néhány nap eseményeit figyelembe véve ez nem semmi.

– Azt akarod, hogy hercegnőnek adjam ki magam? Semmit sem tudok Emberfallról… az udvari életről… vagy…

– Épp ebben rejlik a varázsod – feleli Rhen. Amikor látja, milyen képet vágok, hozzáteszi: – Komolyan. A népem még csak hallomásból sem ismeri Diszit. Egyszóval a szokásaid, a modorod, a viselkedésed… nem képezheti vita tárgyát.

– Nem ismerik Diszit, mert nem létezik – sziszegem.

– Apám mindig azt mondta, hogy egy hadsereget nem hadsereggel kell legyőzni. Az emberfalli felkelésről beszélt, de ugyanez igaz Syhl Shallow katonáira is. Ha elhiszik, hogy emberhátrányban vannak, talán visszavonulnak és kivárnak, nehogy belesétáljanak a csapdánkba.

Csak ámulok és bámulok.

– Tudod te, mit beszélsz?

Rhen habozik, majd hátradől a széken.

– Igazad van. – Rezignált a hangja. – Ostoba vagyok. Túlságosan elragadtattam magam. Neked is megvan a magad baja. Kár lenne veszélybe sodornod magad miattam.

– Nem… én nem…

Elhallgatok, és megdörzsölöm az arcom. A beszélgetés váratlan fordulatot vett. Mivel Jake ügye is bolygat, kicsit nehezen tudom feldolgozni a hallottakat.

– Milady! – szólal meg csendesen Rhen.

Lassan leengedem a kezem, és ránézek.

– Tudom, hogy nem egyenlőek a feltételek – mondja Rhen. – Te arra kérsz, hogy beszéljek meg egy találkozót a varázslónővel; én pedig arra kérlek, hogy tedd kockára az életedet a népemért. Egyik lehetőség sem garantálja a biztonságodat, vagy azt, hogy épségben hazatérhetsz. Mint mindig, most sincs semmi, amit felajánlhatnék neked. Megígérhetem, hogy közbenjárok Lilithnél a nevedben, de ez nem ér fel ahhoz, amit én kérek tőled.

Komoly a hangja. A szavai igaznak hatnak, pont úgy, mint a folyosón. Mintha befejeztük volna a színlelést, és végre az igazi Rhent látnám. Talán mert már nem az átokról beszél – hanem arról, hogy mit akar tenni.

– Ez apám birodalma volt – magyarázza. – De most már az enyém. Lehet, hogy én magam nem menekülök meg, de a népemet még megmenthetem.

Arra gondolok, amit az előbb mondott: hogy a döntéseink nem mindig a saját akaratunkból születnek, de attól még döntések.

Most nekem is döntenem kell. Akár nemet is mondhatok. Amikor lemásztam az apácarácson, igen, az veszélyes volt, de ez itt igazi esztelenség. Semmi reményt nem fűzök a tervhez. Attól még, hogy három percig hercegnőnek tettetem magam, nem biztos, hogy újra képes lennék rá.

De mik a lehetőségeim? Mi van, ha nemet mondok? Hogyan érinti ez az odalent vacsorázók életét? Hogyan érint engem?

Anyám soha nem hátrált meg a behajtóktól. Soha nem fordított hátat apának, még akkor sem, amikor minden oka meglett volna rá. Értem tette. És Jake-ért. És valahol apánkért is.

Nagyot nyelek.

– Jó. – Majd rövid hallgatás után így szólok: – Megteszem.

– Milady!

Rhen ugyanolyan döbbenten néz, mint amikor átöleltem. Komikus látvány.

– Segítek megmenteni az országodat, te pedig segítesz hazajuttatni. Áll az alku? – kérdezem, és előrenyújtom a kezemet.

Rhen belecsap a tenyerembe. A bőre meleg, a szorítása erősebb, mint képzeltem.

– Áll az alku.

Úgy szorongatja a kezemet, mintha soha nem akarná elengedni. Ha sokáig így néz rám, még a végén elpirulok.

– Elég lesz – mondom.

Úgy lihegek, mint valami ostoba liba.

Rhen elengedi a kezemet, és visszaül a helyére.

– Játsszunk tovább!

Ja. Jó. A játék. Persze.

Hét lapom van. Rhennek hat, ami közül kettő király. Én egy királyt tartok a kezemben, még az eredeti leosztásból, de ha nem húzok még egyet, Rhen nyer.

Egy kő négyest helyezek a kupac tetejére.

– Mi lesz a következő lépés?

Rhen letesz egy kard négyest.

– Szerintem fogadd el Freya ajánlatát.

– Freya… mijét?

– Azt mondta, szívesen lenne az udvarhölgyed. Fogadd el az ajánlatát! Utasítom Grey parancsnokot, hogy zárja le a problematikus szobákat a kastélyban. Megbeszéltem vele, hogy új gárdistákat toborzunk, így szabadon járhatunk-kelhetünk az emberek között, hogy megszokják a jelenlétünket.

Én már ott elakadtam, hogy mit csinál egy udvarhölgy, de Rhen utolsó megjegyzése felráz a tűnődésemből.

– Már meg is beszélted Greyjel?

Rhen mélyen a szemembe néz.

– Természetesen.

Természetesen.

Leteszek egy kard tízest.

– Honnan tudtad, hogy igent mondok?

– Nem tudtam.

Rhen egy kő tízest hajít a kártyahalomra.

Nem tudom eldönteni, hogy amit tesz, az dühítő vagy csodálatraméltó.

– De azért már mindenféle terveket szövögetsz.

Úgy néz rám, mintha szándékosan adnám a bárgyút.

– Milady, tízéves voltam, amikor apám először beavatott az államügyekbe. Tizenhat éves koromra már saját tanácsadóim voltak. Lehet, hogy soha nem szabadulok az átoktól, ennek ellenére úgy neveltek, hogy egyszer én leszek ennek az országnak az uralkodója.

Ez egyszerre lenyűgöző és szomorú. Amikor én tízéves voltam, anyának úgy kellett leráncigálnia rólam a takarót, hogy elmenjek iskolába.

Anya. Elszorul a torkom, meg kell köszörülnöm. Egy kő hatossal gyarapítóm a kupacot.

– Tízéves koromban én egy zabkását sem tudtam megfőzni magamnak.

Rhen újabb kártyát tesz le.

– A bátorságod és az állhatatosságod bizonyára ellensúlyozta ezt a hiányosságodat.

Elkomorulok.

– Már igent mondtam. Nem kell ömlengeni.

Rhen hátrahőköl.

– Kétszínűnek hiszel? Gondolod, hogy bárkit felkértem volna erre a feladatra?

Tanácstalanul fürkészem az arcát.

– Nem tudom.

– Biztosíthatlak, hogy nem.

Jelentőségteljes pillantást vet a kártyáimra.

Tárgyilagosan beszél, mint aki nem tűr ellentmondást. Gyorsan leteszek egy lapot, aztán rendezgetni kezdem a többit.

– És… nem félsz, hogy az agysérülésem gondot jelent majd?

– Te félsz, milady?

– Ne csináld ezt! Ez nem válasz.

Rhen újabb kártyalapot dob el.

– Bár a fogyatékosságod bizonyos szempontból hátrányt jelenthet, akár előnyt is kovácsolhatunk belőle. Ami még a hasznodra válhat.

Ez elég őszinte helyzetértékelés volt. Hirtelen nem is tudom, megsértődjek-e rajta.

– Hogyan?

– Az ember hajlamos alábecsülni téged. – Rhen szünetet tart, ám egy pillanatra sem veszi le rólam a szemét. – Tudom, mert én is ez tettem. És azt hiszem, Grey is.

Megint elpirulok. Átböngészem a megmaradt kártyáimat, és új lapot húzok.

– Miért akarod, hogy Freya az udvarhölgyem legyen?

– Mert meggyőződésem, hogy hűséges szolgád lesz, és nekünk most olyan emberekre van szükségünk, akikben megbízhatunk. – Rhen megvárja, amíg dobok, majd leteszi a saját kártyáját. Már csak három lapja maradt. – Silvermoon Harbor a legközelebbi jelentősebb város. A téli piactér régen egész Emberfallból idecsalogatta a kereskedőket. Megkérdezzük a fogadóst, hogy megvan-e még. Ha igen, az első utunk oda fog vezetni.

– Mit gondol Grey erről az egészről?

– Úgy véli, a tervem fölösleges kockázatokkal jár, de nincs jobb ötletem – feleli Rhen száraz kacajjal. – Ha Silvermoon Harbor most is olyan népes, mint egykor, a parancsnoknak nem lesz egyszerű dolga.

Hát, ez igazán megnyugtató. Nem latolgatok tovább, hanem leteszek egy szív négyest. Fogalmam sincs, mi van Rhen kezében, de bármit dobok is, nagyjából hetvenöt százalék az esély, hogy húznia kell.

– Szóval mi legyen a következő lépés?

– Lemegyünk a többiekhez. Megvacsorázunk. Szóba hozzuk Karis Lurant, és részben felfedjük a szándékainkat.

Megnedvesítem az ajkaimat.

– De mi lesz, ha holnap betoppan Lady Lilith, és megengedi, hogy hazamenjek?

– Akkor hazamész, milady. Majd azt mondom – teszi hozzá Rhen rövid hallgatás után –, hogy hazahívtak Diszibe, mert te vezeted apád seregét.

Rhen tényleg mindenre gondol.

– Komolyan azt hiszed, hogy sikerrel járunk?

– A szívügyek terén reménytelen eset vagyok.

Rhen leteszi az utolsó kártyáját: a herceget. Ami mindent visz.

Döbbenten meredek rá. Ennyit a taktikámról. Így is, úgy is ő nyert volna.

– De stratégaként – fejezi be a mondatot – nem.

Huszonnegyedik fejezet

RHEN

LESZÁLLT AZ ESTE, és vele együtt csend borult a fogadóra is. Freya lefektette a gyermekeit, Evalyn a konyhában takarít. Harper összekuporodva ül a kandalló melletti karosszékben, a kezében teával teli ibriket egyensúlyoz. Fáradt a tekintete, de én még így is szépnek találom. Talán mert a tűz fénye ezüstös csillogást kölcsönöz a hajának és felragyogtatja a szemét. Vagy mert a kimerültsége részben annak tudható be, hogy a népem védelmére kelt.

Végre bízik bennem – és az is nyilvánvaló, hogy semmit sem akar tőlem.

– Grey odakint van – mondja halkan. – Te küldted ki?

– Nem – válaszolom. – Aggódik, hogy az éjszaka folyamán esetleg támadás éri a fogadót. Bízom az ítéletében.

Harper az ajtóra pillant, majd ismét hátradől a széken.

Hosszasan fürkészem az arcát.

– Félsz?

– Egy kicsit.

– Inkább Lady Lilith miatt aggódj. Őt még Grey sem tudja megfékezni.

– Nem ártottam neki. Semmi közöm az átokhoz. Én csak haza akarok menni.

Szívem szerint megkérném, hogy vegye fontolóra a dolgot. Nem tudja, mire vállalkozott, de túlságosan gyanakvó, azt hiszi, hátsó szándékaim vannak. Félek, ha figyelmeztetném, azt gondolná, hogy csapdába akarom csalni, így inkább a kölcsönös bizalomra szavazok.

– Szerintem te is aggódsz – jegyzi meg Harper. – Látom, lehoztad a nyilaidat.

Az íjam a lábamnál hever.

– Nem aggódom. Csak minden eshetőségre felkészültem. Greyt nem lehet meglepni. Tudja, hogyan védje meg magát.

Harper továbbra is nyugtalanul néz rám.

– Ő is csak ember.

– Ne becsüld le őt, milady!

– Egyvalamit kifelejtettél a tervedből.

A szemem résnyire szűkül.

– Mit?

– A… a szörnyet.

Félrekapom a tekintetemet.

– A népemnek egyelőre nincs mitől tartania. A szörny csak a szezon végén jelenik meg.

Coale közeledik a konyha felől. Halkan megszólít.

– Felség! Óhajt még valamit?

Kis híján nemet mondok, ám végül meggondolom magam.

– Fogadós, beavathatunk egy fontos ügybe?

Harper a tűzbe bámul, de tudom, hogy hallgatózik.

A legtökéletesebb választás a szerepre.

A férfi elámul.

– Igen, felség. Bármibe.

– Teljes diszkréciót kérünk tőled.

A fogadós a szívére teszi a kezét, és fojtott hangon feleli:

– Természetesen.

Előrehajolok.

– Az értesüléseid helyesek. A királyi család elmenekült Emberfallból.

A fogadós szeme elkerekedik. Így folytatom:

– Évekkel ezelőtt, miután a szörny megtámadta a kastélyt és megölte az őröket, Diszi királya menedéket ajánlott a családunknak, amit mi köszönettel elfogadtunk. Már javában folynak a tárgyalások, hogyan szabadíthatnánk meg végleg Emberfallt ettől a rettenetes lénytől. – Szünetet tartok, és cinkos tekintettel pillantok körbe. – Úgy véljük, a szörnyeteg Karis Luran irányítása alatt áll. A pletykák szerint Karis Luran fekete mágiát gyakorol, a várőrség ezért nem tudta legyőzni a lényt.

Harper kortyol egyet a bögréjéből. Mohón issza a szavaimat.

– Szent ég! – sápítozik Coale. – Erről sejtelmünk sem volt.

– Igazság szerint – mondom – én sem tudtam, hogy Syhl Shallow királynője Emberfall ellen küldte a seregeit. Amikor tudomásunkra jutott, hogy a szörnyeteg elhagyta a Vasrózsát, hogy visszatérjen az otthonába Karis Luranhoz, a hercegnővel együtt fontolóra vettük, vajon a kastély támogatni tud-e egy szomszédos erőt. Úgy döntöttünk, hogy itt maradunk, amíg Diszi serege mozgósíthatóvá nem válik. Biztos vagyok benne, hogy sok utazó fordul meg itt. Hajlandó lennél elterjeszteni a hírt, hogy a kastélynak új őrségre van szüksége? Nem leszek hálátlan.

A fogadós elsápad a szakálla alatt.

– Igen, felség. Kérlek – teszi hozzá némi hallgatás után –, úgy érzem, bocsánatkéréssel tartozom a tegnap esti kemény szavak miatt…

– Erre semmi szükség – válaszolom. – Én az őszinte beszéd híve vagyok. Arra kérlek, hogy mindig az igazat mondd!

– Igen. Igen, hogyne.

A szél fütyülve zörgeti a spalettákat. Lehet, hogy megint havazik.

– Mielőtt nyugovóra térnél, hozz nekünk még két bögre teát, ha kérhetem!

A férfi kurtán meghajol, majd távozik.

Harper rám mered.

– Nagyon jól csinálod.

– Majd meglátjuk. Jó, ha az embereknek közös ellenségük van. Ez egységbe kovácsolja őket, márpedig nekünk most éppen erre van szükségünk.

– Ijesztőbb vagy, mint Grey.

Majdnem elmosolyodom, de aztán eszembe jut, hogy eljön még az idő, méghozzá hamarosan, amikor valóban ijesztőbb leszek az őrparancsnokomnál.

– Pihenj le! Átengedem a szobát, ha elfogadod. Holnap sok dolgunk lesz.

Arra számítok, hogy Harper nemet mond, de látom, hogy fájdalmas grimasszal tápászkodik fel a székből.

– Ez a lovaglás kikészít.

Felállok.

– Segítsek?

Harper lesújtóan néz rám.

– Egyedül is boldogulok. – Egy pillanatra elbizonytalanodik, és enyhe szomorúság suhan át az arcán. Ám mielőtt kibogozhatnám, mi lelte, így szól: – Jó éjszakát, Rhen!

Annyi mondanivalóm lenne még neki! Ma este, amikor megkértem Freyát, hogy legyen Harper udvarhölgye, az asszony kis híján térdre borult a lány előtt, hogy újra összecsókolja a kezét.

Azok után, amit Harper ígért nekem, legszívesebben én is ugyanezt tenném.

De nem teszem. Kurta biccentéssel felelem:

– Jó éjszakát, milady!

Visszaereszkedem a meleg kandallókőre. Majdnem szívszélhűdést kapok, amikor újabb szélroham feszül a spalettáknak.

Amikor Coale meghozza a teát, meglepődve látja, hogy Harper már elment.

– Felvigyem a teát a hercegnőnek? – kérdezi.

– Nem szükséges – felelem. – A másik bögre Grey parancsnoké.

Az éjszaka hidege a csontomig hatol, amikor kilépek az ajtón. A kellemes délutáni meleget mintha elfújták volna, fagyos hó ropog a talpam alatt, és metsző szél bújik be a köpenyem alá. Nem szeretnék céltáblává válni, ezért nincs nálam lámpás. Koromsötét van.

Amikor azt mondtam Harpernek, Grey tudja, hogyan védje meg magát, komolyan beszéltem, és a parancsnok engem igazol. A sötétbe borult hómezőt kémlelem, és örülök, hogy nálam az íj.

A fogadó sarkánál megmozdul egy árnyék.

– Milord!

Grey hangja meglepett. Vagy inkább aggódó.

– Minden rendben – mondom.

Grey megáll előttem, alig több mint egy árnyék.

Átnyújtom az ibriket.

– Forró tea.

Grey tétovázva fogja meg az edény fülét. Gőz gomolyog a levegőben. Grey tekintete sötét és kifürkészhetetlen, az arckifejezése semmilyen érzelmet nem árul el.

– Idd meg! – utasítom. – Biztosan átfagytál. Órák óta idekint vagy.

Grey iszik egy kortyot. Egy pillanatra felmerül bennem, hogy talán csak azért, mert megparancsoltam neki.

– A hideg nem akadály – feleli, majd nagyot kortyol a teából, és körülnéz az éjszakában.

A két tenyerem közé szorítom a bögrémet. Eredetileg az volt a szándékom, hogy megvitatom a parancsnokkal az este történteket, de ez a hideg, néma sötétség egyenesen mámorító. Békés.

Sokáig hallgatunk, majd Grey így szól:

– Miben lehetek a szolgálatodra, milord?

– Semmiben.

A fejünk fölött végtelen csillagmező feszül. Amikor gyerek voltam, a dajkám azt mondta, hogy a holtak felköltöznek az égbe és csillaggá változnak. Akkoriban rémisztőnek találtam a gondolatot; emlékszem, attól féltem, hogy egy nap az összes csillag lepotyog a földre, és mindenütt holttestek hevernek majd.

Most arra gondolok, mekkora szégyen rám nézve, ha apám és anyám fentről figyeli a sorozatos kudarcaimat.

– Mindig ilyen volt? – kérdezem.

– Micsoda?

– Az őrség.

Greyt meglepi a kérdés, de kapásból rávágja:

– Nem. Sohasem voltam egyedül. Az éjszakák sem voltak ilyen csendesek.

Van valami a hangjában, amit először nem tudok hova tenni.

– Még mindig hiányoznak a társaid.

– Sok barátom volt közöttük. Meggyászoltam őket. – Grey rám pillant. – Ahogy te is meggyászoltad a családodat.

Igen. Ahogy én is meggyászoltam a családomat.

Greyjel sosem beszélünk a régi időkről. Túl sok gaztett nyomja a lelkünket. De a tudat, hogy ez az utolsó szezonunk, talán megnyitott benne valamit, ahogy bennem is.

– Ki volt az őrtársad? – kérdezem.

– Bárki – mondja. – Sűrűn váltottuk egymást. Mint tudod – teszi hozzá rövid hallgatás után.

Igazság szerint nem sok figyelmet szenteltem a királyi gárdának. Több szempontból is jól álcázták magukat. Vagy talán azt sem vettem észre, ami kiszúrta a szememet.

– Ki volt a legjobb?

– Marko.

Grey gondolkodás nélkül válaszol, ami azt jelenti, hogy jól ismerte a fiút. Én alig emlékszem Markóra. Egy szőkésbarna testőr képe jelenik meg a lelki szemeim előtt. Azon kevesek közé tartozott, akik túlélték a lény első támadását – de a másodikat már nem. Az egyetlen őr, aki a második támadást is túlélte, itt áll előttem.

– Miért?

Grey úgy néz fel az égre, mintha ott keresné a választ.

– Nála jobb harcostársat keresve sem találhattam volna. Kártyázni nem tudott, de mindig volt egy jó története. Soha nem aludt el szolgálat közben…

– Miért? – Döbbenten meredek Greyre. – Más igen?

Grey tétovázik, a hallgatása azt jelzi, megijedt, hogy esetleg túl sokat árult el, de aztán rájön, hogy ez már mit sem számít.

– Néha. Ezért mondtam, hogy a hideg nem akadály. Semmi sem csábít jobban az alvásra, mint a langymeleg éjszaka és a teli has.

Roppant érdekes.

– Te elaludtál már szolgálat közben?

Ha igen, akkor sem fogja bevallani, gondolom magamban, de tévedek. Grey a végtelenségig őszinte.

– Egyszer – feleli. – Az első nyáron.

– Parancsnok! – A hangom viccesen feddő. – Ezért meg kellene korbácsoltatnom.

– A király megtette volna – válaszolja Grey, és nem kötekedésből. – Ha rajtakap. – Elgondolkodik, majd rám pillant. – De te nem.

Ezzel a megjegyzésével el is rontja a kedvemet. Mindkét szempontból igaza van. Komoran bámulok a bögrémbe, és egy szót sem szólok.

– Feldühítettelek – jegyzi meg Grey. – Bocsáss meg!

– Nem – válaszolom. – Egyáltalán nem. – Vagy talán mégis. Nem tudom. – Az én kegyetlenségem máshol mutatkozott meg, Grey.

Grey nem felel, gondolom, azért, mert egyetért velem. Amikor újból megszólal, elmélázva mondja:

– Te sosem voltál kegyetlen.

– Egy teljes napon át lovagoltattalak étlen-szomjan, és utána még harcra is fogtalak. – A szél ostorként csapkod körülöttünk, a köpenyemet ráncigálja, mintha az időjárás így akarna megfenyíteni. – Puszta kedvtelésből. A saját szórakoztatásomra. Meg is halhattál volna. Az én szeszélyem miatt. Ez kegyetlenség.

Grey hosszan hallgat, majd homlokráncolva néz rám.

– Aronson herceg katonájáról beszélsz? Akivel Liberty Fallsnál csaptunk össze?

– Igen.

– Nem kényszerítettél semmire.

A hangja zavart, szinte hitetlenkedő.

– Utasítottalak – felelem utálkozó hangon. – Nincs különbség.

– Megkérdezted, hogy le tudom-e győzni. Igent mondtam. – Grey egy pillanatra elhallgat. – Nem parancsra tettem.

Dühbe gurulok.

– Hagyjuk a szőrszálhasogatást, parancsnok! Én utasítottalak, hogy mutasd meg, mit tudsz.

– Azt hiszed, belementem volna, ha nem állok készen rá?

– A végkifejlet mellékes. Tudom, mi volt a szándékom.

– Hogy bebizonyítsd, a királyi gárdád mindenki fölött áll? Hogy bebizonyítsd, a büszkeséged nem alaptalan? – Most már Grey hangja is élesebbnek hat. – Teljesen elképzelhetetlen a számodra, hogy engem is ugyanez a szándék vezérelt?

Közelebb lépek hozzá, de nem hátrál meg.

– Egy zsúfolásig telt teremben szólítottalak fel. Az ellenfeled előtt.

– Igen – vág vissza Grey erélyesen –, a trónörökös az összes gárdista közül éppen engem választott, és én megnyertem a viadalt a király, a királyné és a nemes urak szeme láttára. A kegyetlenséged nem ismer határokat, milord.

– Elég!

Grey megmerevedik, de a sötétség ellenére is jól látom, milyen haragos a tekintete.

Húsz perccel ezelőtt még azt mondtam Coale-nak, hogy az őszinte beszéd híve vagyok, de most legszívesebben ráparancsolnék Greyre, hogy fogja be a száját, és törődjön a maga dolgával.

Ugyanakkor szokatlan örömmel tölt el, hogy végre vitába keveredhettem valakivel. A rengeteg udvarlás és Grey csendes beletörődése után jólesik egy kis csatározás.

– Nem csak erre az egy esetre gondoltam – mondom kimérten.

– Ha minden apró megaláztatást ki akarsz elemezni – feleli Grey, csak rajta. De ha meg akarod győzni Syhl Shallow királynőjét, hogy túlerőben vagyunk, nem ez a legmegfelelőbb pillanat, hogy elmerülj az önsajnálatban.

Erre nem tudok mit felelni. A kudarcaim súlyos teherként nyomják a vállamat.

– Hadd emlékeztesselek egy másik esetre – mondja Grey. – Amiről, ha minden igaz, más-más emlékeket őrzünk.

Nem nézek rá.

– Folytasd!

– Az első szezonra gondolok. Amikor a lény először indult portyára a kastélyban.

– Amikor lemészároltam a családomat – felelem érdes hangon. – Nagyon is jól emlékszem.

– Kevesen maradtunk – mondja Grey. – Rengeteg ember veszett oda… köztük a királyi család is…

– Ördög és pokol, Grey, én is tudom! Mire akarsz kilyukadni?

Grey egy darabig hallgat, majd így szól:

– Azt hittük, összeomlasz. De nem így lett. Mindent megtettél, hogy megvédd a birodalmadat. Már másnap kiadtad a parancsot, hogy zárjuk le a határokat. Utasítottad a városparancsnokokat, hogy belülről irányítsák a településüket.

Nem értem, hogy beszélhet győzelemként a kudarcaimról.

– Nem volt más választásom.

– A minap azt kérdezted, miért tartom magam az eskümhöz. Soha nem voltam olyan elszánt, mint abban a pillanatban.

– Nem szolgáltam rá a hűségedre, Grey.

– Rászolgáltál vagy sem, én itt vagyok.

Nincs mit mondanom. Úgy érzem, még az éjszaka is válaszra vár, de nincs semmi, amivel előrukkolhatnék.

Grey hátralép. A hóra helyezi az üres bögréjét.

– Sokáig álldogáltunk. Megyek, körbejárom a házat.

Bólintok.

– Ahogy gondolod.

Amikor elindul, eszembe jut, mit mondott az imént. Sohasem voltam egyedül. Az éjszakák sem voltak ilyen csendesek.

– Parancsnok! – szólok utána.

Megáll és hátrafordul. Utasításra várva.

De nekem nincs semmi kívánságom.

– Várj! – Én is leteszem a bögrémet a hóba. – Veled tartok.

Huszonötödik fejezet

HARPER

AZ ÉJSZAKA INCIDENS NÉLKÜL telik, de Rhen korán felébreszt. Most, hogy már terve is van, mindent a küldetésének rendel alá. Ígéretet tesz, hogy kocsit küldet a fogadóba Freyáért és gyerekeiért, és mire felhúzom a csizmámat, ő és Grey már felnyergelt lovakkal várnak rám a fogadó előtt.

Mire nyeregbe pattanunk, az ég kéken és hidegen nyújtózkodik fölöttünk, az enyhe szél szelíden csipkedi az arcomat a hómezőn. Sebesen száguldunk a nyílt terepen, Grey, az őrszemünk, dombtetőtől dombtetőig halad. Felérünk az utolsó magaslatra, és megkönnyebbülök, amikor Grey megállásra int bennünket. Amíg meg nem látom, mi aggasztja.

– Egy ember várakozik a fasorban, milord. Úgy látom, egyedül van.

A távolba nézek. Egy nagy kocsit és két igáslovat látok, de túl messze vannak, így nem sok részletet tudok kivenni.

– Jó – feleli Rhen. – Én kértem, hogy itt várjon ránk. Ő lesz a fuvarosunk.

Grey a homlokát ráncolja.

– Ismered?

– Igen, és te is. Egy zacskó pénzt adtál neki. – Rhen rám néz. – Te meg, ha jól emlékszem, megrongáltad a rakományát.

Az félkarú férfi a ládákkal.

– Mikor bérelted fel?

– Miután kioktattál, hogyan lehetnék mások segítségére.

Amikor otthagyott minket, és megbízta Greyt, hogy kísérjen el a fogadóba.

– De… miért?

Rhen tekintete szúrós.

– Megkértem, hogy segítsen szétosztani a kastély kiapadhatatlan élelmiszerkészletét az emberek között. Biztos vagyok benne, hogy Freyát is elhozza, ha megkérem rá.

Kinyitom a számat.

Aztán becsukom.

Rhen nem vár választ. Megsarkantyúzza a lovát, és levágtat a domboldalon.

Megtudjuk, hogy a férfi neve Jamison. A tegnapi döbbent értetlenség már a múlté, úgy tűnik, örül, hogy felajánlhatja a szolgálatait. A lovai jobban tápláltak, mint ő, és tetszik, hogy várakozás közben takarót terített az állatok hátára. Rhen neki is ugyanazt a történetet adja elő, mint Coale-nak – Syhl Shallow gonosz királynője elátkozta az elvarázsolt kastélyt –, majd megkéri a férfit, hogy kezelje bizalmasan az információt.

Amikor átvágunk az erdőn, Rhen és én lovagolunk az élen, mögöttünk Jamison a kocsival, hátul pedig Grey zárja a sort.

Most már csak poroszkálunk, így hát Rhenre nézek, és fojtott hangon mondom:

– Mindenkit arra kérsz, hogy tartsa titokban a hallottakat. Szerintem Coale és Evalyn hallgatni fog, de ezt az embert még nem ismered. Honnan tudod, hogy nem jár el a szája?

– Milady! – Rhen őszinte megütközéssel néz rám. – De hiszen arra számítok, hogy mindent kifecsegnek.

Úgy érzem, elvesztettem a fonalat.

– Na… várjunk csak!

– Ismét fel kell tennem a kérdést. Te nem tudod, hogy működik a pletyka?

– Úgy teszel, mintha valami óriási titkot őriznél, hogy a többiek mindenkinek szétkürtöljék a hírt?

– Természetesen. – Rhen úgy néz rám, mintha ez magától értetődő lenne. – Komolyan azt hiszed, hogy ilyen könnyelműen kikotyognám a titkaimat?

Összeszorítom a számat. Nem. Nem hiszem. Rhen minden cselekedete előre kiszámított. Rájöhettem volna, hogy most sincs másként.

– Te sohasem kockáztatsz? – kérdezem.

– Régen nagyon is vakmerő voltam – feleli. – De annak már vége. A hóból átlépünk az átkozott melegbe és a szűrt napsütésbe.

Jamison keményen dolgozik. Egy órája hordjuk kifelé az élelmiszert a kastélyból, és a férfi még fél kézzel is gyorsan pakolja a ládákat. A meleg levegő és a rengeteg étel kissé megdöbbentette – hogy a kastélyban szóló zenéről már ne is beszéljünk. Szomorú, hogy csak néhány napja vagyok itt, de én már túltettem magam ezeken a dolgokon.

Jamison még jobban megrökönyödik, amikor látja, hogy Rhen és Grey sem tétlenkedik, hanem saját kezűleg hozzák fel az ételt a konyhából, amikor a Nagyterem asztalai már lecsupaszodtak.

Engem is sokkol, hogy Rhen besegít a munkába. Nem is tudom, miért… hiszen eddig sem a pamlagon heverészett. Egyszerűen nem néztem ki belőle, hogy alkalmas a fizikai munkára, de most rám cáfolt. A fegyvereit, a páncélját és a kabátját már rég levetette, és a rakodás kezdetével az ingujját is feltűrte. Most, ahogy itt áll a napsütésben, a pillantásom akaratlanul is elidőzik csupasz alkarján, verejtékes homlokán.

A kezemben lévő ládára szegezem a tekintetemet, és gyorsan lehűtöm magam. Rhen valószínűleg ezt is előre eltervezte. Abban bízik, hogy Jamison mindenkinek elmondja, milyen derék ember a herceg.

Rhen észreveszi, hogy közeledek, és megfordul, el akarja venni tőlem a ládát.

– Hagyd, majd én – mondom, de érzem, hogy hadarok.

Talán még el is pirultam.

Rhen hátralép, és a karjával jelzi, hogy menjek nyugodtan.

– Milady!

A kocsi hátuljához érve felemelem a ládát, hogy Jamison a helyére húzza. Rhen végig engem néz. Lángol az arcom.

Jamison megragadja a ládát.

– Felség, lehet egy kérdésem…

Rhen végre elfordul.

– Igen.

– Nem félsz, hogy a néped elvarázsolt ételt kap?

– Én csak attól félek, hogy nem jut elég mindenkinek.

Megdobban a szívem, ám ekkor eszembe jut, hogy Rhen semmit sem tesz ok nélkül, és ez mind a terv része. Eszköz, amit a cél elérése érdekében vet be. A cél nemes, hiszen az emberek javát szolgálja, de az eszköz ettől még kimódolt. Rhen szerepet játszik. Akárcsak én.

Jamison bólint.

– Értem, felség.

Felhúzza a ládát a platóra, és ügyesen a többi tetejére helyezi.

Grey lép ki a kastélyból, újabb ládát hajít fel a kocsi hátuljára, majd kiugrik mellé, hogy helyet keressen neki. Ő csak a kardját tette félre.

– Azt hiszem, ez az utolsó. Egyelőre.

Jamison felegyenesedik, és odabiccent neki.

– Parancsnok! Hálás köszönetem.

– Ne hálálkodj! – mondja Rhen. – Grey parancsnok szeret mások segítségére lenni.

Grey hátrasimítja izzadságtól nedves haját, majd így szól:

– Grey parancsnok előbb-utóbb megbánja, hogy ezt mondta.

Talán a közös cél az oka, de a két srác ma nagyon más. Kevésbé… izé. Nem tudom megfogalmazni.

A férfiak leugranak a kocsiról. Jamison a helyére tolja a reteszt.

– Napszálltára itt leszek Lady Freyával, felség.

– Helyes – feleli Rhen.

– Köszönjük – teszem hozzá.

Jamison rövid meghajlással válaszol.

– Milady! Mi sem természetesebb. – Majd Grey felé fordul, és tisztelegve mondja: – Parancsnok!

Végül a lovak felé indul.

– Várj! – szól utána Grey.

Jamison megfordul.

– Igen?

– Ez a tisztelgés. – Grey komoran néz, látom rajta, hogy nyugtalan. – Csak nem a királyi gárdában szolgáltál?

– A király seregében. Amíg tavaly el nem vesztettem a karomat Willmintonnál. – Jamison zavarban van. – Bocsáss meg! Ennyit tesz a megszokás.

– Mi volt a rangod?

– Hadnagy.

– Jól bánsz még a karddal?

– Mi az, hogy!

Grey bólint.

– Ha napnyugtakor visszatértél, keress meg!

– Igenis, uram! – Jamison habozik, majd megkérdezi: – De miért?

– Szükségem van egy hadnagyra.

A férfi felnevet, de amikor látja, hogy Greynek arcizma sem rándul, gyorsan kijózanodik.

– Igenis, uram!

Tiszteleg, majd felül a bakra, és a lovak közé csap.

Amikor hallótávolságon kívül kerül, Rhen így szól:

– Parancsnok, ennek az embernek hiányzik az egyik karja.

– Én is észrevettem.

Grey felveszi a kardját a márványlépcsőről, és a derekára csatolja.

– Mi az a Willminton? – kérdezem.

– Északi határváros. – Grey Rhenre pillant. – Ha ez az ember ott vesztette el a karját, talán ismeri Karis Luran seregét.

Rhen farkasszemet néz vele.

– Ez bennem is felmerült – mondja. – De ettől még nem muszáj hadnagyot csinálni belőle.

– Még nem ajánlottam fel neki a pozíciót. Csupán megemlítettem a lehetőséget. Arra kértél, hogy toborozzak alkalmas embereket…

– Igen. Alkalmas embereket. Ha a hiányzó kar kizáró ok a hadseregben, akkor a királyi gárdában duplán az.

– Jamison tapasztalt harcos. – Grey elgondolkodik, majd így folytatja: – Ez az én szememben komoly előny. Legalább az esélyt adjuk meg neki.

– Elengedhetetlen, hogy egységes és erős hadsereg látszatát keltsük…

– Vegyétek fel! – szólok közbe.

Rhen oldalra kapja a fejét.

– Mit mondtál?

– Azt, hogy vegyétek fel. – Nagyot nyelek, de állom Rhen tekintetét. – Legalább hadd próbálja meg! Nem érdekel, hogy félkarú. Bízom Grey ítéletében. Ahogy te is, ha jól tudom.

Rhen sóhajtva néz rám.

– Milady, kérlek! Sejtelmed sincs…

– Te csak ne oktass ki engem! – felelem. – Szövetséget kötöttünk, vagy sem?

Ezzel sikerül Rhenbe fojtanom a szót. Hosszasan fürkészi az arcomat, majd nagy levegőt vesz, mint aki mondani akar valamit.

Közelebb lépek hozzá.

– Hercegnő vagyok, vagy sem?

Rhen szeme résnyire szűkül. Szinte látom, hogyan pörögnek a fogaskerekek a kis stratégafejében.

Greyre nézek, mielőtt az idegeim végképp felmondanák a szolgálatot.

– Ha úgy gondolod, hogy Jamison alkalmas a feladatra, tedd próbára! Ha megfelel a követelményeknek, vedd fel! Ez parancs, parancsnok!

Várom, hogy Grey Rhenre sandítson, vajon mit szól mindehhez a hercege.

De nem. Grey egyenesen a szemembe néz.

– Igenis, milady!

Megfordulok, és felsétálok a márványlépcsőn a kastély bejáratához.

Az adrenalin vadul cikázik az ereimben, félek, hogy ennek röhögőgörcs, hisztériás roham vagy teljes idegösszeomlás lesz a vége. Amilyen gyorsan csak lehet, besietek a kastélyba, és a lépcső felé veszem az irányt, hogy minél előbb a szobámban lehessek. Arabella szobájában. Á, mindegy.

Valaki elkapja a karomat, és maga felé fordít.

Rhen. Az érintése gyengéd, de határozott. A korláthoz szorít, az arckifejezése egyszerre bosszús és derűs.

– Mit művelsz?

Megint légszomjam van.

– Megyek a szobámba. Át kell öltöznöm.

Rhen a tekintetemet fürkészi.

– Játszadozol velem?

– Nem tudom, mi olyan hihetetlen abban, hogy szétizzadtam a ruhámat.

Megpróbálok kibújni a szorításából.

Ő azonban a korlátra teszi a kezét, és ezzel csapdába ejt.

– Konoknak tartasz, milady?

Nem erre a kérdésre számítottam, és Rhen közelsége meg az adrenalin miatt a szívem hevesen kalapál.

– Miért?

– Mert az az érzésem, hogy minden megmozdulásodat az agresszió táplálja. Ha egy egész hadsereg állna a rendelkezésedre, most nagyon aggódnék.

A hangja könnyed, szinte gyengéd, de amit mond, annak súlya van.

Értetlenül nézek rá.

– Nem tudom, mire célzol.

– Úgy viselkedsz, mint aki nem bírja kivárni, hogy a másik engedjen neki. – Rhen a fejét csóválja. – Nem értem, miért teszel úgy, mintha felül kellene bírálnod a parancsaimat. – Majdhogynem csalódottan néz rám. – Mint tegnap, amikor titokban csempészted ki az ételt. Ha akarsz valamit, ne rejtsd véka alá!

– Még most sem értem.

– Milady! Harper! Hercegnő! – mondja Rhen jelentőségteljesen. – Hogyhogy nem érted?

– Mit nem értek?

Rhen a karomra teszi a kezét, és még a pulóveren keresztül is érzem az erejét. Csupa libabőr vagyok.

Rhen hozzám hajol.

– Akár megtörik az átok, akár nem, beleegyeztél, hogy segítesz a népemen. Én vagyok Emberfall trónörököse. Ha módomban áll megadni azt, amire vágysz, csak szólj!

Döbbenten bámulok rá. Szétnyílik az ajkam, de egy hang sem jön ki rajta.

Rhen elenged.

– Bocsáss meg! Nem hagylak pihenni.

Még most sem tudom, mit mondjak.

Csak állok a gondolataimba merülve, Rhen pedig mindeközben fürgén átvág a Nagytermen, és kilép a napsütésbe.

Huszonhatodik fejezet

RHEN

GYEREKEK VANNAK A KASTÉLYBAN.

Hangosak.

És látszólag mindenütt ott nyüzsögnek. Örülnek a termeket megtöltő zenének, áhítattal bámulják a kései uzsonnához felszolgált csemegéket és süteményeket. Freya eleinte rémültnek tűnt, de végül ő is elvarázsolódott, és tágra nyílt szemmel igyekezett rendre utasítani a gyerekeket.

Nem gondoltam volna, hogy megbánom a döntésemet, de a csilingelő gyerekkacaj folyton az előző életemre emlékeztetett, így az aréna viszonylagos csendjében kerestem menedéket, ahol Grey vív Jamisonnal. Itt csak az acél csilingel.

Jamison haja csatakos, a légzése nehéz, de ügyesen tartja magát. Arra számítottam, hogy a hiányzó karja rossz hatással van az egyensúlyérzékére, de úgy tűnik, ezt is kompenzálni tudja. Úgy harcol, mint egy támadó katona: agresszívan és vérre menően. A királyi sereg katonáit ölésre képezik – vagyis képezték. A gárdistákat arra, hogy először lefegyverezzék és megbénítsák az ellenfelet. Érdekes küzdelemnek nézünk elébe.

Grey kezdetben óvatos volt, de most már nem fegyelmezi magát. Amikor Jamison hátraugrik, Grey kihasználja az alkalmat, és előrelendül, hogy a katona pengéje a kardja markolatába akadjon. A fegyver kiesik Jamison kezéből. Arra számítok, hogy ezzel vége is a küzdelemnek, de a katona villámgyors. Előkapja a tőrét, hogy azzal védje ki Grey következő támadását.

Grey a kezével jelzi, hogy álljanak meg. A földön heverő kard felé int a fejével.

– Még egyszer!

Már több mint egy órája vívnak. Jamison zihálása betölti a néptelen arénát, de a katona bólint, és felemeli a kardját.

– Rhen herceg! – szólal meg Lilith hangja a hátam mögül. – Látom, új játszópajtást találtál Grey parancsnoknak. Biztosan elégedett.

Nem igazán lep meg, hogy Lilith eljött; éppen akkor, amikor már kezdtem úgy érezni, hogy felcsillant a remény.

Ezúttal nagyon óvatosnak kell lennem.

– Ráadásul gyerekek vannak a kastélyban! – tapsikol Lilith. – Micsoda mulatság!

Hátrafordulok. A varázslónő az árnyékban áll, csak a szeme csillogását látni.

– Azt mondtad, nem avatkozol a dolgomba – emlékeztetem.

– Nem is. Én csak megfigyelő vagyok.

– Akkor is zavarsz.

Lilith felvonja a szemöldökét, de aztán gúnyosan elmosolyodik.

– Felséges uram, ma csupán árnyéka vagy önmagadnak. Hát mégsem találod az igaz szerelmet annál a kis ágrólszakadtnál?

– Te is tudod, hogy nem. Ha ez az utolsó szezonom, legalább nem kell ölbe tett kézzel végignéznem, hogyan ég porig Emberfall.

– És mi van azzal a kedves, drága, megtört szívű lánykával? – Lilith az ajkához préseli a mutatóujját, és suttogóra fogja. – Jaj, felség, csak nem belehabarodott Grey parancsnokba? Mondd csak, hát nem ironikus, hogy a harcedzett testőrödet egy olyan lánnyal hozta össze a sors, aki még járni is alig bír?

– Nem – válaszolom unott hangon. – Megkért, hogy beszéljek meg veled egy találkozót, ahol kérvényezheti az idő előtti hazatérését.

– Egy találkozót velem?

Lilith fojtott hangon beszél, nem tudom eldönteni, örül-e a dolognak, vagy inkább dühös. Ha dühös, akkor hagynom kell, hogy rajtam töltse ki a mérgét. Jobb, ha engem pécéz ki magának.

– Igen – felelem közönyös vállrándítással. – Nem láttam okot arra, hogy titokban tartsam a kilétedet. – Kardcsörgés hallatszik a hátam mögül. – Milady, ha nem bánod, most tovább nézem a mérkőzést.

Meg sem várom a választ, hanem visszasétálok a korláthoz.

Elszorul a mellkasom. Harper kedvéért elvállaltam a közvetítő szerepét, de most úgy érzem, mintha egy egeret küldenék az oroszlán elé.

Lilith mellém lép, de nem szól semmit. Grey és Jamison tovább vívnak az aréna közepén, bár most már egy szemernyi elegancia sem sugárzik a mozdulataikból. A katona harcmodora egyre kétségbeesettebb. De Jamison nem adja fel.

Lilith végül azt mondja:

– Irgalmazz ennek az embernek, Rhen herceg! Grey ízekre tépi.

Igaza van, de nem avatkozom közbe. Én most a saját kis csatámat vívom itt a pást szélén.

– Te beszélsz irgalomról, Lady Lilith? Szerintem ez az ironikus. Oldalra sandítok. – Ha nincs kedved Harperrel találkozni, hagyd el a kastélyt! Most nincs időm rád.

– Itt nem te diktálsz, Rhen. Már elfelejtetted, hol a helyed?

Lilith szavai szíven ütnek. Én is valami hasonlót mondtam Harpernek. Lilith szájából hallva azt kívánom, bárcsak visszaszívhatnám.

– Nem felejtettem el – csattanok fel, és szembefordulok Lilithtel. – Megátkoztál. Megátkoztad a birodalmamat. Ha meguntad a játszadozást, hagyj fel vele! Ha nem vagy hajlandó hazaküldeni Harpert, távozz!

– Micsoda hév! Rhen herceg, már jó ideje nem láttalak ilyen szenvedélyesnek. Meg kell hagyni, hiányzott a régi éned.

Lilith felemeli a kezét, előrelép, és a mellkasom felé nyúl.

Egy kard hegye jelenik meg az ujjánál.

– Ne gyere közelebb! – mondja Grey.

Halkan piheg, és bár csatakos a haja, a kardja nem mozdul el a helyéről.

Lilith pillantásra se méltatja.

– Neked ehhez semmi közöd, parancsnok – feleli. – Te ne gyere közelebb!

Grey nem mozdul. És a kardja sem.

Lilith végre ránéz.

– Még mindig nem tanultad meg, hogy a kardod nem tehet kárt bennem?

– De megsebezhet.

Ez igaz. Már többször is megtörtént. De sosincs jó vége.

Lilith úgy tesz, mintha Grey kardja után nyúlna. Sejtelmem sincs, mi a terve: olvadt acéllá változtatni Grey kardját, vagy a parancsnok ellen fordítani a pengét – vagy úgy forgatni, hogy mind a kettőnket lekaszaboljon.

Ám hirtelen Jamison kardja szegeződik a torkának. Ekkor már kénytelen felemelni az állát.

Egész testében megdermed. A szeme a katonára siklik.

– Ne ártsd magad a dolgunkba! Ne akarj összeveszni velem!

Jamison nem tágít. Fáradt, de szilárdan tartja a kardját.

– Én már messziről kiszúrom az ellenséget.

Lilith haragos tekintete rám szegeződik.

– Mindkettőjüket elpusztítom! – sziszegi.

– Hagyjátok! – parancsolok rá a többiekre. Ám a tekintetemet egy pillanatra sem veszem le Lilithről. – Egy ujjal sem nyúlhatsz az embereimhez!

Mindketten leengedik a kardjukat. Jamison hátralép, de Grey mellettem marad.

Lilith közelebb lép hozzám.

– Mondd meg a másik emberednek, hogy táguljon innen, különben megölöm!

– Jamison! – mondom. – Eredj! Várj meg a fegyvertárban!

Jamison tétovázik, de végül így szól:

– Igenis, felség!

Azzal elvonul.

– Nálam a hatalom – jelenti ki Lilith. – Ezt sose feledd, Rhen herceg!

– Nem felejtettem el.

– Miért akarod, hogy hazaküldjem a lányt? Semmi hasznod belőle.

– Nem szeret engem. Az anyja haldoklik. Engem átkoztál el, nem őt. Kegyetlenségnek tartanám, ha megakadályoznám, hogy az utolsó napokat a szülőanyja mellett tölthesse.

Vigyázok, hogy kellőképpen unottan beszéljek. Mint akit már semmi sem érdekel. Ellenkező esetben Lilith ezt is felhasználná ellenem.

Lilith hosszasan töpreng.

Végül Greyre siklik a tekintete.

– Hozd ide a lányt, parancsnok!

Grey nem mozdul.

Lilith előrelép, és az ujjaival felsétál Grey mellkasán.

– Nem szeretem, ha levegőnek néznek – suttogja, miközben Grey torkát cirógatja az ujjbegyével. – Mit szólnál, ha a herceg szeme láttára csontoznám ki a nyakadat?

– Harper megbízik benne – mondom neki. – Nem fogadná jól a halálát. Megesküdtél, hogy nem avatkozol a dolgomba.

– Ki mondta, hogy meg kell halnia?

Lilith Grey bőrébe vájja a körmét. Vörös vércsepp serken fel alóla.

– Parancsnok! – mondom. – Menj!

– Igenis, milord!

Grey, nem szívesen bár, de engedelmeskedik. Egyenesen a palotába vezető átjáró felé indul.

Lilith elém áll. Ingerültség süt a szeméből.

– Nem tetszik ez nekem – mondja. – Csőbe akarsz húzni.

– Ez nem az én kívánságom. Te magad mondtad, hogy Harper szokatlan választás. Ha ennyire hazahúz a szíve, én nem tartóztatom. Soha nem szeret belém, ha fogva tartom.

Lilith olyan közel húzódik hozzám, hogy a szoknyája a lábszáramat súrolja.

– Á, micsoda önzetlenség! Sok férfi válik ilyenné, amikor közel a vég. Gondolom, így próbálják jóvátenni a ballépéseiket.

Egy szót sem szólok.

Lilith keresztbe fonja a karját, úgy bámul rám. Ez akár kislányos gesztus is lehetne, de nem az ő esetében.

– Azért hiányozni fogsz.

– Én sajnos nem mondhatom el ugyanezt – válaszolom.

Lilith lustán felemeli a kezét, és a mellkasom közepére csúsztatja az ujját.

– Biztos vagy te ebben, Rhen herceg?

És máris felizzik a fájdalom.

Huszonhetedik fejezet

HARPER

BUJKÁLOK AZ UDVARHÖLGYEM ELŐL. Freya és a gyerekei a szomszédos lakosztályon osztoznak, és a nő az elmúlt egy órában már legalább háromszor kopogtatott az ajtómon.

– Készítsek ki ruhát a vacsorához, milady?

– Segítsek megfürdeni, milady?

– Milady, elkészült az uzsonna. Felszolgálhatom?

Az utolsó ajánlatból félelemmel vegyes áhítat sugárzott.

Eddig mindenre nemet mondtam. Nem vagyok hozzászokva, hogy körülugráljanak. Különben is, azért játszottam el a hercegnőt, hogy megmentsem a fogadót, fütyülök rá, mi lesz a fésülködéssel.

Éppen újrafonom a copfomat, amikor kopogás hallatszik az ajtó felől.

– Minden rendben! – kurjantom. – Nincs szükségem semmire!

– Milady! – Grey halk és komoly hangja tompán szól az ajtó mögül. – Őfelsége hívat.

Megkötöm a fonatot, és az ajtóhoz megyek. Grey nyurga alakja nagyjából mindig baljóslatúnak hat, de most az arca is csupa feszültség.

– Valami baj van – állapítom meg.

– Lady Lilith hajlandó találkozni veled.

Megdobban a szívem.

– Most?

– Igen.

Grey hangja azt sugallja, hogy a parancsnok nem örül ennek a fordulatnak. Ettől még idegesebb leszek, mint Rhen intő szavaitól.

Nagyot nyelek.

– Felhúzom a csizmámat.

Grey ugyanazon a lépcsőn vezet le, ahol tegnap Rhen. Sietnem kell, hogy lépést tartsak vele, de nem kérem meg, hogy lassítson.

– A konyhában vannak?

Grey rám pillant.

– Az arénában.

A szívemben a félelem és az izgalom viaskodik. Lehet, hogy tíz perc múlva már Washingtonban leszek. Anya mellett. Jake mellett. Többé nem kell itt rostokolnom.

Valahol a lelkem mélyén feltámad a bűntudat. Itt hagyom ezeket az embereket. A sorsára hagyom Emberfallt, és soha nem tudom meg, mi lesz vele. Harper, Diszi hercegnője köddé válik. Az emberek az átok és a szörny martalékává válnak.

De nem én tehetek az átokról. Semmi közöm ehhez a helyhez. Senkinek nem tartozom felelősséggel.

A bűntudat azonban nem csillapodik. Sőt, mintha elmélyülne.

– Grey! – kapom el a parancsok karját, az ujjaim az alkarjára csatolt bőrszíjba vájódnak.

Már pótolta a kést, amit a fogadóban vesztett el. Az acélmarkolat hidegen simul a tenyeremhez.

– Rhen elmondta Lilithnek, mit akarok?

Grey megáll és rám néz. A folyosó csendes, csak a gyertyák pislákolnak az árnyékban.

– Tudja, mi a kérésed. Beleegyezett, hogy meghallgasson.

– Szerinted hazaküld?

– Úgy vélem, azt teszi majd, amivel a legnagyobb kárt okozhatja.

A félelem nyila hatol át a reményeimen.

– Nekem? Vagy Rhennek?

– A hercegnek. – Grey elhallgat, majd rezignált hangon folytatja: – Ami a te javadra billenti a mérleget.

A hangja hűvösen vészjósló, a szavai nem hoznak megkönnyebbülést.

A folyosó végén díszes kovácsoltvas kapu áll, mellette nagy olajlámpák. Grey a kilincs után nyúl, és szélesre tárja a kaput.

A padló homokban folytatódik, és hirtelen feltárul a hatalmas küzdőtér. Tőlem balra fegyverek sorakoznak a falon: kardok, balták, lándzsák és dárdák. A fagerendákkal tagolt, fehérre meszelt mennyezet két emelet magasan nyújtózkodik a fejünk fölött. Ezen át árad be a késő délutáni napfény.

A világ legszebb nője áll az aréna közepén. A ragyogó fekete hajától a drágakövekkel díszített szoknyájáig olyan káprázatos, hogy a napra lehet nézni, de rá nem.

Rhen a lábánál térdel, egyik kezével a földön támaszkodik.

Vért hány.

Hirtelen feltárul előttem az alvadt vérrel teli szoba. Rhen megpróbált figyelmeztetni, de én nem hallgattam rá.

– Hagyd abba! – sikoltom. – Mit művelsz vele? Hagyd abba!

Önkéntelenül futásnak eredek, de Grey utánam nyúl. A derekam köré fonja a karját, és magához szorít. Halkan a fülembe súgja:

– Gondolkodás nélkül végez veled, milady.

Dühösen kapálózom. A hangom zokogásba fullad.

– De mindjárt megöli!

– Megölöm? – kacag fel a nő. Még a nevetése is gyönyörű a maga karcos, vibráló módján; olyan, mint egy disszonáns szélcsengő. – Sohasem tennék ilyet.

Rhenre néz. Látszólag a kisujját sem mozdítja, Rhen azonban megint rángatózni és öklendezni kezd, majd újabb adag vért köhög fel a porba.

Fogalmam sem volt, hogy ez a nő ilyen.

Rhen a hasát markolássza. Visszhangzik az aréna a zihálásától.

– Hagyd abba! – lihegem. – Kérlek, hagyd abba!

– Jól vésd az eszedbe, amit most látsz, te lány! Jól vésd az eszedbe, milyen könnyedén eltiprom őt!

Ezt biztosan nem fogom elfelejteni. Grey karjának feszülök.

Lilith engem figyel. Az arca fiatal, a szeme tiszta és élénk. Rhen felé lép, aki hátrálni próbál.

– Akármekkora hatalommal bír is a trónörökös, valójában védtelen.

Megkettőzött erővel küzdök. Fogalmam sincs, mit tehetnék, de nem bírom tétlenül nézni a jelenetet.

– Grey! – visítom. – Segítsünk neki!

De Grey túl nagy. Túl erős. A karja a bordáimra feszül, a lábam alig érinti a földet.

– Nem lehet – válaszolja.

– Úgy gondolod, hogy a hercegünk nem bírja a fájdalmat? – kérdezi Lilith. – Hallod ezt, Rhen? A lány gyengének tart.

Hevesen rázom a fejem. Jake-re gondolok, és arra, mit meg nem tett, hogy mi biztonságban legyünk. A férfiakra gondolok, akik „emlékeztetőkkel” bombázták az apámat. Nem hittem volna, hogy létezik ennél szörnyűbb látvány. Tévedtem.

– Kérlek! – siránkozom. – Ő nem gyenge. Kérlek, hagyd abba!

– Biztosíthatlak, hogy volt időm feltérképezni a tűrőképessége határait. Ez még semmi.

Nem érdekel, hol húzódnak Rhen határai.

Rhen ismét öklendezni kezd, és a földre tapasztja a homlokát. Már annyi vért köhögött fel, hogy sötét tócsa képződött az álla alatt.

Lilith lenyúl, és a hajánál fogva felrántja Rhent. Arra számítok, hogy Rhen dühös lesz. Kétségbeesett. Rémült.

De inkább rezignáltnak tűnik. Üveges a tekintete. Nem néz Greyre. És rám se.

– Ha jók az értesüléseim, egy kéréssel szeretnél hozzám fordulni – mondja Lilith.

Szinte fel sem fogom, mit mond. Csak Rhent látom magam előtt.

– Hagyd abba, kérlek! – Elcsuklik a hangom. – Kérlek, ne bántsd!

– Ez a kérésed?

Megdermedek. Nem ez a kérésem, de pillanatnyilag bármire hajlandó vagyok, hogy véget érjen ez a borzalom.

Lilith dölyfösen szegi fel a fejét. Megrándul az arca.

– Könyörög, hogy hagyjalak békén, Rhen! És te azt kérted, küldjem haza. Bolond!

Nem. Én voltam a bolond.

– Halljam, mit akarsz! – förmed rám Lilith. – Unatkozom. Rhen tudja, mi lesz, ha elunom magam.

Hátraveti a fejét, és olyan hangot ad ki, amit soha többé nem akarok hallani.

Nem tudom, mi van anyával és a bátyámmal, de az ismeretlen nem ér fel ahhoz, ami most a szemem előtt zajlik. A csatokba kapaszkodom, és megpróbálom lefeszegetni magamról Grey karját. Ő azonban szorosan tart.

Rhen ismét köhögni kezd. Lilith lenyúl hozzá. Egy vérfolt jelenik meg ott, ahol az ujjai Rhen nyakához érnek. Rhen megpróbálja elrántani a fejét, de Lilith nem engedi.

A kezem Grey dobókésének markolatára csúszik. Kirántom a pengét. Úgy tartom, ahogy Grey mutatta.

Finomabban.

Egyenesen Lilith felé hajítom.

A kés elrepül, de épp csak súrolja Lilith szoknyáját, majd a porba hullik a varázslónő háta mögött.

Lilith felkapja a fejét. Arra számítok, hogy dühös lesz a tekintete, de inkább csak meglepett.

Elengedi Rhent, aki zihálva terül el a porban. De a homloka nem érinti a földet.

A herceg engem néz.

Lilith ellép mellőle, és felveszi a kést. Az acél finoman, csillogva himbálózik az ujjai között.

– Elszakítottad a ruhámat – állapítja meg.

– Rosszul céloztam – felelem. – Még van mit tanulnom.

– Tartsunk bemutatót?

– Lilith! – szólal meg Rhen. A hangja rideg, megtört. – Ne bántsd! Megesküdtél, hogy a lányokat békén hagyod.

Lilith felém tart. Olyan kecsesen mozog, mintha fél centivel az aréna pora fölött lebegne.

– Késsel támadt rám, felség. Nem én kezdtem. Hanem ő.

Rhen a porban fekszik, a saját vérében. Ez még ijesztőbbé teszi Lilithet. Eszembe jut, anyám milyen megadóan tűrte a behajtók zaklatásait – és később a kezeléseket is. Ismerem a fájdalmat. Ugyanúgy, mint anya. Én is átéltem. Anyával együtt. Ezzel is megbirkózom.

Összeszorítom a fogamat.

– Grey! Engedj el!

Grey elenged, de nem tágít mellőlem.

Lilith felvonja a szemöldökét.

– Lenyűgöző! Grey parancsnok nekem nem engedelmeskedik. Látom, ügyesen beidomítottad.

Borsódzik a hátam a hangjától. De nem adom meg neki azt az elégtételt, hogy megijedjek.

– Ő nem kutya.

– Ha valaki nem kutya, akkor gazda, és Grey semmiképpen sem nevezhető annak. – Lilith egy pillanatra elhallgat. – Rád melyik szerepet osztották?

– Gőzöm sincs, de azt tudom, hogy te ki vagy – felelem gyilkos pillantással. – Csak nem akarok csúnyát mondani.

Lilith megdermed. A maradék derű is leolvad az arcáról.

Rhen időközben talpra kecmergett.

– Nem árthatsz neki – mondja. – Megesküdtél.

– Megesküdtem, hogy nem ölöm meg a lányokat – válaszolja Lilith. – Megesküdtem, hogy nem avatkozom bele az udvarlásodba. – Közelebb lép hozzám. – Csupán ennyiről volt szó.

Grey kivonja a kardját.

Lilith nem néz rá, és nem nyúl hozzám.

Rám szegezi a tekintetét.

– Azt akartad, hogy küldjelek haza? Ennyi?

Nagyot nyelek.

– Igen.

De most már nem akarok tőle semmit.

– Ez minden kívánságod?

– Igen.

Erőtlen a hangom.

– Nem látod, mekkora hatalmam van? – Lilith még közelebb lép. – Mit szólnál, ha véget vetnék a testi gyötrelmeidnek?

– Ne! – kiáltja Rhen. Támolyogva előrelép. – Harper, amit ő kínál, azt nem adják ingyen.

– A testem úgy jó, ahogy van – felelem.

– Na, ne nevettess, te lány! És édesanyád teste? Az is egészséges?

Kővé dermedek. Akaratom ellenére könnybe lábad a szemem.

– Tudsz anyámról?

– Jártam nála. – Súlyos, gonosz csend következik. – Azt mondja, angyal vagyok. Meggyőződése, hogy enyhíthetnék a fájdalmán. Talán így is van.

– Ne! – szól közbe Rhen. – Harper, nagy árat fizetnél érte…

– És a bátyám? – Egy könnycsepp gurul végig az arcomon. – Ő jól van?

– Ó, a bátyád! A nagy végrehajtó. Erőszakos ember. Csodálom a tehetségét.

– Tehát életben van.

Elcsuklik a hangom.

– Igen, életben van – feleli a varázslónő. – De nincs jó bőrben.

– Kérlek! – suttogom. – Hadd segítsek nekik!

Lilith közelebb lép hozzám. Előrenyúl, és megérinti az arcomat. Összerezzenek, arra számítok, hogy fájdalmat fog okozni, de a tenyere hűvösen simul a bőrömre. Szinte anyai gyengédséggel.

– Szegénykém! Te nem tudod, mi folyik itt. Igazságtalanság, hogy Rhen herceg így csapdába ejtett.

Elakad a lélegzetem.

– Akkor segítesz?

– Nem. – Lilith arca megfeszül. – Mielőtt szívességet kérsz, tanulj egy kis tiszteletet!

Azzal fogja a kést, és végighúzza az arcomon.

A mozdulat olyan hirtelen és váratlan, hogy észre sem veszem, mi történt, csak miután Lilith már elment. Elpárolgott.

Maró fájdalmat érzek. A könnyeim égetik a felhasadt bőrömet. Az arcomhoz kapok.

A seb nedves. Ragacsos. Tisztán kitapintható.

Felnyüszítek. Nem kapok levegőt. Nedvesség csurog le a nyakamon.

Rhen hozzám lép.

– Visszaviszünk a palotába.

A hangja rekedt, elgyötört.

– Megvágott! – mondom.

A fájdalom elmélyül, szinte égeti az arcomat.

Rhen karon fog. Az arcán, a kabátján vércsíkok éktelenkednek. Némelyikbe porszemek ragadtak. Ugyanolyan sápadt, mint én.

– Kérlek, milady! Sok vért vesztettél.

Remegek. Alig állok a lábamon. A tenyerem síkos és bíborvörös.

– A fegyvertárban van tű – mondja Grey.

– Tű?

Távolról hallom a saját hangomat.

– Össze kell varrni a sebet. – Rhen hangja mintha a víz alól jönne. Lassú és letargikus. – Milady, engedd meg, hogy…

De hiába kéri a beleegyezésemet. Én már tehetetlen vagyok.

Elsötétül előttem a világ.

Huszonnyolcadik fejezet

RHEN

MÉG SOSEM VIRRASZTOTTAM BETEGÁGY mellett.

Fiatalkoromban igazi nyűgként éltem volna meg a dolgot – ha egyáltalán felmerül bennem a gondolat –, és alighanem most sincs rá szükség. Harper sebe messze nem ennyire súlyos. Sokkal rosszabbul is járhatott volna, ha a kés a nyakáig hatol, vagy szétroncsolja a karizmát. Vagy az egyik szemét.

Harper idővel felébred. Nem fenyegeti életveszély. Saját udvarhölgye van, aki szíves örömest elüldögél az ágya mellett. Nem értem, miért vagyok itt.

Mégsem visz rá a lélek, hogy magára hagyjam.

A Vasrózsa még sosem volt ilyen csendes, csak a tűz ropogása és Harper lassú, egyenletes légzése töri meg a fojtogató némaságot. Még a Nagyteremben sem szól a zene, amiért kifejezetten hálás vagyok. Elgondolkodva tanulmányozom a Harper arcát kettészelő ívelt vonalat, a húsz öltéssel összevarrt bőrt. A lüktető seb kirí az arc puha ívéből.

Egyfolytában azok a szavak visszhangoznak a fejemben, amiket a megtört Harper ismételgetett az arénában:

Hagyd abba, kérlek! Kérlek, ne bántsd!

És Lilith válasza.

– Könyörög, hogy hagyjalak békén, Rhen!

Harper ahelyett, hogy elmenekült volna, előrántotta Grey fegyverét.

Idáig ez a legkegyetlenebb szezon: a sors végre összehozott egy karakán lánnyal, aki méltó párom lehetne, de ő mindenáron haza akar menni a családjához.

A kandallóban megreccsen egy fahasáb, és, kisebb hamufelhőt hagyva maga után, összeroskad. Harper megmozdul, majd felsóhajt, és kinyitja a szemét. Egy darabig kábán pislog, végül rám szegezi a tekintetét.

– Rhen. – Reszelős a hangja. – Mi… hol…

Fájdalmas fintorral nyúl az arcához.

Gyengéden elkapom a csuklóját. Freya bekente a sebet, de figyelmeztetett, hogy az bármikor elfertőződhet.

– Maradj veszteg! Nehogy felfakadjon a seb!

– Szóval tényleg megtörtént – mondja egészen halkan Harper.

– Igen.

Nem húzódott el, még mindig a csuklóját szorongatom. A pulzusa lágyan lüktet.

Némán bámul rám, és jobb híján viszonzom a pillantását. A Lilithtel való találkozásaim idáig csak az én kedélyeimet borzolták. Egyedül Grey osztozott a pokoljárásomban.

És Harper még nem is látta a legrosszabbat.

Félrekapom a tekintetemet, és a tűzbe nézek. Most, hogy Harper ébren van, úgy érzem, hiba volt itt maradnom. Sebezhetőnek, kiszolgáltatottnak érzem magam.

– Behívjam Freyát?

– Ne! – Harper fészkelődni kezd, megpróbál felém fordulni. – Hadd… hadd üljek fel!

– Csak lassan! Sokáig aludtál.

Harper elrántja a csuklóját, és nagy nehezen ülő helyzetbe tornássza magát. A hasára szorítja a kezét, és lehunyja a szemét.

Végül lelassul a légzése.

– Lüktet a fejem.

– Az éter miatt – felelem, bár lehet, hogy a vérveszteség áll a háttérben. Harper sápadtabb, mint egyébként. – Nem akartuk, hogy a beavatkozás közben ébredj fel.

Harper nagyot nyel, és tágra nyílt szemmel pillant a kandallóra, az ablakokra, a falikárpitokra.

– Ez nem Arabella szobája.

– Nem. Az enyém. – Egy pillanatra elhallgatok. – Féltem, hogy nem tudsz aludni a gyerekek miatt.

Harper végignéz magán. Hirtelen megfeszül a teste.

– Hát ez? Nem ez volt rajtam.

– Freya – válaszolom. – Új inget adott rád. A tiéd… összepiszkolódott.

– Ó!

Ellentétes érzelmek kavarognak bennem. Szívem szerint odaülnék Harper mellé, hogy kifejezzem a hálámat és elmondjam neki, még soha egyetlen lány sem tette kockára az életét miattam. Ugyanakkor örülnék, ha egy szóval sem említenénk, mit látott. Aztán küzdhetnékem támad – hogy bebizonyítsam, nem vagyok sebezhető.

De Harper mindent látott.

Mélyen a szemembe néz.

– Látni akarom. Van tükröd?

– Igen.

Lassan felkelek, és puszta megszokásból felé nyújtom a kezem. Arra számítok, hogy elhesseget.

De nem. Megfogja a kezem, az ujjait az enyéim közé fonja, aztán feltápászkodik.

És utána sem engedi el a kezemet.

Egy lépésnyire áll tőlem. Ellenállhatatlan vágy fog el, hogy megérintsem az arcát, hogy a bőrére leheljem a gondolataimat. Ez majdnem akkora gyötrelem, mint amit az arénában kellett elszenvednem.

– Jól vagy? – kérdezem halkan.

– Tűrhetően.

Kissé lemaradva biceg mögöttem, miközben az öltözőszobám sarkában lévő tükörhöz kísérem.

Amikor megállunk a tükör előtt, Harper némán, közönyös arccal méregeti magát. A haja nincs összekötve, göndör fürtjei zuhatagként omlanak a vállára. Harper a képmására, a sebre szegezi a tekintetét. A metszés vérvörös, de tiszta. Freya kenőcse leapasztotta a duzzanatot.

Harper elengedi a kezem, és közelebb lép a tükörhöz, a lehelete párafoltot hagy az üvegen. Nagyot nyel, és megérinti a tükröt.

– Egész szép a varrat.

– Az udvarhölgyednek ügyes a keze.

Harper felém fordul.

– Freya varrta össze a sebet?

– Igen. Ami azt illeti – teszem hozzá –, elég erélyesen bánt velünk. Jól leszidta Grey parancsnokot.

Harper szeme elkerekedik.

– Greyt?

– Kikapta a tűt a kezéből.

– Mit mondott?

Elvékonyítom a hangomat.

– Nem hagyom, hogy ilyen bumszlikkal csúfítsa el a milady arcát! Ő nem egy szőröstalpú baka!

Harper ajka halvány mosolyra húzódik.

– Elképesztő!

– Nagyon a szívén viseli a sorsodat. Azt hittem, a fülénél fogva rángatja ki Greyt a szobából.

Ezzel sikerül megnevettetnem Harpert. Ám hirtelen felszisszen, és az arcához kap. Könnybe lábad a szeme. Hosszú, reszketeg sóhajt hallat, majd megacélozza magát.

– Gyere! – Újból kézen fogom, és döbbenten látom, hogy nem tiltakozik. – Ülj le!

A kandalló melletti karosszékhez vezetem.

– Bort?

Megrázza a fejét.

– Inkább vizet.

– Hogyne.

Egy kancsó áll az ágy melletti kisasztalon. Töltök egy pohár vizet Harpernek, aztán egy kupa bort magamnak.

A mozdulataim lassúak, Harper fel is figyel a dologra.

– Te… jól vagy?

A kérdés egyszerre megható és megalázó. Leereszkedem a Harper melletti székbe.

– Lilith nagyon jól tudja, hogyan okozhatja a legnagyobb fájdalmat maradandó sérülés nélkül.

Harper a poharába bámul.

– Azt hittem… azt hittem, meg akar ölni.

– Ha megölne, véget érne a móka. – Kortyolok egyet a poharamból. Az ital égeti a torkomat. Már előre örülök a zsibbadtságnak, ami majd ezután fog el. – Jobban szereti, ha rimánkodom, hogy öljön meg.

Harper elraktározza a hallottakat.

– Láttam… láttam már cifra dolgokat. De nem… – hebegi, majd megborzong. – Nem engedhettem, hogy… nem… – Elcsuklik a hangja. – Valamit tennem kellett.

– Milady! – Megindító a Harper hangjából áradó érzelem. – Amit értem tettél… – Én sem találom a szavakat, és zavartan kapom félre a tekintetemet. – Sajnálom, hogy ilyen… csúnyán megsérültél.

Ettől szemlátomást megnyugszik, ugyanakkor kicsit magába is roskad.

– Grey miért nem lépett közbe? Miért állt ott csak úgy?

– Kezdetben Grey is megpróbálta megállítani Lilithet. Lilith azonban kreatív módszerekkel szab gátat neki. Ínszakadás, csonttörés… egyszer a saját kardjával szegezte az aréna falához…

– Hagyd abba! Kérlek! – tartja fel a kezét Harper.

– Jaj! Bocsáss meg! – Lesütöm a szememet. – Én már tudom, hogyan vonjam magamra a figyelmét. Éppen elég az, amit velem tesz. Azt még kibírom. De az embereimnek ne okozzon fájdalmat!

Némaságba burkolózva bámuljuk a tüzet. Már várom, mikor szólít fel Harper, hogy távozzak, de nem teszi.

Egy idő után valami megmozdul mellettem, és amikor odanézek, látom, hogy Harper a szemét törölgeti. Könnyek csurognak végig az arcán, és összegyűlnek a varratban, amit a tűz fénye halvány ragyogásba von.

Előrecsúszom a széken.

– Milady!

Harper hangja a könnyek ellenére is magabiztos.

– Olyan ostoba vagyok! Te többször is figyelmeztettél, de egyszerűen nem jöttem rá, mire célozgatsz.

– Nem vagy ostoba – felelem.

– Dehogynem. – Harper hangja tompa és lélektelen. – Mindent elszúrtam.

Miattam. Elszúrta, mert nekem próbált segíteni.

– Azért ne csüggedj! Lilith hamarosan visszatér. Nem marad el sokáig.

– És akkor mi lesz? Megint végignézhetem a kis műsorát? – Harper dühösen mered rám, és a sebe csak még zordabbá teszi az arckifejezését. – Nem tudom, mit csinálok vele, de nem fogom ölbe tett kézzel nézni a mesterkedését. Ez nem az én műfajom.

– Mit ajánlanál fel, hogy megállítsd? Mit ajánlanál fel, hogy hazamehess?

– Bármit. – Harper szaggatottan szívja be a levegőt. – Jézusom, Rhen! Bármit, ami…

– Nem! – A hangom olyan éles, hogy Harper összerezzen. Az ajkára szorítom a mutatóujjamat. – Soha ne ígérj semmit látatlanban, milady! Még a családod kedvéért se. Még saját magadért se. Értem meg végképp ne.

Harper némán bámul rám, amíg szégyenszemre vissza nem húzom a kezemet.

– Értsd meg! – mondom érdes hangon. – Amikor alkudozásba kezdesz, tudd, mit vagy hajlandó feláldozni. Ha mindenedet felkínálod, számíts rá, hogy végül el is veszik tőled.

– Veled is ez történt? – kérdezi Harper csendesen.

A poharamba bámulok, és eszembe jut az első éjszaka, amikor azt hittem, Lilith csak egy egyszerű udvarhölgy. Az első reggel, amikor Lilith cafatokra tépett. Engem és Greyt is.

Miközben vérbe fagyva feküdtem a földön, ő azzal fenyegetőzött, hogy elpusztítja a családomat. Azzal fenyegetőzött, hogy a nővéreimmel kezdi, egyenként tépi ki a karunkat meg a lábukat.

Utólag visszagondolva kár volt megállítanom. Hiszen most egyedül én viselem a tettei súlyát.

Harper még mindig válaszra vár. Egy hajtásra leküldöm a maradék bort.

– Igen.

Harper elgondolkodik. Amikor végre megszólal, halk, kimért hangon mondja:

– Lenne egy kérdésem.

Most, ebben a pillanatban, a fele királyságomat nekiadnám, csak hogy kérdezzen valamit.

– Hallgatlak.

– Biztos vagy benne, hogy beválik a terved?

– Igen. Elküldtem Greyt és Jamisont a fogadóba, hogy nézzék meg, Syhl Shallow katonái visszatértek-e.

Harper meglepetten vonja fel a szemöldökét.

– Grey felvette Jamisont?

– Még nem. De Jamison nagyon lelkes. És hűséges. Úgy véli, Lilith Karis Lurannak dolgozik. Felajánlotta, hogy éjjel őrt áll a fogadónál, bár én nem számítok újabb incidensre.

– Miért nem?

– Tegnap éjjel sem történt semmi. Azok a katonák akár erősítést is hívhattak volna. Gyanítom azonban, hogy inkább visszavonultak, hogy elvigyék a hírt a királynőjüknek, és megvárják a további utasítást. Ez akár több napot is igénybe vehet. Vagy hetet. Emberfallban tombol a tél, és Syhl Shallow a hegység túloldalán van.

Harper eltűnődik.

– Lilith keresztülhúzhatja a számításainkat?

– Nagyon is. Már gyanítja, hogy rosszban sántikálok.

Harper az arcára mutat.

– Ez mennyiben befolyásolja a szerepemet?

– Vállalod, hogy továbbra is Diszi hercegnőjének adod ki magad?

– Az biztos, hogy nem fogom egész nap az egereket itatni. – Hirtelen elhallgat, és a szeméből hirtelen elillan a tűz. – Amint egyedül maradok, csak anyámra tudok gondolni.

– Ha tehetném, mindent visszacsinálnék – felelem halkan. Nagyon szeretném megérinteni Harpert, de ő világosan megmondta, hogyan érez irántam. – Esküszöm neked.

– Elhiszem. – Harper is lágy hangon beszél, de hirtelen kihúzza magát. – Na, jó, ebből elég! Komolyan kérdezem. Mihez kezdünk most?

Elkomorulok. Nem tudom eldönteni, az önvád vagy a gyakorlatiasság mondatja ezt Harperrel.

Résnyire szűkül a szeme.

– Eszedbe jutott valami?

– Akár azt is mondhatnánk az embereknek, hogy a hercegnő szembeszállt a gonosz Syhl Shallow-i varázslónővel, és kisebb karcolásokkal megúszta a dolgot, nem igaz? Igen, hölgyem. Eszembe jutott valami. Ha megígéred, hogy segítesz.

– Ígérem.

– Amikor Grey visszatér, megkérem, hogy menjen el Silvermoon Harborba, és hirdesse ki, hogy odalátogatunk. Holnapután indulnánk, ha neked is megfelel.

– Jó.

A gondolataimba mélyedve fürkészem Harper arcát. A lány azt hiszi, hogy a sebe miatt nem tudja majd meggyőzően alakítani a hercegnő szerepét. De ahogy így elnézem, soha nem tűnt még ennyire hitelesnek.

– Megint alábecsültelek – mondom végül.

– Hogyhogy?

– Órák óta várom, hogy felébredj – magyarázom. – Biztosra vettem, hogy… összeomlasz.

Harper komoran bámulja a tüzet.

– Nem ez az első hegem, Rhen. Eddig sem voltam tökéletes. Majd csak túl leszek rajta. – A szemembe néz. – Azt mondod, órák óta itt ülsz?

– Igen. Nem haragszol? – kérdezem kisvártatva.

– Iszonyú dühös vagyok. De nem az arcom miatt.

– Hanem?

Harper hangja acélosan cseng.

– Egyedül az bosszant, hogy elvétettem a célt.

Huszonkilencedik fejezet

HARPER

AZ INDULÁS REGGELÉN NAGY kegyesen megengedem Freyának, hogy megcsinálja a frizurámat. Teát hoz, és nincs szívem elutasítani a kínálást. Állandóan Rhen megjegyzése jár a fejemben, aki azt állította, hogy Freya a szívén viseli a sorsomat. Én viszont, az önállóság bajnoka, elhárítottam a közeledését. Amíg meg nem hallottam, Freya mennyit kardoskodott értem Greynél, nem is tudatosult bennem, hogy az erő és az engedékenyég jól megfér egymás mellett.

Most az öltözőasztalnál ülök Arabella szobájában, Freya pedig némán keféli a fürtjeimet. A baba bepólyálva alszik a szomszéd szobában, de a többi gyereknek nyoma sincs. Freya bőre tiszta, a tekintete ragyog. A rettegés, ami a megismerkedésünk óta ott bujkált a szemében, végleg elpárolgott. Tegnap még a fogadóbeli ruháiban volt, ma azonban levendulaszínű ruhát visel fehér csipkés pruszlikkal, a haja pedig két copfba fonva, csigába tekerve díszeleg a tarkóján.

– Nagyon csinos vagy – jegyzem meg.

Freya keze megáll a levegőben.

– Milady! – feleli pironkodva, majd meghajol. – Köszönöm. Evalyn kölcsönadott néhány ruhát, amíg a Csalárd Vadkanban laktam, de azokat mégsem hordhatom a palotában. Megkérdeztem az őrt, hol találom az udvarhölgyek ruháit.

Csend lesz, Freya tovább keféli a hajamat. Azt hittem, nem bír majd a tincseimmel, de miután rájuk fújt valamit az asztalon sorakozó tucatnyi üvegcse egyikéből, a fürtök kisimultak. Jó érzés, hogy másvalaki fésül. A gyerekkoromra emlékeztet.

Akkor még anya csinálta ugyanezt.

Hirtelen könnybe lábad a szemem. Az ujjammal próbálom elkenni a könnycseppeket.

– Jaj! – Freya azonnal abbahagyja a fésülést. – Fáj?

– Nem. – Alig ismerek rá a saját hangomra. – Nem. Jól vagyok.

Ez nem igaz. Nem bírom abbahagyni a sírást. Belerázkódik a vállam.

Freya megfogja a kezemet. A tenyere melegen, határozottan simul a bőrömre.

– Hívjam őfelségét?

– Ne! Ne… minden rendben.

Elcsuklik a hangom, nyilvánvaló, hogy nem vagyok jól.

Freya a vállamra teszi a kezét, majd közelebb lép, és gyengéden megsimogat. A kezem még mindig az övében nyugszik. Egy szót sem szól, de a közelsége jobban megnyugtat, mint bármi az elmúlt napokban.

Az otthonomra gondolok, és rájövök, hogy hónapok óta most először vagyok igazán nyugodt.

– Anyám haldoklik – mondom. Tudom, hogy ez nem illik bele Rhen tervébe, de ha nem engedhetem el magam, teljesen kikészülök. – Anyám haldoklik, és én nem lehetek mellette. Folyton az jár a fejemben… folyton az jár a fejemben, hogy már nem is tudok elbúcsúzni tőle.

– Jaj… jaj, milady!

Freya átkarol, én pedig a szoknyájához simulok, és úgy zokogok, mint egy kisgyerek.

Rhennel vagy Greyjel másképp viselkedem.

Előttük kordában tudom tartani az indulataimat. Freya azonban csupa kedvesség és bűbáj, jólesik az ölelése. A hajamat simogatja, és vigasztalóan duruzsol.

Végül kijózanodom. Ma nem lehetek Harper. Ma Diszi hercegnője vagyok.

Elhúzódom Freyától. Hatalmas könnyfolt maradt a ruháján.

– Nagyon sajnálom – mondom.

Freya a hüvelykujjával törli le a könnyeket az arcomról.

– Gyerünk! – feleli halk, ám határozott hangon. – Húzd ki magad! – egyenesíti ki a vállamat. – Mindjárt készem vagyunk.

Nem ellenkezem. A kefe végigsiklik a hajamon, Freya lassú, biztos kézzel vezeti.

– Amikor a nővérem meghalt – mondja csendesen –, minden olyan hirtelen történt. El sem tudtam búcsúzni tőle. De tudta, hogy szeretem. És ő is szeretett engem. Nem az a fontos, ami az utolsó percben történik. Hanem az, ami előtte.

Freya szemébe nézek.

– Meghalt a nővéred?

Bólint.

– Most én nevelem a gyerekeit. Rémisztő volt a gondolat, hogy ezután négy szájat kell etetnem, de túléltük.

Meglepetésemben még szomorkodni is elfelejtek.

– Ők mind a nővéred gyerekei?

– Csak a kis Olivia az enyém. Akkor született, amikor a nővéremet megölték. Egy házban laktam Darával és a férjével, Petorral, én láttam el Dahliát, Davint és a kis Edgart. – Egy pillanatra elhallgat. – Aztán a szörny megtámadta Woven Hollow-t. Dara és Petor is ott voltak, árut vittek a városba. És hirtelen az összes gyerek rám maradt.

– A szörny.

Bárki említi is a lényt, leküzdhetetlen félelem árad a hangjából.

– Igen, milady. – Freya habozik. – Amikor azok a férfiak megrohamozták a házat, azt hittem, bevégeztetett a sorsunk. De te a segítségünkre siettél, és most mind itt vagyunk ezen a varázslatos helyen. – Egy pillanatra elhallgat. – Sejtelmem sincs, milyen veszélyek leselkednek rád, milady. Semmit sem tudok az országodról, a szokásaitokról. De annyi bizonyos, hogy a bátorságod és a kedvességed nem ismer határokat. És ezt az édesanyád is tudja.

Elszorul a torkom.

– Mindjárt megríkatsz.

– Legalább addig maradj nyugton, amíg befonom a hajadat!

Ezen elmosolyodom.

– Örülök, hogy itt vagy, Freya.

– Én is, milady. – Freya fürge, biztos kézzel fonja be a hajamat. – Mindig ámulattal tölt el, hogy a legsötétebb reménytelenségből is van kiút.

Freya sötétkék, ezüstszállal sűrűn hímzett ruhát választ nekem. A felsőrészt apró gyémántszerű kövek szegélyezik, a derekamról csípőig felsliccelt felsőszoknya omlik alá, a hasíték mögött fehér alsószoknyák tömkelege ring. A ruha alatt testhezálló borjúbőr nadrágot és magas sarkú, térdig érő fűzős csizmát viselek. Freya laza, hurkos fonatba rendezi a fürtjeimet, amit egyenlő távolságban elhelyezett, ékkövekkel kirakott hajcsatok díszítenek. Aztán szénport ken szét a szemhéjamon.

Amikor a tükör elé állok, egy idegen nő néz vissza rám. Ilyen ruháról álmodoznak a kislányok, de az én figyelmem az arcomat keresztülszelő vágásra összpontosul. A seb még fáj és viszket, de már nem duzzadt. Csak csúnya. Arra emlékeztet, hogy a tetteim nem maradnak következmények nélkül.

Az arcomra szorítom a kezemet, hogy eltakarjam a tökéletlenséget.

Freya elkapja a csuklómat, és gyengéden lejjebb húzza a kezemet.

– A bátorságod bizonyítéka – mondja. – Semmivel sem kevesebb.

Apró, sodrott drótdarabot tart a kezében, amin ékkövek fityegnek. Először azt hiszem, nyaklánc, ám Freya a hajamba csúsztatja.

– Freya! – suttogom. – Ez… ez túlzás.

Freya egy szőrmével szegett bőrholmit emel fel az ágy végéről.

– Meleged van? Ezt a kabátot elég akkor felvenned, ha kiértetek az erdőből.

Egyáltalán nem erre gondoltam. Nagyot nyelek. Harper hercegnő idáig csupán elméletben létezett.

Most azonban farkasszemet néz velem a tükörből.

Határozott kopogás hallatszik az ajtó felől.

– Milady, a lovak készen állnak.

Grey. Egyfolytában ügyeket intézett, azóta nem láttam, hogy összetűzésbe kerültem Lilithtel.

Freya ajtót nyit.

– A hercegnő készen áll.

Grey belép a szobába, és érzem, hogy a pillantása megakad rajtam. A tekintete semmit sem árul el.

Valami megváltozott közöttünk.

Nem tudom, mi az oka: az, hogy Grey lefogott, miközben Lilith Rhent kínozta, vagy az, hogy elloptam a kését. Akárhogy is, kellemetlen érzés fog el, és ennek nem örülök.

– Jó lesz? – simítok végig a ruha felsőrészén.

– Jó? – Greynek arcizma sem rezzen. – Bárcsak több testőröm lenne! – Freyára pillant. – A hercegnőnek fegyver kell. Hozz egy tőrt meg egy övet! Van elég a szekrényben.

– Igenis, parancsnok!

Freya a szekrényhez robog.

– Tőr? – kérdezem homlokráncolva.

– Azt akarom, hogy az emberek kétszer is meggondolják, közel merészkedjenek-e hozzád.

Ez egyszerre elképesztő és félelmetes.

Freya egy sötét bőrszíjjal tér vissza, amin egyszerű tőr fityeg. Ékkövekből kirakott virágok díszítik a markolatát, amik jól illenek a hüvelyre hímzett kék virágindához. Amikor a kezembe adja, a baba felsír a szomszéd szobában.

Freya bocsánatkérőn néz rám.

– Milady…

– Menj csak! – mondom. – Minden rendben.

A derekamhoz emelem az övet, de az túl hosszú, és csat sincs rajta.

Tanácstalanul nézek Greyre.

– Fogalmam sincs, mit csináljak vele. Segítenél?

Grey bólint, az öv után nyúl, majd mellém lép, a derekamra helyezi, és kétszer körbetekeri. Ügyesen megcsomózza a bőrt, ami laposan simul a csípőmre, így a pillekönnyű tőr súlya a felső combomra nehezedik.

Olyan közel áll hozzám, hogy magamon érzem a leheletét, de a mozdulatai gyorsak és szakszerűek. Nem néz a szemembe.

– Köszönöm – mondom halkan.

– Szívesen, milady. – Grey egy pillanatra elhallgat. – Parancsot kaptam, hogy ne hagyjalak őrizet nélkül. Jamison őfelségét kíséri.

Grey úgy beszél, mintha nem helyeselné a megállapodást, de azt már nem tudom megmondani, mi zavarja jobban: az, hogy rám kell vigyáznia, vagy az, hogy nem ő vigyáz Rhenre. Akárhogy is, nem viselem jól a neheztelését.

– Haragszol, amiért elloptam a késedet? – kérdezem csendesen.

– Az összes fegyverem a rendelkezésedre áll – válaszolja Grey színtelen hangon. – Nem azért mutattam meg, hogyan bánj a késsel, mert kérted. Hanem azért, hogy használd a tudásodat.

– Örülök, hogy megmutattad – felelem. – Sikerült megállítanom Lilithet.

Grey tekintete az arcomra siklik.

– De milyen áron?

Felforrósodik az arcom.

– Grey… amit az a nő Rhennel művelt… Szörnyű volt. Senki sem érdemel ilyen bánásmódot. – A hangom élesebbé válik, düh, félelem és megbánás kavarog benne. – Rhen elmondta, hogy az ő parancsára nem avatkoztál közbe, de nem értem, hogy vagy képes erre. Én újra megtenném, és meg is teszem, ha kell. Egy heg még nem a világ vége.

– És ha elvágja a torkodat?

Dacosan szegem előre az államat.

– Nem kérek bocsánatot azért, amit tettem.

– Nem is kell. Tudom, miért csináltad.

– Akkor mi hibádzik?

– A bizalom.

Erre nem tudok mit mondani.

Végül Grey töri meg a csendet, és a hangja ugyanolyan kemény, mint az enyém.

– Őfelsége még délelőtt Silvermoonba szeretne érni, milady.

Rosszkedvem van, Grey teljesen összezavart.

Fogom a kabátot, és azt kívánom, bárcsak határozott léptekkel távozhatnék a szobából, igaz, a csizma, amit Freya talált a gardróbban, jobb, mint az előző. A szoknyám csálén himbálózik, ahogy végigmegyek az üres folyosón, és a csizmám sarka is egyenetlenül kopog a márványpadlón.

Grey kissé lemaradva lépdel mellettem. Úgy mozog, mint egy szellem. Mire a lépcsőhöz érünk, úgy érzem, nem bírom tovább. Szembefordulok Greyjel.

– Idefigyelj! Én bízom benned. Előbb bíztam benned, mint Rhenben. Te is tudod.

Grey tekintete kifürkészhetetlen.

– Megbízol bennem, és elhiszed, hogy nem akarok ártani neked.

– Igen.

Magától értetődik.

– Megbízol bennem, és elhiszed, hogy megvédelek?

Felsóhajtok. Tétovázom.

– Erről beszélek – mondja Grey, és végre haragot vélek felfedezni a hangjában. – Te vagy Diszi hercegnője – folytatja –, és mivel szövetségre készülsz őfelségével, azt teszem, amit parancsolsz.

– De ez csak a látszat – felelem. – Nem a valóság.

– Itt Emberfallban nagyon is az – válaszolja Grey. – Az esküm, amit tettem, arra kötelez, hogy akár az életemet is feláldozzam a hercegért. És most már érted is, milady.

– Kivéve, ha Lilith az ellenfél! Hogy bírtad tétlenül nézni azt a sok szörnyűséget, Grey? Hogy?

– Komolyan azt hiszed, hogy ilyen egyszerű? – Grey hangja éles, de a szemében a gyötrelem szikrái izzanak fel. – Számtalanszor szemtanúja voltam már, mire képes Lilith. Pláne ha szántszándékkal fitogtatja az erejét.

– Én akkor is szembeszállnék vele. – Legnagyobb meglepetésemre egyre hevesebb érzelmek feszítik a mellkasomat. – Minden alkalommal, Grey. Nem érdekelne, mit parancsol a herceg. Nem érdekelne, mit tesz velem Lilith. Rhen elmesélte, min mentél keresztül. De engem még ez sem állítana meg.

– Ha őfelsége engedné, tízszeresen bosszulnám meg a rengeteg provokációt. Az utolsó leheletemig küzdenék. – Grey hangja vészjósló, a szeme sötéten villog a folyosó félhomályában. – A véremet adom, hogy ő életben maradjon. És most már veled szemben is ugyanez a kötelességem.

A hideg futkos a hátamon. Nagyot nyelek.

– Nagyobb fába vágtad a fejszédet, mint gondolnád. Már nem te döntesz a saját sorsod fölött.

– Tudom – suttogom.

– Dehogy tudod! – Grey most már nagyon mérges. – Különben nem tetted volna kockára ilyen felelőtlenül az életedet, mintha a halálod semmiféle következménnyel nem járna. Nem…

– Parancsnok! – hallatszik Rhen hangja a lépcső felől.

Összerezzenek.

Rhen hangja nem számonkérő, de Grey azonnal vigyázzba vágja magát. Olyan gyorsan ölti fel a pléhpofát, mintha nem egy parázs vita kellős közepén lennénk.

Nem tudom, mennyit hallott Rhen, de ahogy közelebb jön, látom az arcán, hogy sokat. Vagy legalábbis eleget.

Elszorul a szívem szégyenemben – főleg azért, mert tudom, hogy Rhen felelősségre fogja vonni Greyt, vagy ráparancsol, hogy kérjen bocsánatot, vagy valami hasonló megalázó dologra ragadtatja magát.

– Várj! – mondom neki. Remeg a hangom, egy hajszál választ el a sírástól. Greyre nézek. – Sajnálom. Buta voltam. Sajnálom.

Grey sóhajtva süti le a szemét.

– Egy hercegnő ne szabadkozzon a testőrének! – feleli bűnbánó hangon.

– Én Harper vagyok – válaszolom neki. – És elnézést kérek tőled.

Grey habozik, majd bólint.

– Ahogy gondolod.

A feszültség még mindig ott vibrál a levegőben. Kár, hogy nincs még öt percünk, hogy egyszer és mindenkorra tisztázzuk a dolgokat.

– Minden rendben? – kérdezi Rhen.

– Igen.

Mély levegőt veszek, ám amikor szembefordulok Rhennel, eláll a szavam.

Egy perce még javában Greyjel civakodtam.

Most azonban, ahogy végignézek Rhenen, olyan érzésem támad, mintha a herceg egy tündérmeséből lépett volna elő. Páncél helyett állógalléros kék-fekete brokátkabátot visel. Ránézésre ugyanolyan prém szegélyezi, mint a karomon lógó kabátot. A gallér szélén végigfutó bonyolult mintát vékony ezüstszálakból szőtték, ami a fekete bőrkesztyűjén és a kardja markolatán lévő fémdíszeken is visszaköszön. Rhen ruházata visszafogott, de kétség sem férhet hozzá, hogy ő a herceg.

Bár lehet, hogy Rhen személye a kulcs. Ha krumpliszsákot húzna magára, akkor is nemes elegancia lengné körül.

– Minden rendben – fejezem be a mondatot, de aztán észreveszem, hogy Rhen is engem bámul.

Pír kúszik fel az arcomon. Lesimítom a szoknyámat.

– Elég hercegnős vagyok?

Rhen előrelép, és kézen fog. Arra számítok, hogy a lépcsőhöz vezet, ő azonban mélyen meghajol, és kezet csókol nekem.

– Olyan vagy, mint egy királynő.

Lángol az arcom. És a testem is. Kétszer is meg kell köszörülnöm a torkomat, mire meg bírok szólalni, és a hangom még ekkor is rekedtes.

– Ha jól értettem, még délelőtt Silvermoonban akarsz lenni.

– Így igaz. – Rhen elnéz mellettem, szerintem azt latolgatja, tovább kíváncsiskodjon-e. – Megkértem Grey parancsnokot, hogy maradjon melletted, de ha szeretnéd, lecserélem Jamisonra.

– Nem. – Nagyot nyelek, és a testőrömre pillantok. – Megbízom Greyben.

Dél felé tartunk, a nap tőlünk balra van. A havat és a latyakot már letaposták, keréknyomokkal szabdalt kavicsos út kandikál ki alóla, ami a jelek szerint nagy forgalmat bonyolít. Kétoldalt fasor szegélyezi az utat, a Vasrózsát körülvevő erdő maradványa, ám előttünk a fák sora egy hosszan elnyúló völgybe vezet. Hó csillog a távolról aprónak látszó kunyhók és tanyaházak tetején. A házakon túl víztükör csillog a napsütésben.

Rhen az egész úton végig hallgatott, nem tudom, milyen hangulatban lehet. Közelebb húzódom hozzá, és suttogva kérdezem:

– Szerinted az emberek örülni fognak, hogy egy olyan országgal kötsz szövetséget, amiről még csak nem is hallottak?

– Szerintem a népem örülni fog, hogy megmentem az inváziótól. – Rhen hangja elkomorul. – Jamison azt mondja, a willmintoni csata brutális volt, és sokan életüket vesztették. Az ezredüket megsemmisítették, a táborhelyük leégett. Úgy tűnik, Syhl Shallow katonái nem elfoglalni akarják a birodalmamat, hanem felszámolni.

Nagyot nyelek.

– Egy ezred az ezer katona.

Rhen rám néz, és a tekintetében ugyanaz a gyötrelem bujkál, mint Grey hangjában a folyosón.

– Igen, milady.

– A Syhl Shallow-iak nem ejtettek foglyokat – magyarázza Jamison. – Azokat is azonnal lemészárolták, akik letették a fegyvert, még mielőtt a megadás jeleként felemelhették volna a karjukat.

Rhen rám néz, és most kezdem felfogni, mit is akar valójában.

– Még szerencse, hogy Diszi szövetséget ajánlott – mondja.

– A katonáink készen állnak – felelem. Rhen előre begyakoroltatta velem ezeket a szavakat, de a hangom üresen kong, amikor arra gondolok, hogy hús-vér emberek haltak meg. – Apám készen áll.

– Vállvetve harcolunk majd – mondja Jamison. Annak ellenére, hogy a katonatársai mind odavesztek, a hangja csupa bizakodás. Áthurkolja a kantárszárat a karján, és a mellére csap. – Emberfallért!

Tőlem jobbra Grey követi a példáját. Szenvedély árad a hangjukból, az érzés egészen a gerincemig hatol.

Rhen is a mellére csap.

– Mindenkiért!

Az ő hangjában is ugyanaz a szenvedély visszhangzik. És még valami. Talán szomorúság.

De ez már nem derül ki, mert Grey összevonja a szemöldökét, és éberen előremutat.

– Ponyvás kocsi az úton. Három ló. – Jamisonra pillant. – Nézd meg!

– Igenis, uram!

Jamison lova meglódul, csak úgy spriccel a latyak a patája alatt.

Grey utánabámul.

– Már el is felejtettem, milyen érzés.

– A parancsolgatás? – kérdezem.

– Nem. – Rhen az őrparancsnokára néz. – Valami komoly dolog részese lenni.

Grey bólint.

– Igen. Pontosan.

Rhen megrázza a fejét.

– Én csak most kezdek rájönni. Nem akarok fenyegetésként tekinteni az alattvalóimra – biccent a kocsi felé. – Gyerünk! Üdvözöljük őket!

Harmincadik fejezet

RHEN

MÁR MESSZIRŐL MEGÉREZZÜK a kikötő illatát. Enyhén fémes halszag járja át a levegőt. Nyáron tízszer rosszabb. Sokszor jártam itt apámmal, hogy szemlét tartsunk a tengeri flottánál, vagy fogadjuk a más kikötőkből érkező méltóságokat, és a hal, a verejték meg a por bűze örökre bevette magát az agyamba. A kikötő a Rushing-öböl legészakibb pontján helyezkedik el, amit mindkét oldalról több száz kilométernyi szárazföld határol, így az öböl – és Silvermoon Harbor – dél felől könnyen védhető. Amikor a lény felbukkant, lezárattam a határainkat, és délre, Cobalt Pointhoz küldtem a hadiflottát, ahol az öböl az óceánra nyílik.

Sejtelmem sincs, hogy a hajóim még Cobaltnál vannak-e, de Grey, miután kihirdette a látogatásunkat a városban, arról számolt be, hogy Silvermoon Harbor jobb állapotban van, mint várta. A tenger közelsége miatt az emberek nem szűkölködnek az ennivalóban, és bőséges források állnak a rendelkezésükre ahhoz, hogy fenntartsák a kereskedelmet a távolabbi városokkal. Ennek ellenére mindenkit ezüstpénzzel és jókívánságokkal halmozok el, akit csak meglátok az út mentén. Azoknak, akik szemmel láthatóan alultápláltak, a lelkére kötöm, hogy két nap múlva legyenek a nagy útkereszteződésnél, ahol egy szekérderéknyi ételt és egyéb árut osztok szét.

A jól táplált és épkézláb embereket azzal szólítom meg, hogy katonákat toborzunk Emberfall hadseregébe.

Harper némán és tartózkodóan lovagol mellettem, miközben kötelességtudóan ismételgeti a mondatokat, amiket én adtam a szájába. Néha azért rögtönöz is. Diszi újabb győzelemre vágyik. Diszi népe alig várja, hogy Emberfallal kereskedhessen. Diszi ifjai sokat tanulhatnának a gazdag kultúrájú és civilizált Emberfalltól. Az arcán virító hegnek, a derekán lógó tőrnek, a hűvös felsőbbrendűségének köszönhetően mindenkivel sikerül elhitetnie, hogy igazi harcos hercegnő egy idegen országból. Még a bizonytalanságából fakadó idegessége is fegyelmezettségnek hat.

Nemsokára feltűnik a városfal, a zárt kapukat őrök védik. Az őrtoronyban mozgolódás támad, és hirtelen megkondulnak a harangok: bimm-bamm-bimm-bamm! Észrevettek minket. A kapuk kitárulnak.

– Ez meg mi? – kérdezi Harper. – Miért harangoznak?

– Királyi látogató közeleg – felelem. – A harangokkal tudatják a hírt. Minden városban hallani fogod őket.

Harper előreszegi az állát. Nem szól.

– Izgulsz, milady?

Könnyedén, szinte csipkelődve teszem fel a kérdést, de az érdeklődésem őszinte. A feszültség lassan, komótosan felkúszik a gerincemen. Csupán egy gárdista és egy kiszuperált katona kísér bennünket. Az íjam a nyergemen, a kardom a csípőmön himbálózik. Már vagy száz ember sorakozik Silvermoon főutcáján, akiket a harangszó csődített ide. Régen nem aggódtam volna miattuk. Akkoriban legalább egy tucat őr kísért. Ha apám is velem volt, még ennél is több.

Ha ez a tömeg most ellenem fordulna, hogy bosszút álljon a családom árulásáért, hamar fölénk kerekednének, és mi holtan terülnénk el a kövezeten.

– Nem izgulok – válaszolja vontatottan Harper. – De az a néhány fő, akikkel útközben találkoztunk, kismiska volt… ehhez képest – biccent a gyülekező tömeg felé.

Közelebb hajolok hozzá, és lehalkítom a hangomat.

– Csodálnám, ha bárki is közel merészkedne. Van egy mondás, miszerint ha hívatlanul járulsz a királyi család elébe, leütik a fejed.

Harper rám mered.

– Mi? Komolyan?

– A királyi gárda komoly hírnévnek örvend. – Greyre nézek. – Igaz, parancsnok?

– Semmit sem bízunk a véletlenre.

Grey hangja unott – vagy talán szórakozott. A tömeget pásztázza a tekintetével.

Amikor közelebb érünk, három fegyveres férfi és egy nő válik ki a tömegből. Átlovagolnak a boltíven, elzárják az utat, és egyben a bejáratot is. Az egyik férfi és a nő páncélt visel, és legalább annyi fegyver lóg az oldalukon, mint Greynek és Jamisonnak. A másik két férfi elöl lovagol. Az öltözékük első pillantásra megnyerőnek tűnik, ezüst- és aranyfonállal szegett, de ahogy közelebb érünk, látom, hogy az arcuk feszült és bizalmatlan. Nincs rajtuk páncél, de ők is fel vannak fegyverezve.

Egyiküket sem ismerem fel. A helyi urak közül sokan elmenekültek – vagy meghaltak –, amikor a lény először szabadult rá a Vasrózsával szomszédos vidékre.

– A városmarsall, felség – mondja halkan Grey. – És a bíró.

Már bánom, hogy előre bejelentettem a látogatásunkat.

Ez az ember bizonyára borzasztóan neheztel a királyi családra, amiért az évekkel ezelőtt a sorsára hagyta a várost. Szinte tapintható a feszültség. Kísértést érzek, hogy megtorpanjak és felszólítsam őket, fedjék fel a szándékaikat. Kísértést érzek, hogy előreküldjem Greyt, hátha így kideríthetem, milyen fogadtatásban lesz részünk az út hátralévő részén. Az emberek csendben állnak a képviselőik mögött, és kíváncsian kandikálnak ki a réseken.

Most már nem csak Harper nyugtalankodik.

Jamison higgadtan kocog a balomon. Egy katona zokszó nélkül követi a fővezért a háborúba. Ez megnyugtató. Két testőröm is van, ami százszázalékos javulás a tegnaphoz képest. Folytatjuk az utunkat.

A városkapu előtt öt méterrel a két férfi leszáll a lováról, és a két testőrük is követi őket. Előresietnek. Kivonják a kardjukat.

Grey a kardjához nyúl. Harper felszisszen.

Ám ekkor a férfiak és a testőreik fél térdre ereszkednek a kövezeten. Maguk elé fektetik a kardjukat.

– Felséges uram! – mondja az egyikük. – Légy üdvözölve! Silvermoon Harbor népe már alig várta, hogy ismét tiszteletedet tedd nálunk.

– Nagy megkönnyebbüléssel köszöntünk – szólal meg a társa. – Téged és a miladyt is.

Harper lassan kifújja a levegőt.

Én is ugyanezt teszem.

– Kelj fel, marsall! – felelem. – Köszönjük ezt a szívélyes fogadtatást. – Vigyázok, hogy a hangom semmit se áruljon el. – Szívesen megismerkednénk Silvermoon Harbor népével.

Az elöljárók felállnak és nyeregbe szállnak, hogy bevezessenek minket a városba. A marsall apám korú, jól megtermett ember, a haja dús és őszes, a modora katonás, mégis nyájas. Bókokkal halmozza el Harpert, majd felsorolja az elmúlt évek eredményeit, elmondja, hogyan erősítették meg a város védelmét, többek között a lény ellen, aminek hallatán elszorul a gyomrom. A marsall azonban szemlátomást jó benyomást akar kelteni. A jelek szerint őszintén örül nekünk.

Ahogy útközben, most is eszembe jut, milyen jó érzés, hogy végre a részese lehetek valaminek.

Amikor áthaladunk a kapun, az emberek elözönlik az utat. Letérdelnek előttünk.

– Éljen a trónörökös! – kiabálják.

Nem először van részem ilyen fogadtatásban.

De most először hatódom meg tőle.

Az istállóban hagyjuk a lovakat, hogy gyalogosan járjuk be a piacteret. A városmarsall felajánlja, hogy elkísér bennünket, de tartok tőle, hogy végig kérdésekkel zaklatna a szövetségről, a királyi család sorsáról, és még nem állok készen arra, hogy újabb részletekkel tápláljam a városi pletykákat.

Ám amikor belépünk a térre, kis híján megbánom a döntésemet. Mindenütt emberek nyüzsögnek, emelt hangon alkudoznak, tárgyalnak, egyezkednek. Testek préselődnek az enyémnek, ami váratlanul ér. Bárhol felbukkanhat egy kóbor tőr. Harper hirtelen megfogja a kezemet.

Grey azonban érti a dolgát. Előrelép, és elkiáltja magát:

– Helyet a trónörökösnek és menyasszonyának!

A tömeg szétnyílik előttünk. A férfiak meghajolnak. A hölgyek pukedliznek.

De nem mindenki. Van, aki meredten bámul. Nem túl barátságosan.

Harper közelebb hajol hozzám.

– Bocsánat, nagyon ideges vagyok.

Azzal nem nyugtatom meg, ha én is feszültnek mutatkozom. Rápillantok.

– Ugyanolyan fegyelmezett vagy, mint mindig.

– Zavar, hogy így megbámulnak.

– Sajnálatos! Pedig megérdemled a figyelmet. – A kezemről gyengéden a könyökhajlatomba csúsztatom a kezét. Egészen közel hajolok hozzá. – Lehet, hogy szükségem lesz a kardomra – lehelem az arcára. – Nem csak te vagy ideges, milady.

Látom a szemén, hogy meglepődött. Halkan felszisszen. Arra számítok, hogy elengedi a kezemet, de nem. Görcsösen kapaszkodik a könyökömbe.

Az árusok és kereskedők bódéit elválasztó macskaköves járdáról lesöpörték a havat, és háromméterenként izzó szénnel teli acélhordók melengetik a levegőt. Minden bódéban más-más árucikk virít: selyemkendők, ezüstmedálok, gyöngyös fésűk. Emitt kardok, amott kések. Rojtosra kopott, különféle mesterségeket jelképező zászlók lengedeznek a hűvös szélben. Örülök, hogy a piactér a szabadban van, mert a tömeg már így is fojtogató. Az emberek továbbra is utat engednek nekünk, de nem mindig jószántukból. Néhány férfi kihívóan néz a szemembe.

Ez sérti a büszkeségemet. Apám nem tűrte volna ezt a viselkedést. Példát statuált volna, hogy senki se vetemedjen ekkora szemtelenségre.

Igaz, apám huszonnégy testőrrel kísértette volna magát. Nekem csupán kettő jutott.

Ismét Harperhez hajolok, és könnyed hangon kérdezem:

– Milyennek találod Silvermdoont, milady?

– Inkább nem bámészkodom.

– Bámészkodj csak nyugodtan. Látsz valami szépet?

– Minden nagyon szép.

– Szólj, ha megtetszett valami, és máris a tiéd.

Ezt már hangosan mondom, mire az összes kereskedő felénk fordul.

– Nem kell megvesztegetned – dünnyögi Harper az orra alatt. – Eljöttem veled.

– Nem téged akarlak megvesztegetni. Hanem őket. Ezüstpénzzel. Hogy megbízzanak bennem. Mit mondtál, selyem? – kiáltok fel. – Nézzük meg!

Kisebb vagyont hagyunk a piacon. Az árusok kelméket, többtucatnyi ruhát, ezüst-, arany- és fújt üveg csecsebecsék egész sorát meg egy halom festett fajátékot – ezeket Harper választotta a gyerekeknek – hordanak elénk. Mindent megveszek, amihez Harper csak hozzáér. Amikor elhaladunk egy sört és szeszes italokat kínáló bódé mellett, mindenkit meghívok egy körre. A férfiak, akik korábban ferde szemmel méregettek, eltűntek, a bizonytalanság már a múlté.

Harper is belemelegedett a szerepébe. Az árusok azt sem tudják, mivel kedveskedjenek neki. Az asszonyok összedugják a fejüket, úgy sugdolóznak, a tekintetük azonban inkább kíváncsi, mint rosszindulatú. A gyerekek cukrozott dióval és meleg keksszel kínálnak bennünket, és immár senki sem mer az utunkba állni. Grey és Jamison is megkönnyebbült. Már nem lihegnek a sarkunkban, hanem jócskán lemaradnak mögöttünk.

Engem mégis bizonytalanság gyötör. Mindegyik arc mögött Syhl Shallow-i katonát vélek felfedezni, és szinte látom, hogyan hasítanám ketté valamennyit a pallosommal. Sőt, nem is én, hanem a lény a karmaival.

Késő délután van, a piac végéhez közeledünk, ahol a bódék és a folyosók is nagyobbak, és az árusok szerencsejátékokat, szórakoztató programokat kínálnak. A szomszédos bódéból sózott hús és sült zöldségek illata árad; innen nyílik az étkezésre és gyülekezésre kijelölt térség. A nagyobb fegyvereket is itt árulják: a kardokat, a pajzsokat, az íjakat.

A pillantásom megakad az íjkészítő bódéján. Az ívelt, nyúlánk íjkarok változatos színekben pompáznak, a fényesre lakkozott borostyánsárgától egészen a sötét ébenfeketéig. A bódé nagyobb, mint a többi, és egy hosszú folyosót is kialakítottak mellette, ahol az érdeklődők vásárlás előtt kipróbálhatják az íjakat.

Harper követi a tekintetemet.

– Magadnak még nem vettél semmit.

– Nincs szükségem semmire. Az időn kívül, de az ugyebár nem eladó.

– Nos, tulajdonképpen nekem sincs szükségem semmire, amit itt összevásároltál.

Az íjkészítő észreveszi, hogy a portékáját nézzük. Megfordul, és hosszú, karcsú íjat akaszt le a falról. Vörösesbarna, csillogó fa fonott bőr markolattal. Az árus a tenyerére fekteti, úgy nyújtja felém.

– Lőjön egyet, felség! Vagy talán kegyed, milady? Ez a legszebb íjam. A fa a Vuduum-erdőből származik.

Tiltakozni akarok, de Harper rám néz.

– Szabad? Megmutatod, hogy kell?

– Természetesen.

Kisebb csődület támad. Vagy két tucat ember vesz körbe minket. Grey mellénk áll, háttal a bódénak, és szól Jamisonnak, hogy ne engedje közel az embereket.

– Közönség is lesz? – suttogja Harper.

Az íjkészítő karcsú csuklóvédőt nyújt át, amit Harper alkarjára csatolok.

– Semmi sem vált ki akkora érdeklődést, mint amikor egy királyi személy csúfos kudarcot vall.

A keskeny párkányon nyílvesszők hevernek, a hevenyészett lőtér végében, úgy tízméternyire tőlünk, fából készült céltábla áll.

Elveszek egy nyílvesszőt, az íjba fogom, és a kifutóhoz illesztem a végét.

– Figyelj! – mondom Harpernek. – Egyenes kar, az ideget hátrahúzod a szád sarkáig, aztán lősz – mutatom a mozdulatot.

Az ideg visszapattan, és a vessző egyenesen a céltábla közepébe fúródik.

Lagymatag tapsot kapok. Harper tágra nyílt szemmel néz rám.

– Ezt nehéz lesz felülmúlni.

Elmosolyodom.

– Ilyen távolságról egy gyerek is célba találna. – Harper felé nyújtom az íjat meg a nyilat. – Próbáld meg!

Harper elveszi a fegyvert, majd hosszan, lassan beszívja a levegőt. A céltáblára szegezi a tekintetét. Rögvest átszellemül. Úgy fogja be a nyilat, mintha rutinos íjász lenne, majd felemeli a karját, és megfeszíti az ideget.

Árad belőle a magabiztosság, így kis híján elkerüli a figyelmemet, hogy a vessző nem a kifutón, hanem az ujjain pihen. Mögé lépek, és megfogom a karját, amivel az íjat húzza hátra.

– Rosszul csinálom? – kérdezi.

– Ha ujj nélkül akarsz maradni, jó úton haladsz.

Megigazítom a nyilat, és én is felveszem a pozíciót.

A karom Harper alkarján nyugszik, az ujjaink egymásba fonódnak.

– Így ni! Figyelj, hogy a húr a szádhoz érjen!

Az ujjaink Harper ajkát súrolják. A teste melegen simul a karomba. A tömeg olvadozik, mindenki erre az egy dologra összpontosít.

– Ha készen állsz – mondom halkan –, engedd el a húrt!

Harper ellazítja az ujját. A húr visszapattan, és a nyíl elrepül.

A céltábla bal felső negyedébe fúródik. A tömeg tapsol.

Harper felém fordul, és elmosolyodik.

– Sikerült! Ez sokkal jobb, mint a késdobálás. Mutasd meg még egyszer!

Mulatságosnak találom, hogy ilyen kétségbeesetten kérlel, holott tudhatná, hogy a kedvéért akár ezerszer is megismételném a mutatványt. Felkap egy másik nyílvesszőt, és ezúttal jóval biztosabb kézzel igazítja a helyére. Felemelem a könyökét, hogy egyenesebben célozzon.

Ezúttal majdnem eltalálja a tízes kört. Ragyog a szeme, és pihegve kérdezi:

– Még egyszer?

– Hogyne.

Bármit megadnék, hogy újra megérinthessem az arcát. Az állát, a lágyan ívelő ajkát. Ám végül megelégszem azzal, hogy gyengéden kiegyenesítem a tartását.

Újból eltalálja a céltáblát, és rám mosolyog.

– Nagyon jó! Még egyszer?

– Ahányszor csak akarod, milady.

Amikor megfordul, közelebb húzódik hozzám. Véletlenül, vagy szándékosan, nem tudom, de érzem a teste melegét. A karjára teszem a kezemet, és ott is felejtem.

Nem húzódik el. Talán a sors végre méltónak talált arra, hogy megkegyelmezzen nekem.

Ebben a pillanatban súlyos ütést érzek a bordáimnál, és a bódé oldalának vágódom.

Harper felsikolt.

Harmincegyedik fejezet

HARPER

EGY KAR FONÓDIK A DEREKAM KÖRÉ. Mozdulni sem bírok. Olyan hülye vagyok; először azt hittem, Rhen karolt át, hogy igazítson a tartásomon, és hirtelen védekezni is elfelejtettem. De a szemem sarkából látom, hogy Rhen a bódé oldalának csapódik.

Forró lehelet csapja meg a fülemet, egy férfi súlya nehezedik a hátamra. A kar megfeszül a derekamon, és elemei a földtől – egyben lefogja a tőrt, amit még Grey csatolt rám. Vadul kapálózom, de a szorítás egyre fájdalmasabb. Hátulról egy kar kulcsolódik a bordámra, és egy marok fonódik a nyakamra.

– Nyugalom, hercegnő! – súgja a fülembe egy gunyoros hang.

Több tucat arc vesz körül minket, de Rhent nem látom. Sem Greyt.

– Öld meg az őröket! – kiáltja egy férfi tőlem balra. – A herceget élve kell elfogni. A hercegnővel azt csináltok, amit akartok.

Az íj még mindig ott van a kezemben, rögtön át is lendítem a vállam fölött. A férfi meglepődve mordul fel, de kettőzött erővel szorít. A csuklója a torkomba váj. Keményen. Nem kapok levegőt. Foltok ugrálnak a szemem előtt.

Tompa puffanást hallok a fejem mellett, és a nyakamat szorongató kéz lehanyatlik. Összerogyok, a kék-fehér selyem és csipke tócsaként hullámzik körülöttem. A térdem csattanva ütődik a macskakőnek.

Egy férfi fekszik mellettem. Kés fúródott az egyik szemébe. A másik nyitva van, üveges és élettelen.

Felsikoltok, de a hang belevész a körülöttünk támadt káoszba. A szemem újabb halottra siklik. Egy kés áll ki a nyakából. Tőlem jobbra is fekszik valaki, a mellétől a combjáig véres a ruhája. Négykézláb hátrálok a kövezeten.

Végre megpillantom Rhent. Talpon van, a kezében kard. Óvatos a tekintete, a hátam mögé bámul. Jamison mellette áll. A szeme fölött éles vágás, vér csorog belőle.

Grey sehol. Hol van Grey?

– Harper! – kiáltja Rhen. – Jól vagy?

Mielőtt válaszolhatnék, újabb férfi rohan elő a tömegből, mindkét markában tőrt szorongat. Az egyiket előrelendíti, és rám veti magát. Behúzom a fejem, és a karommal próbálom védeni magam, bár a tőr ellen ez nem sokat ér.

Grey lép elő a hátam mögül. A kardja ezüst ívként villan a napfényben.

A férfi kéz nélkül marad.

Grey gyorsan földre küldi a kardja markolatával.

Hirtelen mindent elborít a vér. Azt sem tudom, fiú vagyok-e vagy lány. Mindjárt kiborulok.

Úgy tűnik, a férfi sem tud mit kezdeni a helyzettel. Hamuszürke az arca. A keze helyén lévő csonkra mered, és felüvölt. Vér gyűlik össze a macskakövek réseiben.

Mit is mondott Grey ma reggel? Semmit sem bízunk a véletlenre.

Tombol a zűrzavar; nem tudom, hogy az emberek közelednek-e, vagy inkább menekülni próbálnak. Talán mindkettő. Hangosan zihálok, és az adrenalin minden egyes szívdobbanással egyre feltartóztathatatlanabbul árad szét a testemben. A tekintetem nem bír elszakadni a kifröccsent vér látványától.

Rhen előrelép, a kezét nyújtja. Talpra ránt, és magához von.

Szívem szerint az ingébe temetném az arcomat. Lehet, hogy ez nem lenne hercegnőhöz méltó cselekedet, de amikor vérszag terjeng a levegőben, és alvadt vér borítja a macskaköveket, az agyam legszívesebben sündisznóállásba vonulna. De körülvettek minket. Fogalmam sincs, hogy a tömeg ellenséges vagy barátságos-e, hogy egyáltalán megszabadulunk-e innen.

Grey a férfi csonka karjára helyezi csizmába bújtatott lábát, és a torkához szegezi a kardját. Nyilván teljes erőből tapos rá, mert a sebesült férfi fejhangú sikolyai fuldoklásba torkollnak.

Grey Rhenre néz, parancsra vár.

– Még ne! – mondja Rhen. Végignéz az embertömegen. – Még valaki? – kérdezi.

Nem a gőg fűti – hanem a düh. A hangja azt üzeni, hogy bárkivel leszámol, ha kell.

Úgy tűnik, ezt a tömeg is érzi. Az emberek hátrébb húzódnak, hogy minél távolabb kerüljenek a mészárlás maradványaitól.

Grey úgy néz, mint aki nem ismer tréfát. Ez nem az az ember, aki mosolyra fakasztotta a gyerekeket a hóban. Sem az, aki szenvedélyesen szónokolt a becsületről és a kötelességről. Ez az a veszedelmes harcos, aki elrabolt engem. A legmarconább Grey.

– El fog vérezni – mondom Rhennek halk, megtört hangon.

– Van még időnk. – Rhen gyilkos pillantást vet a férfira. – Meg akart ölni, milady. Hadd gondolkodjam, mi legyen a sorsa.

A férfi most már falfehér, de Rhen felé köp.

– Cserben hagytatok minket. A családod miatt a szörny martalékává váltunk.

A fémes vérszag elvegyül a hó illatával és a levegőben terjengő halszaggal. Felfordul tőle a gyomrom. A fogadóban még nagy volt a mellényem, megparancsoltam Greynek, mutassa meg a katonáknak, hogy nem tréfálok. Valahányszor történik valami, a tét egyre nagyobb lesz.

A családod miatt a szörny martalékává váltunk.

Csak állok és bámulok, a szám kiszáradt, a kezem remeg, és a férfi lassan elvérzik a macskakövön.

– Öld meg! – kiáltja Rhen. – Példát statuálunk.

– Ne! – sikít fel egy nő a tömegből.

Grey felemeli a kardját. Mellé tántorgok, és lefogom a karját.

– Várj! – Mindjárt elcsuklik a hangom. – Várj!

Grey vár.

– Ne öld meg! – A hangom remeg az idegességtől, beszélni is alig bírok. – Van itt orvos? Egy… egy gyógyító? El kell szorítani az eret.

Egy idősebb nő nyomakodik előre, de a tömeg szélére érve megáll. Az arca vörös és könnyáztatta. Gondolom, ő sikított. Ügyetlenül meghajol.

– Felség! Én el tudom szorítani a karját.

– Láss hozzá! – mondom.

Rhen még mindig a kezemet szorongatja, de az ujjai ridegek, mint az acél. Nem merek ránézni. Aggódom, hogy rosszul döntöttem, de nem bírnám elviselni, ha egy másik ember a szemem láttára halna meg.

A nő tétován előrelép, majd Greyre sandít.

– Parancsnok! – Megköszörülöm a torkomat. A szemem nedves. – Hadd tegye a dolgát!

Grey hátralép. Nem teszi el a kardját.

A nő leguggol a férfi mellé, és egy darab muszlint húz elő a táskájából. A földön fekvő férfit szólongatja, a hangja éppolyan reszketeg, mint az enyém.

– Aliin, Aliin, miért tetted ezt?

A férfi hangja érdes és megtört.

– Háborút hoznak… háborúba sodorják Silvermoont. Az… az önzőségük miatt.

A tömeg felmorajlik.

Összerezzenek. Syhl Shallow királynője háborút indít. Olyan háborút, amit az ígéretem szerint a láthatatlan seregemmel fogok megvívni.

Rhen ismét a népére néz.

– Csend!

A csend úgy gördül ránk, akár egy szikla. Félelem vibrál a levegőben, tapinthatóbb, mint valaha. A tömeg bizonytalan. Csak a férfi jajgatását meg az asszony zihálását hallani.

– Nem lesz több vérontás Silvermoonban – szólal meg Rhen. – Az én alattvalóim vagytok, és megesküdtem, hogy megvédelek titeket. – Rám pillant. – Diszi hercegnője is megesküdött, hogy megvéd titeket, és még ma is kegyelmet gyakorol egy olyan emberrel szemben, aki nem érdemel irgalmat.

Halk moraj fut át a tömegen.

– Csend! – kiáltja el magát Rhen másodszor is.

A nép engedelmeskedik.

Rhen a tömegre néz.

– Egykor hűséget esküdtetek apámnak. És nekem is. Tudom, hogy féltek. Tudom, hogy Syhl Shallow királynője támadást indított Emberfall ellen. Tudom, hogy aggódtok. Tudom, hogy magatokra maradtatok.

Minden szavából szenvedély árad. A tömeg ámulattal hallgatja.

Rhen előrelép.

– De most már itt vagyok. És küzdeni fogok értetek. Veletek. Az életemet adom értetek. Csupán egy kérdésem van: Ti is megteszitek ugyanezt Silvermoonért? Emberfallért?

Néma csend.

Rhen a mellére csap, és előrelép.

– Ti is megteszitek ugyanezt értem?

A népe dermedten áll.

Ám ekkor az Aliin fölé görnyedő asszony megcsomózza a kötést, és feltérdel.

– Én megteszem, felség!

– Ne! – nyög fel Aliin. – Marna! Ne!

Marna a szívére teszi a kezét. Eddig remegett a hangja, de most szilárdan cseng.

– Emberfallért.

Nagydarab, idős férfi lép elő a tömegből, bozontos szakálla és pókhasa van, ami egészen az övére lóg. Térdre esik.

– Megteszem, felség!

Egy másik, fiatalabb férfi következik, az arca sápadt, tekintete borzadva tapad a vérengzés nyomaira. De az ő hangja is tiszta.

– Megteszem, felség!

Eleinte lassacskán, majd egyre gyorsabban, az egész piactér térdre hull. A kiáltozás – „Megteszem!” – fülsiketítő lármává dagad.

Rhen felemeli a kardját.

– Emberfallért!

– Mindenkiért! – zúgja a tömeg.

Nem győzök ámuldozni. A feszültség és a kétség lojalitássá változott. Ha Rhen arra kérné őket, az emberek akár hadsereget is alakítanának, hogy útját állják az országukat fenyegető királynőnek. Érzem.

– Álljatok fel! – mondja Rhen. – Számoljátok össze a halottakat! Szólajtok a törvényszolgának, hogy vegye őrizetbe ezt az embert!

A hüvelyébe csúsztatja a kardját, és Marna felé fordul.

– A hercegnő úgy határozott, hogy meghagyja ennek az embernek az életét. Mondd meg, mire van szüksége a gyógyuláshoz, és ideküldetem.

A nő meghökken.

– Igen, felség!

– Rokonok vagytok? – kérdezi Rhen.

– Ő a testvérem. – Marna remegő kézzel simít végig az arcán. – A… a lény megölte a lányát. Két évvel ezelőtt.

Rhen kővé dermed mellettem.

– Őszinte részvétem. – Szünetet tart, majd így folytatja: – Te voltál az első, aki felesküdött rám. Miért?

Az asszony a füle mögé tűr egy ősz tincset.

– Még emlékszem a király látogatásaira, felség. Ő nem kegyelmezett volna.

Rhen rám pillant.

– Diszi hercegnője kegyelmezett meg neki.

– De… jóváhagytad a döntését. – Marna habozik, de végül megacélozza magát. – Régóta sejtjük, hogy a királyi család elhagyta Emberfallt. Ha igazak a pletykák, elmenekültek, hagyták, hogy egyedül küzdjünk meg a lénnyel. És most Karis Lurannal.

Rhen a homlokát ráncolja.

– Te mégis felesküdtél rám.

– Igen, felség – hajt fejet az asszony. – Mert ha egyedül is, de visszatértél.

Haza akarok menni.

Vagy legalább vissza a kastélyba.

De egyik vágyam sem teljesülhet. Rhen azt mondja, most nem mehetünk el. Nem szeretné azt a benyomást kelteni, hogy gyávák vagyunk.

Pedig én az vagyok. Vállalom.

Valahányszor pislantok egyet, Aliin vérét látom a macskaköveken.

De a legrosszabb mégis az volt, amikor Rhen kiadta a parancsot: „Öld meg!”

És nézte, ahogy Grey felemeli a karját.

Most a Népkonyhán vagyunk, ami a piac végén elterülő vendéglátóhelyet jelenti. Sokan vannak, de azért nincs akkora zsúfoltság, mint a piacon. Sör és főtt hús szaga terjeng a levegőben, amit átjár a sülő kenyér meleg, édes illata.

Alkonyodik, rózsaszín és sárga csíkok szabdalják az eget, a levegő csípős. Most még több parázzsal teli hordó sorakozik az asztalok mellett. Különös arcok villódznak a tűz fényében. Mindenki engem néz. Ez korábban még csak nyugtalanított. De most, tudván, hogy az emberek a halálunkat kívánják, egyenesen rémisztő.

A városmarsall és a bíró felkerestek minket a támadás után. Nem győztek szabadkozni, és ragaszkodtak hozzá, hogy egy egész testőrcsapatot vezényeljenek Grey és Jamison mellé.

Rhen visszautasította az ajánlatot. Hogy ezzel is megmutassa, bízik a népében, magyarázta később, bár őszintén szólva akkor már nemigen figyeltem oda rá. A legtöbb, amire képes vagyok, ez a méla unalom, ami már órák óta itt ül az arcomon.

– Milady!

Riadtan pislogok. Rhen megint hozzám beszél.

– Bocsánat, mit mondtál?

Rhen aggodalmas pillantást vet rám.

– Gyere! Ülj le! Hozok ennivalót.

– Nem hiszem, hogy bármi is lemenne a torkomon.

– Reggel óta nem ettél semmit.

– Ha azt hiszed, hogy a történtek után még van étvágyam – felelem fojtott hangon –, akkor bolond vagy.

– Azért csak ülj le! Az őröknek enniük kell.

Ijedtemben leülök. Greyről és Jamisonról megfeledkeztem.

– Mindjárt jövök – mondja Rhen.

Megsimogatja a vállamat, majd elsiet. Jamison közvetlenül mellette lépdel. Egyedül ülök a nagy kőasztalnál, a széles fapadon. Grey a közelben strázsál, a tűz fénye megcsillan az egyenruhája fényesre vikszolt csatjain.

– Te nem ülsz le? – kérdezem tőle.

Rám pillant, de csak futólag. A hangulatát elnézve arra számítok, hogy kurta, éles vakkantás lesz a válasz, ő azonban halkan, szelíden feleli:

– Nem lehet.

Követem a pillantását. Rhen egy asszonnyal beszélget, aki nyársakat forgat a tűzön. Az asszony nevetve pukedlizik, amikor Rhen átad egy csillogó érmét.

Grey visszafogottságán felbátorodva felteszem a kérdést, amire nem biztos, hogy választ várok.

– Lesz újabb támadás?

– Súlyos emberhátrányban vagyunk. Már az imént is majdnem megsemmisítettek minket. Még egy támadó, és lehet, hogy minden másképp alakult volna.

Eszembe jut a dobókés puffanása, az, ahogyan a támadóink a földre rogytak.

– Nekem úgy tűnt, ura vagy a helyzetnek.

– Örülök. De ennek egyáltalán nem szabadott volna megtörténnie. – Grey Rhen felé int a fejével, aki éppen most fordul el a tűzhelytől. Jamison szorosan a nyomában van. – Egy pillanatra sem szabadna szétválnunk. Jamison katona, nem testőr. Ezt kifelejtettem a számításból. Többé nem fogom.

Addig-addig morfondírozom a hallottakon, amíg rá nem jövök, mi a helyzet. Grey magára dühös.

Rhen már egy másik árus előtt áll. Nézem, ahogy újabb érmék cserélnek gazdát.

– Hibáztam? – kérdezem halk, rekedtes hangon. – Amikor Rhen azt mondta, öld meg azt az embert. Hagynom kellett volna, hogy megtedd?

Grey a Népkonyha körül ődöngő embereket figyeli, és egy hosszú pillanatig azt hiszem, erre a kérdésemre sem fog válaszolni. A kapcsolatunk úgy döcög előre, mint az óra mutatói: mindig változik az állás.

Végül Grey így szól:

– Irgalmas, kedves lány vagy. De ha a kedvesség és az irgalom átlép egy határt, gyengeség és félelem lesz belőle.

– És hol ez a határ? – kérdezem halkan.

Grey mélyen a szemembe néz.

– Mindenkinél máshol.

Rhen visszatér, két cserépbögrét tart a kezében. Az egyiket elém rakja.

– Ha nem eszel – mondja –, legalább igyál!

Tétovázva fonom a kezem a bögre köré.

– Köszönöm.

Rhen felderül, és lehuppan mellém a padra.

– Mindjárt hozzák az ételt. – A katonára pillant. – Jamison! Grey! Gyertek ti is!

Jamison előrelép, ő is az asztalra helyezi a kezében lévő két söröskorsót, majd átveti a lábát a padon. Könnyed arckifejezéssel tolja át az egyik korsót az asztal túloldalára.

– Parancsnok?

Grey mellettem marad. A szemem sarkából látom, hogy lesújtó pillantást vet Jamisonra.

A katona elbizonytalanodva emelkedik fel a padról.

– Nem! – szól rá Rhen. – Üljetek le! – Greyre néz. – Ez parancs.

Grey leül. Nem nyúl a korsóhoz.

– Úgy vélem, végül sikerül megnyernünk az embereket – mondja Rhen. – Azt akarom, hogy tudják, a támadás ellenére magabiztosak vagyunk. Megbízunk bennük. – Greyre néz. – Te nem így gondolod, parancsnok?

Lehet, hogy Grey az asztalnál ül, de még most is az embereket fürkészi.

– Ha megbocsátasz, erre majd akkor válaszolok, ha épségben hazaértem Silvermoonból, és nem áll ki nyílvessző a hátamból.

– Nézz körül! A marsall is ideküldte a testőreit. Ki az a bolond, aki most próbálkozna?

Ez komoly? Körülnézek, és megpillantom őket: az árnyékban meghúzódó egyenruhás férfiakat és nőket. Máris jobban érzem magam. Egy kicsit.

Rhen rám néz, és halkan így szól:

– Eddig sikeres a látogatásunk, milady.

Ezzel nem teljesen tudok egyetérteni. Kortyolok egyet a bögréből.

Egy nő közeledik, húsokkal megrakott tálcát hoz. Mindent lerak az asztalra.

– Egyél! – tol felém egy tálat Rhen. – Kérlek!

A kérlek lágyítja meg a szívemet.

Parancson kívül más nem nagyon hagyja el Rhen száját. Óvatosan megkóstolom az ételt, ami leginkább a csirkepörköltre hasonlít, bár nem egészen olyan. Sós helyett édes ízt érzek a nyelvemen.

Fiatal nő közeledik felénk, és Grey fürge, olajozott mozdulattal ugrik talpra. A lány megtorpan. A copfja a derekáig ér, piros ruhája szinte világít barna bőrén.

Sötét, aggodalmas szeme Greyről Rhenre siklik. Mélyen meghajol.

– Bocsáss meg, felség! Zo vagyok, a silvermooni énekmester tanítványa. Kéréssel fordulnék hozzád.

Rhen bólint.

– Minden rendben, parancsnok.

Zo így folytatja:

– Régen mindig a király nyitotta meg az esti táncot. Szeretném megkérdezni, megtennétek-e ugyanezt a kedvünkért.

Rhen rám néz.

– Táncolunk, milady?

Ez csak valami rossz vicc lehet.

– Nem – válaszolom elutasítóan. – Köszönöm.

Rhen hosszasan méreget, majd a lány felé fordul.

– Talán majd máskor.

A lány habozik.

– Igaz, hogy a királyi gárda ismét fogad jelentkezőket?

– Igen – feleli Rhen. – Ha ismersz valakit…

– Rólam lenne szó.

Rhen mély levegőt vesz. Fogalmam sincs, mit akar mondani, de még emlékszem, hogyan reagált Jamison felbukkanására. Akkor mit szólhat ehhez a lányhoz, aki feleakkora, mint én? Már előre ideges vagyok, ezért gyorsan közbevágok:

– Jó. Gyere el a kastélyba!

A lány felderül. Egy pukedli után tovalibben.

Eszem egy kicsit a pörköltből, és közben végig a tányérra szegezem a tekintetemet. A vállam merev, de már teljesen más okból, mint az előbb. Csendben falatozunk. A férfiak és a nők a Népkonyha túlsó vége felé indulnak, és összegyűlnek a téren, ahol alighanem a táncmulatság zajlik majd.

Végül Rhen Jamisonra és Greyre néz.

– Hagyjatok magunkra minket!

Az őrök engedelmesen félrehúzódnak.

Még most sem nézek Rhenre.

– Úgy látom, rosszkedved van – mondja Rhen némi éllel, amiből világosan kiderül, hogy inkább neki van rosszkedve.

– Miért kértél fel táncolni? – szegezem neki a kérdést. – Emberek haltak meg. Ez illetlenség.

– Azok az emberek ránk támadtak, és az életüket vesztették. Nem találomra szúrtuk le őket az utcán. Nem szabad gyengének mutatkoznunk, milady.

Kíváncsi vagyok, mi áll a fullánkos megjegyzés mögött: az, hogy meghagytam egy ember életét, vagy az, hogy meginvitáltam egy lányt a királyi gárdába. Greynek igaza volt az egyéni határokkal kapcsolatban. Fogalmam sincs, meddig terjed a tűrőképességem. Vagy Rhené, ha már itt tartunk.

– Jó – mondom. – Még ha nem is illetlenség, az egyik lábamra sántítok. Mit gondoltál, hogy majd kecsesen végiglejtek a táncparketten? Már így is a kudarc jele virít az arcomon. Nem akarok még jobban megszégyenülni.

Rhen szeme résnyire szűkül.

– Azt hiszed, így akarlak… megalázni?

– Fogalmam sincs. De belegondoltál egyáltalán, mire kérsz? Azt hiszed, az emberek a harcos hercegnőt fogják látni bennem, amikor orra bukok?

– Elég! – kiáltja metsző hangon Rhen. – Jól lovagolsz. Szembeszálltál egy katonával, hogy megmentsd Freyát és a családját. Egy másikat a fogadóban iskoláztál le. Ma délelőtt újabb támadást éltél túl. – Áthajol az asztal fölött. A tekintete sötét és dühös. – Te magad környékezted meg Greyt, hogy tanítson meg kést dobálni, tőlem íjászleckét vettél. Elhitetted a népemmel, hogy egy szomszédos nemzet uralkodója vagy. Azt hiszem, fel sem fogod, hogy ez mekkora teljesítmény.

– Jó. Mire akarsz kilyukadni?

Rhen legalább olyan ingerült, mint én.

– Mindezek után képes vagy azt feltételezni rólam, hogy meg akarlak alázni, mert táncra kérlek? – csapja le a söröskorsót. – Milady, muszáj megkérdeznem: te belegondoltál, miket hordasz itt össze?

Mielőtt válaszolhatnék, Rhen feláll, és elviharzik.

Harminckettedik fejezet

RHEN

A NÉPKONYHA SZÉLÉIG FUTOK, AHOL a terep egy szinte merőleges sziklafalban folytatódik, felfedve az alant elterülő kikötőt, dokkokat és a növő hold fényében csillogó hajókat. A kisebb halászladikok és a nagyobb rákászcsónakok a téli pihenőjüket töltik, a cölöpökre jég tapad. Néhány ablakban gyertyafény pislákol, de a legtöbb épület néma sötétségbe burkolózik. A távolban lámpások lengedeznek, a matrózok és a kikötői munkások hazafelé tartanak.

Egy elhagyatott, jeges dokkban szerelmespár ölelkezik.

Ilyen egyszerű volna? Ez igazságtalanság!

Zeneszó hömpölyög végig a téren, a Népkonyha túlfelén a párok már táncra perdültek. Magas oszlopokra tűzött fáklyák veszik körül a zenekart. A mulatság ellenére is érzem a hátamba fúródó tekintetek súlyát. Napokra elegendő beszédtémát szolgáltattam a silvermooniaknak. Meghiúsítottam egy támadást, ezáltal visszanyertem a tekintélyemet, és a népem hűséget esküdött nekem – ám mindez bármelyik percben dugába dőlhet, csak mert egy pillanatra kijöttem a sodromból.

Hiba volt így elrohannom. Apám hangja cseng a fülemben.

Az emberek egy egyszerű szóból is botrányt kerekítenek. Egy egyszerű pillantásból. Te, fiam, bőven ellátod őket munícióval.

Harper mellém lép. Nem nézek rá. Nem tudom, mit mondjak.

Harper nyilván érzi, hogy veszekedős kedvemben vagyok, mert ő sem szól semmit.

Úgy érzem, bocsánatkéréssel tartozom neki – de ő is nekem. Együtt bámuljuk a vizet, a csillagos éjszakai égboltot. A szél a kikötő felől fúj, fütyülve benyomul közénk, felborzolja a hajamat, és megcibálja Harper szoknyáját. Sokáig hallgatunk, míg végül elpárolog a mérgem, és a konok csend melegebb árnyalatot ölt. Megtörik.

– A kastélyban – mondom végül – mindig ugyanaz a zene szól. Bármi történjék is, minden szezonban ugyanazt a dalt hallgatom.

Harper nem válaszol. A tisztás túloldaláról dallamfoszlányok hömpölyögnek felénk, persze csak tompán, mert közel a víz, és a csónakok nyikorgása, a hullámok csobogása miatt nagy az alapzaj.

– Régen imádtam a zenét – mesélem. – A családom is. Ezért szólalnak meg minden áldott nap a hangszerek. Mert apám így rendelte. Egyfolytában szólt a muzsika: a bálokon, a rendezvényeken, hajnalonta. És én örültem neki.

Harper most sem felel, de látom, hogyan mozdul meg a profilja. Óvatosan felém fordul.

A kikötőre szegezem a tekintetemet.

– Most gyűlölöm.

Harper felsóhajt. Ez a belenyugvás hangja – vagy a kudarcé.

– De itt még a zene is újszerűnek hat. Olyan más!

– Igen.

– Nem azért kértél fel táncolni, hogy megnyerd a népedet. Hanem hogy eltereld a gondolataidat az átokról.

Harpernek igaza van, de ebben a megfogalmazásban az indítékaim gyerekesnek tűnnek, különösen az itteni céljaink fényében. Elkomorulok.

– Na, jó – mondja Harper. – Próbáljuk meg!

Ránézek. Felvonom a szemöldökömet.

Harper megnyalja az ajkát.

– Nem leszek valami ügyes. Kiskoromban a gyógytornászom a balettet ajánlotta, mert az nyújtja az izmokat és fejleszti az egyensúlyérzéket. De én utáltam. Szörnyű volt. Anya a lovaglással zsarolt, hogy elmenjek.

Meg kellett vesztegetni. Hogy táncoljon. Ez jellemző Harperre.

Kinyújtom a kezem.

– Szabad?

Harper a kezemre néz, habozik.

Várok.

Végül a tenyerembe csúsztatja a kezét, az ujjai puhán, könnyedén csiklandozzák a bőrömet. Magam felé fordítom, és a vállamra teszem a kezét.

Elakad a lélegzete. Halkan piheg, az ember azt hinné, hogy nem kap levegőt.

Közelebb lépek hozzá, a szoknyája a lábszáramat súrolja. A derekára teszem a kezem.

– Táncra hívlak, nem a lovak után akarlak kötni – jegyzem meg drámai sóhajjal. – Muszáj ilyen savanyú képet vágnod?

Erre elmosolyodik. Ettől megfeszül az arcán lévő varrat, és a mosoly hirtelen elillan. Harper szabadon maradt keze az enyém fölött lebeg, mintha el akarna taszítani magától.

Nagyon feszült. A lány, aki lemászott az apácarácson és kést dobott Lilithre, fél a tánctól.

– Mindenki minket bámul, ugye? – suttogja.

Nagyon valószínű, de nem nézek hátra.

– Kötve hiszem – válaszolom. – Sötétedik. – Melegség járja át a hangomat. – Én csak téged látlak.

Harper elpirul, majd megrázza a fejét, és a kikötőre néz.

– Nagyon ügyesen csinálod. Hány lánnyal táncoltál már?

– Mit szeretnél hallani? Egy tucattal? Százzal? – Rövid szünetet tartok. – Eggyel sem? Rengeteggel?

– Ne beszélj mellé!

– Nem tudom. Ki tartja számon az ilyesmit? Nyilván sejted, hogy már az átok előtt is táncoltam nőkkel. – Közelebb lépek Harperhez. – Azt azonban bizton állíthatom, hogy még senkinek sem adtam táncleckét a silvermooni szikla tetején.

– Én csak állok. Nem táncolok.

– Ez is a tananyag része. Hunyd le a szemed!

Harper elkomorul, de becsukja a szemét. Még közelebb lépek hozzá, most már csak egy hajszál választ el minket egymástól. Nem mozdulunk, csupán egy helyben állunk a kikötő halk moraja és a Népkonyha felől áradó hangos muzsikaszó ölelésében.

Erről eszembe jut egy emlék, és kővé dermedek.

– Az átok előtt – mondom lassan – néha a testvéremmel is táncoltam…

– Arabellával?

Meglep, hogy Harper emlékszik a nevére.

– Nem. Arabellával soha. Ő dúskált a kérőkben. És a lehetőségekben. A legkisebbik húgommal. Isadore-ral. – Elérzékenyül a hangom, ami váratlanul ér. Megköszörülöm a torkomat. – Alig volt tizennégy éves, amikor a Boone River-i városmarsall házassági ajánlatot tett neki. Háromszor idősebb volt a húgomnál. Amikor ellátogatott az udvarba, Isa kifogást kifogásra halmozott, hogy kivonja magát a családi kötelezettségek alól. Megkeresett, és nem tágított mellőlem.

Elcsuklik a hangom. Nem is tudom, miért hoztam szóba ezt a témát.

Harper kinyitja a szemét. Az ujjai elernyednek a vállamon, az alkarja a bicepszemen pihen, a dereka puhán simul a tenyerembe.

– Jól megértettétek egymást.

– Nem – rázom meg a fejem. – Én voltam a trónörökös. Korán elválasztottak a testvéreimtől. Alig láttam őket.

De alig pislantok egyet, a lelki szemeim előtt máris felsejlik Isa, ahogyan az első átalakulásom után láttam. A holtteste egész máshol hevert, mint a többi családtagé.

A mai napig nem tudom, hogy Isa valóban engem keresett-e. Mintha nem is én okoztam volna a pusztítást, ami elől el akart menekülni.

Harper szeme együttérzőn sötétlik.

– Sajnálom, Rhen.

– Régen volt. Nem is tudom, miért beszélek róla. – A gondolataimba bűnbánat vegyül, elveszettnek érzem magam. Pislogva rázom meg a fejem, hátha így megszabadulhatok az emlékektől. – Hol is tartottunk?

– A táncleckénél.

– Á, igen! – Ismét közel hajolok Harperhez. – Hunyd le a szemed! Harper engedelmeskedik. Még egy lépést sem tettünk, de a beszélgetés – vagy a szánalom – szerencsére elterelte a gondolatait. Előrelépek, és finoman meglököm, ő pedig hátralép, de túl gyorsan.

– Nyugalom! – mondom halkan, és megmarkolom a derekát. – Ne szaladj el előlem!

– Bocsánat. – Harper kinyitja a szemét. – Mondtam, hogy béna vagyok.

– Csukd be a szemed! – felelem fejcsóválva.

Engedelmeskedik, ami kész csoda.

– Még egy lépés – mondom –, aztán hármat oldalra, hármat vissza.

Harper, noha a mozdulatai lassúak és tétovák, nem bújik ki az ölelésemből, és hagyja, hogy vezessem. Az izmai fokozatosan, apránként átveszik a mozdulatok ütemét. A tisztás túloldaláról idehallatszó zenéhez igazítjuk a lépéseinket. Egy pillanatra megfeledkezem az átokról. A sziklaszirt peremén táncolunk a holdfényben, az éjszaka hűvösében.

A dal véget ér, és gyors, élénk ritmusú zene csendül fel helyette.

Megállok, és Harper követi a példámat. Kinyitja a szemét, és rám néz.

– Ez túl gyors nekem – mondja halkan.

– Várjuk meg a következőt!

Arra számítok, hogy Harper elhúzódik tőlem, de tévedek.

– Azt hiszem, az egy helyben állás a kedvencem.

Elmosolyodom.

– Remekül csinálod.

Harper szeme résnyire szűkül, és szikrákat szór a holdfényben.

– Nem is vagy olyan nagyképű, mint amilyennek mutatod magad. – Megdermedek. – Nagyon elbűvölő tudsz lenni – magyarázza Harper. – De ezt a Rhent jobban kedvelem.

– Ezt a Rhent?

– Amikor nem spekulálsz, hanem cselekszel. – Harper egy pillanatra elhallgat. – Mint Isadore esetében. Ha jól vettem ki a szavaidból, idegesítő kis csitri lehetett, de szeretted őt. Vagy amikor nem engedted, hogy Grey bosszút álljon Lilithen. Először azt hittem, büszkeségből döntöttél így, de nem. Így akarod megvédeni Greyt.

Az okfejtése azt az estét juttatja az eszembe, amikor Greyjel kint álltunk a fogadó előtt a hóban. Amikor azzal ugrattam a parancsnokot, hogy megfenyítem, amiért elaludt őrködés közben. Amikor Grey azt felelte: A király megtette volna… De te nem.

Abban a pillanatban úgy éreztem, gyenge vagyok.

De most nem.

– És, bármilyen meglepő, türelmes is vagy – jegyzi meg Harper. – Ahhoz képest, hogy mindenki a te szavadat lesi.

Téved. Megfeszül a vállam, ugyanakkor nem akarom félbeszakítani Harpert. Mint mindig, a szavai most is a szívemig hatolnak, de nem rosszallás, hanem melegség sugárzik belőlük.

– Még soha senki sem nevezett türelmesnek.

– Pedig az vagy. A magad módján.

– Azaz?

– Most is itt állsz, és nem gúnyolsz ki, amiért nem tudok táncolni. Akkor sem gúnyoltál ki, amikor megkértelek, hogy taníts meg íjjal lőni.

– Egész ügyes voltál – mondom, és komolyan is gondolom.

Harper hangja elhalványul.

– Elhiteted velem, hogy én is jó vagyok valamire.

– Valóban? – Elengedem a kezét, hogy a füle mögé simítsam azt a bizonyos kósza hajtincset. – Te győztél meg arról, hogy bármire képes vagy.

Elpirul.

– Ne hízelegj!

– Ez nem hízelgés.

Az ujjaim elidőznek Harper állkapcsán, a puha bőrén.

– Most is itt vagy – folytatja Harper és kockára teszed az életedet, mert bízol abban, hogy segítek megmenteni a népedet, holott nem is ismersz. Holott a kastélyban kellene ülnöd, hogy szőlővel etess és magadba bolondíts.

– Szőlővel? – kérdezem. – Hát ez a titok nyitja?

– A szívemhez vezető út vörösszőlővel van kikövezve.

A hüvelykujjammal megcirógatom az ajka görbületét. Elakad a lélegzete.

Hirtelen elkapja a csuklómat.

Kővé dermedek. Megint eltaszít, ugyanúgy, mint a fogadóban.

– Várj! – suttogja. – Várj türelmesen! – Az ajka kaján mosolyra húzódik. – Ne szaladj el előlem! – ismétli meg az iménti mondatomat.

– Nem szaladok el.

Legnagyobb meglepetésemre elérzékenyül, a könnycseppek gyémántként csillognak a szempilláin.

– Tudnom kell, hogy bízhatok benned – mondja olyan halkan, hogy a hangja kis híján beleveszik a szélbe. – Tudnom… tudnom kell, hogy komolyan engem akarsz. Hogy ez nem csak egy csapda, amivel megtörheted az átkot.

Nem értem, miért fog el egyszerre a remény és a félelem. A mellkasomra húzom Harper kezét, és egészen közel hajolok hozzá. Az ajkam az ajkát súrolja.

Ez még nem igazi csók, de már így is közelebb érzem magamhoz Harpert. A teste melegen simul az enyémhez.

Még többre vágyom, hogy lássam, hova vezethet ez a bimbózó románc.

De ez már nem az első eset. Már volt részem ilyen pillanatokban. Csupán az a különbség, hogy még sohasem hevültem fel ennyire.

Elhúzódom Harpertől, és a homlokára tapasztom az ajkamat.

– Én is tudni szeretném, hogy komolyan engem akarsz-e – mondom.

Harper megmerevedik, majd bólint. A feje a vállamra hanyatlik, és az arca olyan közel kerül a nyakamhoz, hogy a meleg lehelete a bőrömet csiklandozza. Az egyik kezem önkéntelenül a derekára, a másik a vállára siklik.

– Hívjam az őröket? – lehelem halkan a halántékára.

– Még ne! – feleli. – Ha nem baj.

– Egyáltalán nem.

Sokáig állunk ott egymásba kapaszkodva. Végül elhallgat a zene, és egyre hidegebb lesz.

De legbelül nem fázom, és a szívem boldogan dalol.

Későn érkezünk haza a Vasrózsába. Csillagok ragyognak az égen, a kastély bejáratánál fáklyák világítják meg az egykori őrhelyeket.

Grey és Jamison ellátja a lovakat, én pedig a Nagytermen át a lépcsőhöz vezetem Harpert. Fásult csend üli meg a levegőt, egyikünk sem szól, de most először nem a feszültség emel falat közénk.

Amikor megállunk Harper ajtaja előtt, a lány rám néz.

– Holnap is ugyanez lesz a program?

Nem tudom megállapítani, hogy a hangja lelkes, szorongó – vagy egyszerűen kimerült.

– Nem. Greyjel megüzenem Sillery Hill városmarsalljának, hogy három nap múlva ellátogatunk hozzájuk. Hadd terjedjen a hír.

– Tehát itt maradunk.

– Ha megfelel.

– Talán befejezhetnénk a leckét, mivel egyelőre nem sokat tanultam.

– A táncleckére gondolsz? – kérdezem meglepetten.

Harper a karomra csap.

– Az íjászatra. – Halvány pír terül szét az arcán. – De a tánc is megteszi.

– Ahogy óhajtod.

– Ideje ágyba bújnom.

De nem mozdul, és nem nyúl a kilincs felé.

Így hát én sem mozdulok, és azon tűnődöm, vajon Harper arra vár-e, hogy befejezzük azt, amit a silvermooni sziklaszirten kezdtünk el. Nem tudom, mi változott meg, talán a bizalom vagy a tisztelet lett erősebb köztünk, vagy egyszerűen más szemmel nézünk egymásra. Nem is érdekes. Pillanatnyilag csupán annyit tudok, hogy szívem szerint kézen fognám Harpert, bevezetném a szobájába, mellé ülnék, és minden titkomat megosztanám vele. Beletúrnék a hajába, és megízlelném a bőrét.

Nem emlékszem, mikor sóvárogtam ennyire valaki után.

Ha jobban belegondolok, talán ez az első eset.

Nyílik az ajtó, és Freya jelenik meg a küszöbön. Harper riadtan hőköl hátra.

Freya szeme tágra nyílik.

– Jaj! – Pukedlizik, és halkan mondja: – Felség! Milady! Ezer bocsánat! Csak a tüzet akartam megpiszkálni a hálószobában.

Micsoda véletlen!, gondolom magamban. Nekem is ugyanez volt a tervem.

Mielőtt elragadnának a gondolataim, Harperhez fordulok.

– Most már hagylak pihenni. – Meghajolok, majd futó csókot lehelek az ujjbegyére. – Viszontlátásra holnap, milady!

Minden csepp akaraterőmre szükségem van, hogy elváljak Harpertől.

A szobám akár egy sötét verem, a kandallóban alig pislákol a tűz. Az első szezonban ilyenkor már javában aludtam, jóllakottan és kimerülten, miután egész nap a király és más nemes urak társaságában vadásztam, akiknek sejtelmük sem volt, mi vár rájuk. Ma is a fáradtság súlya húzza a vállamat, de mindez a nyomába sem érhet az ereimben fickándozó izgalomnak.

Elfújom a gyertyákat, és élvezettel fürdőzöm a csendben az egész napos nyüzsgés után. Lecsatolom a fegyvereimet, a csukló- és a lábszárvértemet, majd meglazítom a kabátomat.

Nagyot sóhajtok. A remény olyan luxus, amit nem engedhetek meg magamnak. Olyan érzelem, amit nem dédelgethetek.

Ennek ellenére itt motoszkál a szívemben; egy aprócska rügy, amit az első tavaszi napsugár csalt elő a rejtekéből, és merészen felfedi színes szirmait.

Tudnom kell, hogy komolyan engem akarsz.

Ez azt jelenti, hogy Harper akar engem.

Amikor az utolsó csat is kinyílik, a székre hajítom a kabátomat. Már nyúlnék az ingkötőmhöz, amikor két kéz nehezedik a vállamra. Kővé dermedek.

– Rhen herceg! – mondja Lilith. – Már el is felejtettem, milyen délceg vagy.

Hátraugrom, és szembefordulok vele. Felkapom a kabátot a székről.

– Te mit keresel itt?

Lilith közelebb húzódik hozzám, a szeme csak úgy feketéllik a tűz fényénél.

– Volt idő, amikor örültél a társaságomnak – feleli. – Mi változott?

– Jól tudod, mi változott.

Lilith közelebb lép, már csak egy hajszál választja el tőlem.

– Jól érezted magad Silvermoonban? Mulatságos, milyen kétségbeesetten próbálod meggyőzni a népedet a titkos szövetségedről. Mi lesz, ha az emberek rájönnek, hogy a családod nem száműzetésben van, hanem meghalt? – Drámaian a szívéhez kap. – Bejelented, hogy a saját kezeddel pusztítottad el őket?

– Először is meg akarom menteni Emberfallt Karis Luran seregétől, a többi miatt ráérek később aggódni. – Az ajtóra mutatok. – Hagyd el a szobámat, Lady Lilith! Nem vagy szívesen látott vendég.

Lilith végigsimít a mellkasomon, és az ujjai nyomán kellemetlen bizsergés támad a bőröm alatt, amitől akaratlanul is hátrahőkölök.

Ez nem vezet sehova.

Elkapom Lilith csuklóját.

– Mit akarsz?

Lilith hozzám simul, és a tenyerünk egymáshoz préselődik. Mintha egy marék izzó szenet szorítanának a bordáimhoz. Tompán felnyögök. Megpróbálom kiszabadítani magam, de Lilith nem ereszt.

– Mindennek vége szakadhatna – leheli. – Soha nem fordult meg a fejedben, hogy elcsábíts, hátha úgy is megtörheted az átkot?

– Hagyj békén!

Ezt fenyegetésnek szánom, de inkább rimánkodásnak hat.

Lilith lábujjhegyre áll, és az ajkamhoz érinti az ajkát, csúfot űzve mindabból, amit az imént Harperrel éltem át. Elfordítom a fejem, és elakad a lélegzetem a hirtelen rám törő fájdalomtól.

– Ne… ne avatkozz bele!

– Miért avatkoznék? – leheli az arcomra Lilith. – A szárnyaszegett madár édesdeden alszik. Vagy idehívod? Hogy megint sírva könyörögjön…

– Nem!

Lilith felnevet, a lehelete forrón csiklandozza a nyakamat.

– Könnyű ellenfél vagy, Rhen. Ezért nem fogod visszaszerezni Emberfallt. A birodalmad nélkülem is összeomlott volna. Tudod, hogy először apádat próbáltam elcsábítani, de ő elutasított? – Ismét közelebb hajol hozzám. – Emberfall királya már akkor tudta, hogy ha nem áll ellen a kísértésnek, megsemmisül.

Apám, a szoknyapecér, aki minden udvarhölgyet az ágyába cipelt: még ő is nemet tudott mondani Lilithnek.

Én meg, a szerencsétlen bolond, belesétáltam a csapdájába.

Újabb baklövés, amit elraktározhatok a szívemben a többi mellett. Szorosan lehunyom a szemem.

– Hagyd békén Harpert! Hagyd békén Greyt!

Lilith végighúzza a nyelve hegyét az állkapcsomon. Megborzongok.

– Örömmel, felség! Hisz tudod, hogy sokkal szívesebben játszadozom veled.

Elkapja az államat. Maga felé fordítja a fejemet. Az ajkamra préseli az ajkát.

Makacsul összeszorítom a fogamat, de nem sokra megyek vele. Ez a létező legkegyetlenebb kínzás. Rosszabb, mint a fájdalom.

Harperre gondolok, ahogy ott áll a tisztáson, a keze a vállamon pihen, az ujjai szelíden kulcsolják át a kezemet. Tudnom kell, hogy komolyan engem akarsz.

Harperre gondolok, ahogy kést dob Lilith felé. Kérlek, ne bántsd!

A megaláztatás égeti a szememet, a torkomat. Amikor Lilith elhúzódik tőlem, megkönnyebbült sóhaj szakad fel a torkomból. Szeretném ellökni magamtól Lilithet, de ő a falhoz szegez. Zihálva kapkodok levegő után.

Rá se bírok nézni Lilithre. Tehetetlen vagyok. A kezem ökölben, az izmaim remegnek a visszafojtott dühtől. A remény, ami épp csak az imént virágzott ki a mellkasomban, végleg elhervadt.

– Nem tartasz igényt a szolgálataimra? – kérdezi Lilith.

Feldúltan nyeldekelek, alig bírok megszólalni.

– Nem. Soha.

– Milyen kár!

Lilith az arcomra tapasztja a tenyerét. Megrezzenek. Lilith mosolyog.

– Te akarod felrázni a népedet, te pipogya?

– Mindent megteszek, hogy megmentsem őket. – Fagyos kéz markolássza a szívemet. – Vagy ezt is megakadályozod, Lilith? Karis Lurannak dolgozol?

– Már mondtam, hogy ebben nem az én kezem van. Akár meg is esküszöm, hogy nem rontom el a kis játékodat.

Némán pislogok. Ritkán sikerül ilyen konkrét esküt kicsikarni Lilithből.

– Nem háborgatod a népemet.

– Nem háborgatom a népedet.

Alig kapok levegőt.

– És ami Karis Lurant illeti. Nem feded fel előtte a terveinket…

– Nem fedem fel a terveidet. – Lilith még mindig az arcomra szorítja a tenyerét. Közelebb hajol. – Alig várom, hogy elorozza tőled Emberfallt, Rhen. Jó mulatság lesz.

A gúnyolódása erőt ad. Kihúzom magam.

– Csalódni fogsz.

– Felség! Vedd figyelembe, milyen állapotban van a néped!

– Már…

Fehér villanást látok. Hirtelen egy falu közepén találom magam. Zuhog az eső. Mindenütt holttestek hevernek. Férfiak. Nők. Gyermekek. Van, akit megcsonkítottak. Van, akinek nyílvessző áll ki a hátából. A véres eső vörösen csillogó tócsákba gyűlik az út mentén. A távolban otthonok égnek, sűrű füstoszlopot okádva az ég felé.

Rogyadozik a térdem, de aztán pislantok egyet, és újból Lilith előtt találom magam.

– Ez a jövő? – kérdezem fulladozva.

– Nem. Ezt tették Syhl Shallow katonái a határváros lakóival.

Szólásra nyitom a számat, de a szobám ismét eltűnik. Ezúttal egy városban vagyok. Wildthorne Valley-ben. Verekedés tört ki. Egy csapat csontsovány ember az utolsó erejével küzd egy darab szarvashúsért. Pofon csattan, és egy nő terül el a sárban. A férfiak egymást taposva próbálnak közelebb kerülni az elhullott állathoz. A távolból gyereksírás hallatszik.

Felkiáltok, de már a szobámban vagyok.

– Most megmutatom a jelent – mondja Lilith halk, elvetemült hangon.

– Ne! – suttogom. – Hagyd abba!

A szobám ismét eltűnik. Egy napsütötte falu közepén vagyunk. Halszag terjeng a levegőben, de nem Silvermoonban járunk. Ez is tengerparti városka, és az emberek látszólag jól tápláltak. Egy fiú halakkal megrakott deszkát visz a vállán. Fütyörészik. Egy asszony kiált ki a közeli kunyhóból:

– Jared! Siess a halashoz! Mindjárt dél!

– Megyek már, anyám! Megyek!

Fellélegzek. Ez a jelenet nem is olyan szörnyű.

Fojtott morgás hallatszik. A fiú abbahagyja a fütyörészést. Megfordul, és hirtelen rémület ül ki az arcára.

– Jared! – sikítja az asszony. – Ne!

Fekete alak rohan elő az árnyékból, és elkapja a fiút. Háromszor nagyobb nála. Félig vadmacska, félig medve, csupa karom meg fog meg tomboló düh. Egy szempillantás alatt széttépi a fiút. Az egyik pillanatban még ott a gyerek. A következőben már semmi mást nem látni, csak vért, húst és zsigereket.

Az asszony olyan keservesen jajgat, hogy mire felocsúdok, megint a szobámban vagyok. Görnyedten, karomat a hasam köré fonva térdelek a földön. Az ajkamba harapok, és vér árad szét a nyelvemen.

Tudom, mire képes a lény. Grey mesélt egy s mást. Amit az emberektől hallott.

Még soha nem láttam a lényt. Emberi szemmel.

– Kérlek! – nyüszítem. – Kérlek, hagyd abba!

– De felség, úgy vélem, jogod van tudni, milyen állapotban van a néped. – Lilith szeme villámokat szór. – Ismerkedj meg velük, mielőtt hadra fognád őket! Tudd, mi mindenre vagy képes, mielőtt cafatokra téped Harpert!

– Ne! – Egy könnycsepp gurul végig az arcomon. – Kérlek!

De nincs kegyelem. A szobám eltűnik. Lilith folytatja a támadást.

Hiába könyörgök, nem hagyja abba.

Harmincharmadik fejezet

HARPER

KÁBULTAN ÉBREDEK. A nap betűz a nyitott ablakaimon, a meleg őszi levegőben lonc és frissen vágott fű illata terjeng. Már várom, mikor libbennek körém a rajzfilmpillangók.

Megcsókoltam volna. Meg akartam csókolni. Már látom, miért vall mindig kudarcot – nem fedi fel magát. Még most is úgy érzem, hogy csak a felszínt kapargatom. A nagyképűség csak kirakat, kíváncsi lennék, Rhennek milyen elvárásoknak kellett megfelelnie, mielőtt az átok tönkretette az életét. Az itteniek félnek a koronás főktől. Rhentől is félnek. Az itt töltött napok tapasztalatai alapján meg is értem. De láttam a valóságot. A fennhéjázó távolságtartás máza alatt Rhen jólelkű ember. A végletekig hűséges. Sőt, gyengéd. Meglepően türelmes. De nem meri megmutatni ezt az arcát, mintha félne, hogy a népe elpártol tőle, ha kiderül az igazság.

Ennek ellenére őszintén törődik a sorsukkal. És ez talán nagyobb terhet ró rá, mint maga az átok.

A gondolat, hogy ma reggel újra láthatom, ujjongással tölt el. Még Freya is megjegyzést tesz, amikor megérkezik, hogy befonja a hajam.

– Jól telt az este a herceggel? – kérdezi szemérmesen, és a csípőjével játékosan meglöki a vállam.

Úgy elpirulok, hogy belesajdul az arcom.

Freya megköti a fonatot.

– Azt hiszem, az arénában van Grey parancsnokkal. – Sokatmondó hallgatás. – Ha esetleg tudni szeretnéd, milady!

Hát persze, hogy tudni szeretném.

Arra számítok, hogy nem csak Rhent és Greyt találom a vívókörben, de kettesben vannak, és szédítő sebességgel suhogtatják a fegyvereiket. Gyorsan támadnak, és én minden egyes kardcsörrenésre összerezzenek. A hajuk csatakos, innen látom, hogy már órák óta küzdhetnek.

Amikor a közelükbe érek, lelassítok. Valahogy más lett a hangulat. Rosszat sejtek. Miközben ezen tűnődöm, a pír eltűnik az arcomról.

Rhen behúzott nyakkal ront rá Greyre, alulról próbálja lefegyverezni. Amikor Grey a földre nyekken, Rhen leköveti a mozgást, és célba veszi az ellenfele nyakát.

Grey tőrt kap elő, hogy kivédje a szúrást, és az alkarjánál fogva tartja vissza Rhent. Visszhangzik az aréna a lihegésüktől.

Ez egy nagyon intim pillanat. Mintha egy veszekedés kellős közepébe csöppentem volna. Legszívesebben kihátrálnék az ajtón.

De aztán meghallom Grey hangját. Halk és elkínzott.

– Te nem is velem harcolsz, milord.

Rhen káromkodva löki el magát tőle, és elfordul, hogy visszadugja a kardját a hüvelybe. Feszült az arca, a tekintete kemény és merev. Amikor észrevesz a korlátnál, szemmel láthatóan megriad.

De még ekkor sem enyhül meg. Ugyanolyan rideg és távolságtartó, mint az érkezésem napján. A gyomromban táncoló pillangók holtan hullanak a földre.

Rhen meghajol előttem.

– Milady! – mondja, azzal sarkon fordul, és a kisasztalhoz megy, amin egy kancsó víz áll.

Tölt magának, a mozdulatai merevek, erőltetettek.

Valami történt.

– Mi a baj? – kérdezem.

– Semmi az égvilágon. – Rhen kiissza a poharát, majd átbújik a korlát alatt. Most sem néz rám. – Bármikor megtámadhatnak minket úgy, mint Silvermoonban. Nem árt az óvatosság.

Greyre pillantok, de ő is Rhent nézi. Már visszaszerezte a kardját, de még nem tette el.

Úgy méregeti Rhent, mint aki újabb támadásra számít.

Bölcsen teszi, mert Rhen kivonja a kardját.

Átbújok a korlát alatt, és gyorsan Rhen elé állok.

Rhen előreszegezi az állát.

– El az útból!

– Nem. Mondd el, mi történt!

Rhen közelebb lép hozzám, minden mozdulatából visszafojtott düh sugárzik. Végül a szemembe néz.

– El az utamból! Különben…

– Milord! – szólal meg halkan Grey a hátam mögött.

Egy pillanatra azt hiszem, hogy Rhen nem áll meg. De végül mégis megteszi. Elfordítja a tekintetét.

– Kérlek, milady! Hagyj magunkra minket!

– Ha valami történt – válaszolom lassan –, nekem is tudnom kell róla. Ha szövetségesek vagyunk…

– Nem vagyunk szövetségesek – vág közbe Rhen.

Ezt olyan halkan mondja, hogy azt hiszem, rosszul hallok.

– Tessék?

– A szövetség nincs többé, Harper. Ostobaság volt azt képzelnem, hogy sikerre vihetem a tervemet. A népemet eltiporták. A sereged merő szélhámosság. Ha harcolnunk kell Emberfallért, ki néz szembe Karis Luran seregével? Senki.

Én ezt nem értem. Megint ott tartunk, mint két nappal ezelőtt.

Ekkor kivágódik az aréna kapuja. Freya áll a küszöbön, szaporán veszi a levegőt.

– Felség! Milady!

Rhen egy pillanatra sem veszi le rólam a tekintetét.

– Mi az?

– Jamison és én elvittük az ételt az útkereszteződéshez, ahogy parancsoltad, de annyi ember érkezett, hogy nem jutott mindenkinek ennivaló…

– Ahogy sejtettem – jegyzi meg Rhen. Felsóhajt, és elgyötört arccal feleli: – Jamison mondja meg nekik, hogy holnap új szállítmány érkezik.

– Már megmondta. De az emberek utánunk jöttek a kastélyba. Megígértük nekik, hogy átadjuk az üzenetüket, de rengetegen maradtak éhen, és…

– Hányan?

– Több százan, felség.

– És idáig követtek?

Rhen Greyre pillant, és a kapu felé indul. Haragos pillantást vet rám. Én megmondtam, sugárzik a tekintetéből. Meg sem kell szólalnia, mert látom.

Összerezzenek. Igen, tényleg megmondta.

Rhen kisiet a kapun. Feszülten, kurtán kopognak a szavai.

– Beszélek velük. – Freyára pillant. – Hol van Jamison?

– A várkaput őrzi.

– Több száz emberrel szemben? – kiáltja Rhen. – De hiszen szétszedik!

Felszalad a Nagyterembe vezető lépcsőn, én pedig a nyomába eredek. Ma reggel gyászos zene szól, borongós hárfamuzsika. Remélhetőleg nem célzás akar lenni.

Freya lemarad a többiektől, és mellém szegődik.

– Gyorsan terjednek a hírek – seppegi. – Ezek az emberek nem is mind silvermooniak. Legalább százan álltak sorba, amikor megérkeztünk az útkereszteződéshez. És egyre többen lettek.

– Verekednek is? – kérdezem, miközben felérünk a lépcső tetejére és a férfiak után sietünk.

Forog a gyomrom. Rhen nem akart mást, csak megvédeni a népét, de a kis ötletem több kárt okozott, mint hasznot.

Freya meglepődik.

– Hogy verekednek-e?

– Igen – mondom. – Ez nem valamiféle tiltakozás, amiért nem küldtünk elég ennivalót?

Rhen a kapuhoz ér, és szélesre tárja. Napfény árasztja el a Nagytermet. Rhen aggódik, hogy az emberek széttépik Jamisont, így hát sebesen kiviharzik a kapun, a nyomában Greyjel.

A tömeg felordít. A nyitott kapuhoz szaladok, biztosra veszem, hogy a csőcselék eltapossa Rhent, és ránk támad.

Emberek tolonganak a pázsiton és a macskaköves sétányon. Freyának igaza volt, több százan vannak. Leginkább férfiak és fiúk, de sok nőt és lányt is látok köztük. Akadnak fegyveresek is, olyan páncélt viselnek, amilyet Rhen és Grey szokott, igaz, kicsit kezdetlegesebb változatban. Mások egyszerű ruhában vannak, a legtöbb öltözet túl vastag ahhoz képest, hogy a kastély körül milyen enyhe az időjárás.

Nem lázadoznak.

Éljeneznek.

– Éljen Emberfall! Éljen a trónörökös!

Érces hangjuk betölti az udvart, és visszaverődik a kastély falairól.

Rhen csak bámul.

Jamison előrelép.

– Felség, azért jöttek, hogy harcoljanak. Nem tudtuk jobb belátásra bírni őket.

– Hogy harcoljanak – visszhangozza Rhen.

– Hogy szembeszálljanak Syhl Shallow katonáival – magyarázza Jamison. – Be akarnak lépni a királyi seregbe.

Rhenhez lépek. Ő továbbra is az előtte álló tömegre szegezi a tekintetét. Az arca kifürkészhetetlen.

Az előbbi dührohamára gondolok. Amikor Grey a marconát játssza, legalább tudom, ki a célpont. Rhennél azonban nem; fogalmam sincs, mi jár a fejében.

– Az előbb azt kérdezted, ki száll szembe Karis Luran seregével – mondom csendesen. – Hát, most megkaptad a választ.

A tömeg tovább kántál.

– Éljen Emberfall! Éljen a trónörökös!

Rhen pedig, aki csupa rejtély és számítás, lenyeli a mérgét, majd kiáll a lépcső szélére, és a magasba emeli az öklét.

– Éljen Emberfall! – kiáltja. – Éljen a nép!

Harmincnegyedik fejezet

RHEN

ARRA ÖSSZPONTOSÍTOK, AMIBE NEKEM is van némi beleszólásom. A stratégiára. A taktikára. A tervezésre.

Amibe nem, azt kiiktatom a gondolataim közül.

Lilithet, például.

Pirkadat előtt ment el, de már nem feküdtem le. Órákig áztattam magam a fürdőkádban, lebuktam a víz alá, és megvártam, amíg a tüdőm szabadulásért üvölt. Nem először próbáltam vízbe fullasztani magam, de ma reggel még a szokásosnál is jobban óhajtottam a halált. A képek, amiket Lilith mutatott nekem, befészkelték magukat a gondolataimba, olyan élénkek, mintha személyesen éltem volna át a sorscsapásokat.

Eddig is tudtam, hogy az embereim szenvednek. De azt nem, hogy ennyire. Feledésért könyörögtem.

Amikor kiszálltam a kádból, úgy éreztem, menten megölök valakit. Még jó, hogy Greynek helyén van az esze.

Vagy talán egyszerűen szerencsés.

– Rhen!

Felocsúdok.

– Mi az?

Harper kinyitja a száját, majd becsukja, az ajka lebiggyed.

Egész délelőtt nem bírtam a szemébe nézni, és ez most sincs másképp. A Tábornoki Könyvtárban vagyunk, apám stratégiai tárgyalójában. Az ablaknál állok, onnan figyelem az udvaron nyüzsgő embereket.

– Azt kérdeztem, elégedett vagy-e – mondja Harper. – Itt vannak az önkéntesek. Saját hadsereget alakíthatsz.

– Emlékszel a hadosztályokkal kapcsolatos beszélgetésünkre? – A hangom üresen kong, és nem tudom, miként változtathatnék ezen. Próbálok erélyesebben beszélni. – Syhl Shallow egyetlen ezrede egy szempillantás alatt kizsigerelné ezt a sok embert.

– De hát te tüzelted fel őket! – méltatlankodik Harper. – Ha nem akarod, hogy beálljanak a seregedbe, miért ordibáltad, hogy „éljen Emberfall”?

– Már „fel voltak tüzelve”, ahogy te fogalmazol. – Nézem, ahogy az emberek sorba rendeződnek. – Nem óhajtom magamra uszítani a csőcseléket. Én pusztán lelket öntöttem beléjük.

– Kezdetnek ez is megteszi.

Erre nem tudok mit felelni.

Bárcsak megint ott lehetnék a víz alatt, hogy visszatartott lélegzettel várjam a feledést!

Bárcsak megint ott lehetnék az arénában, hogy kedvemre suhogtathassam a kardomat!

Ehelyett itt állok, és az izmaim pattanásig feszülnek, akár a felajzott íj.

Végül Harper megkérdezi:

– Grey, te mit gondolsz?

– Szerintem örvendetes, hogy az emberek harcolni akarnak. Hogy nem rendült meg a hűségük. Azt hiszik, hogy a királyi család száműzetésben van. A legtöbben legyűrték a félelmüket, és idejöttek. Már nem rettegnek a lénytől. Sem a kastélytól. Kiállnak magukért és Emberfallért. – Hirtelen elhallgat, és amikor megszólal, leheletnyi élt fedezek fel a hangjában. – Kellene valaki, aki az élükre áll.

Ez akár burkolt figyelmeztetés is lehet. Egy kis emlékeztető, milyen szerepet játszom a történetben.

Nem mondtam el Greynek, mit tett velem Lilith, de nagyjából kitalálhatta. Ma reggel nem türtőztettem magam az arénában.

– Leszel a vezérük? – kérdezi Harper, és egy pillanatra azt hiszem, hogy hozzám beszél.

Nem, gondolom magamban. Velem a biztos halálba menetelnének. Hát nem látod?

– Nem vagyok tábornok – feleli Grey. – Még csak katona sem. A királyi sereg és a királyi gárda nem egyforma kiképzést kap.

– Jamison viszont katona volt. Hadnagy, igaz?

– Igen.

– Tudom, hogy Silvermoonban nem állt a helyzet magaslatán, de a hadnagy az tulajdonképpen tiszt, nem igaz? Mi lenne, ha beszélnél vele, és együtt kitalálnátok, mihez kezdjünk ezekkel az emberekkel, miután kirostáltuk őket?

– Igenis, milady!

Grey távozik, az ajtó halkan becsukódik mögötte. Meg sem várta, hogy kiadjam a parancsot.

Vagy talán tudta, hogy majd Harper megteszi helyettem.

Harper közelebb lép, jó félméternyire tőlem megáll.

– Lilith az oka, ugye? – kérdezi csendesen.

Már a név hallatán is megrázkódom. Harper riadtan néz rám.

– Nem voltam biztos benne, hogy ő zaklatott fel – mondja –, de nem ismerek mást, akinek ekkora hatalma van fölötted.

– Nagyon ügyesen tapogatja ki az ember gyenge pontjait – válaszolom.

– Tehát itt járt. Tegnap éjjel.

– Igen.

Lélekben felkészülök a pillanatra, amikor Harper megkérdezi, mit végeztem, és miért nem hívtam át a szobámba az újabb megbeszélésre. A puszta gondolattól is felfordul a gyomrom.

Ám Harper egy szót sem szól. Csak áll mellettem, nagyjából ugyanúgy, ahogy a silvermooni sziklán. Csupán egyetlen éjszaka telt el, mégis annyi minden történt! Ráadásul egyszerre!

– Akarsz beszélni róla? – kérdezi Harper.

– Nem.

Egy darabig némán figyeljük az udvart benépesítő embereket. Meglepődöm az önkéntesek sokféleségén. Egy kisfiú áll a sorban, alig lehet több hatévesnél. Álmélkodva bámulja a kastélyt, majd megböködi a mellette várakozó idősebb fiút – talán a testvére lehet. Az ifjú Jaredre gondolok, akit a szemem láttára zsigereltek ki, és félrekapom a tekintetemet. Valamivel arrébb egy öregasszony támaszkodik a kampósbotjára, egy falusi anyókára emlékeztet, akit egy másik látomásban a Syhl Shallow-iak nyársaltak fel a lándzsájukkal. Az erdőből csak úgy özönlenek az emberek az udvar felé.

Az egyik fiatal nő ismerősnek tűnik, de eltart egy darabig, mire rájövök, ki ő.

Zo. A zenésztanonc. Kis növésű, de ma bricsesznadrágra és csizmára cserélte a szoknyáját, a hátán íj, a csípőjén tőr himbálózik. Talán vadász.

Érdekes. Kíváncsi vagyok, Grey elküldi-e.

Mindenkit el kell küldenie.

Hátat fordítok az ablaknak, az asztalhoz megyek, és lehuppanok a második székbe. Nem az elsőbe, mert az apám helye volt. Az asztalon szétteregetett térképek, apám itt vitatta meg az ügyeit a tanácsadóival az első szezonban. Már nem emlékszem, mik voltak azok. Nem sokat időzöm itt.

Harper is ellép az ablaktól.

– Ez olyan, mint a Rizikó – mondja, és közelebb jön, hogy szemügyre vegye a legnagyobb térképet, amit rajzszögekkel erősítettek az asztal közepére.

Az északi területeket, a Syhl Shallow-val határos hegyláncot ábrázolja.

– Rizikó? – visszhangzom.

– Stratégiai társasjáték. – Harper felkap egy ólomkatonát. – Még bábuid is vannak hozzá.

Kurtán felnevetek, de nem jókedvemben.

– Milyen szép is lenne egy olyan világban élni, ahol a háborús stratégia csak játék!

– Hé! – Harper kis híján felnyársal a szemével. – Az én életem sem csupa móka és kacagás ám!

Engedékenyen bólintok.

– Ha te mondod.

– Mutasd meg, hogyan csinálod!

Tétovázom, nem akarom térképen demonstrálni az embereim közelgő végzetét, Harper azonban várakozóan néz rám.

Sóhajtva felállok, és felmarkolok egy tucatnyi ólomkatonát.

– Itt van Syhl Shallow – mondom, és hat lovasfigurát helyezek el a hegység mentén. – Jamison azt mesélte, hogy az ezredét a willmintoni csatában verték szét, ami feltételezésem szerint azt jelenti, hogy Karis Lurán katonái az ellenőrzésük alá vonták a hegyszorost.

– Milyen széles az a hegyszoros? – kérdezi Harper. – Nem szervezhetünk rajtaütést, vagy valami hasonlót?

Lenyűgözve pillantok fel.

– Megtehetnénk, de valószínűleg az ösvény bejárata és az azt körülvevő terület is az övék, vagyis könnyedén megakadályoznának bármilyen támadást. – Megrázom a fejem. – A legjobb esetben is csak az vezethet eredményre, ha azt a látszatot keltjük, hogy erősek vagyunk. Ha egyáltalán nem bonyolódunk csatába. Ha a túlerőnkkel, és nem feltétlenül az ütőerőnkkel hivalkodunk. – Újabb figurákat helyezek a Vasrózsa köré. – Ha felállítanánk egy zászlóaljat a kastély körül…

– Én nem nagyon ismerem ám ezeket a katonai szakkifejezéseket.

– Ha katonák csoportjait helyeznénk el a kastély körül, aztán megtalálnánk a módját, hogy hírnököket küldjünk a határmenti városokba azzal a paranccsal, hogy a katonáiknak itt és itt kell gyülekezniük – további figurákat helyezek a térképre –, jól felkészült milícia illúzióját kelthetnénk.

Harper megkerüli az asztalt, mellém áll, és ő is szemügyre veszi a térképet.

– Akkor miért vagy ilyen szomorú?

Egy égő ház képe villan fel az emlékezetemben; a katonák eltorlaszolják az ajtót, és a kardjukkal döfködnek befelé a lécek között, miközben az emberek fejvesztve menekülnek.

Megborzongok, és elhúzódom Harpertől.

– Mert sejtelmem sincs, vannak-e még katonáim a határszélen. Nincs senki, akire rábízhatnék egy ilyen kényes üzenetet.

– Grey?

– Rá itt lesz szükségünk, ha végig akarjuk látogatni a szomszédos városokat. Nem küldhetem el hetekre.

Harper elszontyolodik.

– Értem.

– Mi az? – kérdezem homlokráncolva.

– Azt mondtad, hogy „hetekre.” Én… nem is gondoltam, hogy ilyen sokáig elhúzódhat a dolog.

Jaj! Az édesanyja. Ez a küldetés – ez az átok – nem hoz semmi mást, csak nyomorúságot.

– Még mindig reménykedsz, hogy valahogyan hazatérhetsz. Ne bánd, hogy nem találkozhattál Lady Lilithtel tegnap este, milady! Én mondom neked.

Harper hosszasan tanulmányoz, a tekintete mázsás súlyként nehezedik rám.

– Láttam, mire képes Lilith – válaszolja. – Nem értem, mi változott.

Ahhoz, hogy magyarázatot adhassak, mindent el kellene mondanom neki. Belesüppedek a székbe, és az asztalon sorakozó ólomkatonákat méregetem. Egy a kezemben maradt, és most idegesen forgatom az ujjaim között.

Amikor Harper közelebb lép, a figura megáll a kezemben. Megfeszülnek az izmaim, kényszerítenem kell magam, hogy ülve maradjak.

Ezt Harper is észreveszi, mert nem jön közelebb. Három hellyel arrébb telepszik le.

Majd halkan így szól:

– Ne szaladj el előlem!

A tegnap esti szállóigénk. Annyi minden megváltozott azóta! Egyetlen éjszaka telt el, de ma már minden másképp van. Kudarcra vagyok ítélve. Az átok is ezt bizonyítja. Lilith csak rámutatott a nyilvánvalóra.

Harperre nézek, és mély levegőt veszek, hogy a hangom ugyanolyan magabiztosan csengjen, mint mindig.

– Nem szaladok el. – Felállok. – Csupán arra kérlek, milady, hogy egyelőre ne háborgass!

Harmincötödik fejezet

HARPER

AHOGY TELNEK A NAPOK, mindenki a háború – vagyis inkább az ál-háború – lázában ég. Hírnök érkezik a hágótól délre fekvő North Loc Hills városából, és arról tájékoztatja Rhent, hogy még több Syhl Shallow-i katona vert tábort a vidéken. Az emberek hirtelen elözönlik a kastélyt és a környékét: az udvaron és az arénában tréningeznek, a lovakat futtatják, és fegyvereket javítanak.

Rhen nagyon elfoglalt. Mindenkire és mindenre oda kell figyelnie. Egyedül akkor vagyunk együtt, amikor átlovagolunk valamelyik szomszédos városba, de Rhen ilyenkor is elzárkózik tőlem. Egész ügyesen játssza a szerelmes herceg szerepét, de a nép figyelő tekintetétől távol újra tartózkodóvá és zaklatottá válik.

Greynek is sok dolga van. Tíz testőrt választott ki a jelentkezők közül, és most gyakorlatozással, tanítással és edzéssel telnek a napjai – amikor éppen nem Rhenre vigyáz.

Legnagyobb meglepetésemre az egyik kiválasztott Zo, aki egyben az egyetlen nő is a csapatban. Grey nyilván megbízik benne, mert reggel, amikor felébredek, gyakran ő strázsál az ajtóm előtt.

– Azért vetted fel Zót, mert kiálltam mellette Silvermoonban? – kérdezem egyik este Greytől, amikor kivételesen kettesben lehetünk.

Az istállóban vagyunk, Grey azt ellenőrzi, a lovak közül melyek lesznek a legalkalmasabbak a kiválasztott testőrök számára.

– Azért vettem fel, mert jó harcos – válaszolja. – Ügyesen bánik az íjjal, és céltudatos. Kardozni nem tud, de fegyelmezett. Úgy vélem, meg fogja állni a helyét.

A minap végignéztem Grey párharcát az egyik jelentkezővel, de mivel fogalmam sem volt, mit figyeljek, nem sok mindent tudtam leszűrni belőle.

– De… nem zenét tanult?

– Így igaz, milady. – Grey nyerget szíjaz egy nagy gesztenyepej herélt hátára. – Én meg tanyán nevelkedtem.

Nos, erről ennyit. Grey kantárt csúsztat a ló fejére.

Azóta, hogy az emberek megjelentek a kastélyban, Grey egyre zárkózottabb. Talán így diktálja az illem most, hogy Diszi hercegnőjének a szerepében tetszelgek. Csakhogy szinte ő az egyetlen, aki tudja, ki vagyok, és az egyetlen, akit Rhenről kérdezhetek. Mindjárt kilép az ajtón, holott itt a vissza nem térő alkalom, hogy elbeszélgessek vele.

– Grey! – mondom halkan. – Várj egy kicsit!

Természetesen megáll és rám néz, bár az arckifejezése semmit sem árul el. A jelek szerint az utasításomra vagy a kérésemre vár.

De én nem az ura és parancsolója akarok lenni. Hanem a barátja.

Lehet, hogy ez a hajó már elment.

– Nem érdekes – felelem. Hirtelen nagyon egyedül érzem magam. – Menj csak! Sok a dolgod.

– Milady! – mondja csendesen.

Amikor hátrafordulok, látom, hogy egy lépéssel közelebb jött hozzám. Fürkészően néz rám.

– Feldúltnak tűnsz.

– Rhen még mindig nem áll szóba velem – felelem halkan.

Grey félrekapja a tekintetét. Mindent tud.

– Veled szokott beszélni?

Grey tétovázik.

– Nem.

– Gondolod, hogy Lilith kínozza éjszakánként?

Grey az istálló végébe pillant, ahol egy lovászfiú éppen a kiömlött zabot söpri össze. Egyedül vagyunk, és mégsem.

– Ma este Hutchins Forge-ba megyünk – mondja.

– Tudom.

A városmarsallal vacsoráznak, aki saját magánhadsereget tart fenn. Rhen azt mondta, hogy rám nem lesz szükség.

Grey így folytatja:

– Úgy vélem, Rhen hercegnek nem lesz ellenére, ha az út az éjszakába nyúlik.

Így Lilith nem tudja háborgatni.

Nagyot nyelek.

– Nem segíthetek neki, ha nem mondja el, mi bántja, Grey. Semmit sem tesz, hogy megtörje az átkot, Lilithnek sem szegül ellen… – Elcsuklik a hangom. – Én próbálok türelmes lenni, de… fogalmam sincs, mitévő legyek.

Grey közelebb lép, hogy egyedül én halljam, amit mond.

– Tőled semmit sem fog megtagadni, milady. Még azt sem, amit nem akar megadni neked.

Ó! Döbbenten meredek Greyre.

A parancsnok elhúzódik tőlem. Az ajtóra, a lassan sötétedő égboltra pillant.

– Bocsáss meg! Esteledik.

Azzal elköszön, nyeregbe száll, és kiléptet az istállóból.

Zo az istálló előtt vár rám, hogy visszakísérjen a szobámba. Az ajtómhoz érve, megállok.

– Zo, kérlek, szólj a hercegnek, hogy szeretném elkísérni a Hutchins Forge-i útjára!

– Igenis, milady! – bólint Zo, és távozik.

Amíg távol van, levetem a büdös lovaglóruhámat, és gyorsan megmártózom a fürdőkád állandóan meleg vizében, majd tiszta ruhát keresek, ami megfelel egy nemesi házban tett látogatáshoz.

Kopogás hallatszik az ajtó felől.

– Bújj be! – kiáltom.

Zo belép, de látom az arcán, hogy rossz hírekkel érkezett.

– Őfelsége azt üzeni, hogy a jelenléted nem indokolt, és nem is kívánatos.

Elhúzom a számat. Ennyit arról, hogy Rhen semmit sem tagad meg tőlem.

– Nagyszerű!

– Sajnálom – feleli halkan Zo.

Rhen megkért, hogy ne háborgassam. Én megpróbáltam. De ez már nem szövetség. Ez… Nem is tudom, micsoda.

Mit is mondott Grey? Még azt sem, amit nem akar megadni neked.

Zóra nézek, és eltöprengek, vajon ellenszegülne-e Rhen parancsának.

– Hozd a lovakat! – mondom. – Utánuk megyünk.

Zo szemében meglepetés villan. Arra számítok, hogy nemet mond. De tévedek.

– Igenis, milady! Azonnal.

Hutchins Forge kisebb, mint Silvermoon, és nem élvez kiemelt védelmet; a fáradt őrök szinte ránk sem néznek, úgy engednek át a kapun. Sok városban, mint megtudtuk, a biztonság a szörny – és nem az emberek – elleni védekezést jelenti.

Lassan haladunk, mert nem akarom, hogy Rhen meglásson és hazaküldjön. Az egyetlen lehetőség, hogy az alattvalói szeme láttára csatlakozom hozzá, ahol nem kockáztathatja meg, hogy botrányba keveredjen.

Késő van, az utcák néptelenek, a lovak patája hangosan kopog a latyakos macskakövön.

– Az a városmarsall rezidenciája – mondja Zo csendesen, és a város fölé tornyosuló nagy ház felé int a fejével. – Íj és egy nyilakkal teli tegez van a hátára erősítve. Tétován kérdi: – Megkerüljük, és jöjjünk vissza az ellenkező irányból, nehogy lefüleljenek?

Meglepett pillantást vetek rá.

Zo elmosolyodik, de továbbra is bizonytalan, mintha félne a reakciómtól.

– Ezt nem kellett volna?

Rhen zárkózottsága és Grey szigorúsága után jó, hogy egy mosolygós társ is van mellettem, aki nem utasítgat állandóan. Önkéntelenül is visszamosolyogok rá.

– De, sőt örülök neki.

Sokáig kacskaringózunk a város utcáin. Kevés a járókelő, de a pletyka már ide is eljutott. Az emberek felismerik a címert a köpenyemen és Zo páncélján, mert meghajolnak, amikor elhaladunk előttük. Megkerüljük a városmarsall otthonát, majd egy oszlophoz kötjük a lovakat. Az épületet alacsony fal övezi, ami mögött kis udvar terül el. A vendégek már mind bementek.

Szemügyre veszem az épületet. Szállingózik a hó, de amúgy minden csendes. Minden ablakban gyertyák lobognak, de semmi gyanúsat nem hallok. Fogalmam sincs, hol lehet Rhen és Grey, ahogy abban sem vagyok biztos, mennyire fenyegető ez a csend.

Igaz, az udvar nem túl nagy, és a jelek szerint egyedül vagyunk.

– A városmarsallt őrök védik – jegyzi meg csendesen Zo. – Nyár végén már jártam itt az énekmesterrel. Akkor négy őr posztolt az udvaron.

Most egyet sem látok. Sok városban jártam már, így tudom, hogy ez elég szokatlan.

Végig azzal voltam elfoglalva, hogy Lilith mivel kínozhatja Rhent, és közben eszembe sem jutott, mi történne, ha a herceget az egyik városban érné támadás. A testőreink nagyrészt fiatalok vagy tapasztalatlanok. Vegyük csak ezt a lányt, aki olyan lelkesen szökött meg velem a kastélyból.

– Menjünk be! – mondom végül.

A hó elnyeli a lépteinket. Amikor belépünk az udvarra, észreveszem, hogy Zo felajzza az íját.

Majd megmerevedik, és elhaló hangon leheli:

– Milady! Ott!

Egy holttest hever a hóban, egy árnyékos zug rejtekében. Elvágták a torkát, a hóban vérvörös csík virít.

A királyi gárda egyenruháját viseli. Hirtelen nem ismerem fel, de aztán megpillantom az égővörös haját. Mave-nek hívják. Kés áll ki a nyakából. A hó összegyűlt az arcüregeiben, és lepelként takarja a szemét.

Reszketve szívom be a levegőt. Silvermoon Harborban majdnem megöltek minket, de akkor Grey és Jamison vigyázott ránk. Ma este csak a tőrömre és Zóra számíthatok. Hideg van, és egyedül vagyunk.

Zóra nézek – ő pedig rám. Én vagyok a hercegnő, én parancsolok.

Soha nem kellett egyedül döntenem. Otthon mindig Jake mondta meg, mit csináljak. Emberfallban pedig Rhen vagy – ha úgy vesszük – Grey.

Kezdem érteni, mekkora felelősség nyomhatja Rhen vállát. Zo azt teszi, amit én mondok. Az életét kockáztatja értem.

Egyfolytában Grey szavai visszhangoznak a fejemben: A véremet adom, hogy ő életben maradjon.

– Menjünk! – mondom.

Zo bólint, és árnyékként követ. Az íja készenlétben.

Az ajtó nincs bezárva. Belököm, és egy hosszú, baljóslatú pillanatig semmit sem hallok. A ház kísértetiesen csendes. Az előtér üres, így hát belopózunk a folyosóra. Valahol bent egy férfi öblösen hahotázik. Többen is csatlakoznak hozzá.

Aztán Rhen hangját hallom.

– Kedves marsall, örülök, hogy ma is humorodnál vagy. Apám gyakran emlegette, mekkora erőt jelent a támogatásod.

Virgonc a hangja. Nevetős. Egy pillanatra felmerül bennem, vajon jól tettük-e, hogy idejöttünk. Vajon nem húzom-e keresztül Rhen számítását.

Igen ám, csakhogy Mave holtan fekszik az udvaron. Ez nincs rendjén, és Rhen sem kacarászna így, ha tudna róla.

Balra kinyílik egy ajtó. Zo azonnal odafordul, és felemeli az íját.

Egy szolgálólány visítva ejti el kezében lévő tálat. Az evőeszközök csörömpölve landolnak a kőpadlón. A levesestálak ripityára törnek.

Hirtelen őrök sereglenek körénk. A mieink, többek között Grey, és még néhányan, talán a városmarsall emberei. Mind ránk szegezik a kardjukat. Rajtuk kívül még három férfi jelenik meg a folyosó végén.

Az egyikük Rhen. Feszült az arca.

– Milady! – mondja. – Azt hittem, ma este más elfoglaltságod van teszi hozzá némi hatásszünet után.

A cselédlány nyöszörögve, kezét a fejére tapasztva kuporog a földön.

– Változott a terv.

Gyors fejszámolást végzek. Hét őr állja el a folyosót, de közülük csak három a mi emberünk. Rhen mellett két férfi áll. És úgy tűnik, a szobában is vannak. Kétszeres emberhátrányban vagyunk, és még mindig nem tudom, ki ölte meg Mave-et. Nagyon nem tetszik nekem ez a találkozó!

Rhen pillantása az enyémbe fúródik, majd továbbsiklik, és megállapodik Zón, aki még mindig a kezében tartja a felajzott íjat. Mielőtt megszólalhatna, gyorsan megköszörülöm a torkomat.

– Bocsáss meg a késésért! Elnézést, hogy megijesztettem a szolgálólányt.

Fürgén előrelépek, mintha arra számítanék, hogy az őrök hátralépnek és utat engednek nekem. Pontosan ez történik.

A folyosó egy nagy étkezőbe vezet, a márványpadló és a festett kerámiacsempék aranyban és vörösben, Emberfall színeiben pompáznak. Az őrök visszaszivárognak, és elfoglalják a helyüket a fal mellett. Hallom, hogy a folyosón a szolgálólány sietve összeszedi az edényeket. Zo szorosan mellettem áll, az íj még mindig a kezében van, de a nyílvessző hegye a földre mutat.

Rhen gyilkos pillantást vet rám, ám végül így szól:

– Engedd meg, hogy bemutassam Hutchins Forge városmarsallját és bíróját.

– Uraim! – felelem kurta biccentéssel.

A városmarsall sovány, szikár, keskeny szakállú férfi. Az arckifejezése komoly és töprengő. A bíró a teljes ellentéte: nagydarab, hordóhasú, malacszemű. Bozontos szakállán pomádé csillog. Ő az önelégült.

Kár, hogy Rhennel így eltávolodtunk egymástól. Az első nap legalább tudtam, mi a szándéka. Most viszont semmit sem értek.

– Szeretnék négyszemközt beszélni veled – mondom neki.

A bíró tetőtől talpig végigmér, és kuncogni kezd. Az egész teste belerázkódik. Hallgatni is rossz.

– Felség, hallottam a szóbeszédet a sebhelyes arcú harcos hercegnőről, de álmomban sem gondoltam volna, hogy ilyen – mustrál végig újra – aprócska.

Azzal oldalba böki a városmarsallt. Ezen mind a ketten jót derülnek, ám Rhen így felel:

– Ne becsüljétek alá a hercegnőt!

A hangja éles, akár a kés.

A városmarsall elcsendesedik, de nem kér bocsánatot.

– Itt barátok közt vagy, hercegnő. Előttünk nyugodtan beszélhetsz.

Rhenre nézek, remélve, hogy a segítségemre siet, de a tekintete továbbra is hajthatatlan, dühös rám, amiért megzavartam a kis összejövetelét.

Ingoványos talajra tévedtem. Egy szék mögé állok, és a támlára teszem a kezem, hogy ne mocorogjak annyit.

– Hol vannak a testőreid, marsall? Azt hittem, méltó fogadtatásban lesz részem.

– Hiszen így is idetaláltál. – A marsall rám hunyorít, mintha még mindig nem venne komolyan. – Az őreim teljességgel megbízhatóak. Nekem magánhadseregem van. Senki sem merné megtámadni az otthonomat.

– Az egyik őrünk holtan fekszik az udvaron – válaszolom. – Már megbocsáss, de ezek után fenntartással kezelem a hadsereged erejét.

Ezzel mindenkit letaglózok.

– Magyarázatot követelek! – kiáltja Rhen.

Grey ellép a faltól, és a háta mögé áll. Halkan odaszól az egyik testőrünknek, egy Dustan nevű szőkésbarna férfinak. Dustan bólint, majd kimegy.

– Ez valami tévedés lesz – feleli a bíró. Újból felnevet, ám ezúttal kényszeredetten. – Nim, menj te is! Nézd meg, mi történt!

Az egyik férfi, gondolom, Nim, ellép a faltól, és követi az őrünket.

Ahogy elhalad mellettem, látom, hogy a fegyvere után nyúl.

Nem tudom, miért, de ettől gondolkodóba esem.

A városmarsall dühösen mered rám.

– Miért érzem úgy, hogy ez a lány meg akar vádolni valamivel?

– Ez a lány Diszi hercegnője – mondja óvatosan Rhen. Ő is érzi, hogy baj van. – Tán elfelejtetted?

A városmarsall egy pillanatra sem veszi le rólam a tekintetét.

– Nem felejtettem el.

– Az otthonodba hívtad Rhen herceget, mondván, hogy tárgyalni akarsz vele – mondom. – De nekem úgy tűnik, inkább csapdába csaltad.

– Miért van szüksége Emberfallnak a seregemre, ha Diszi hadereje áll a rendelkezésére?

Bárcsak megparancsolhatnám Greynek, hogy szúrja le! Ez már sokkal bonyolultabb helyzet, mint a fogadóban, amikor a katonákkal néztünk farkasszemet. Felvonom a szemöldökömet.

– Miért öletnéd meg az emberünket, ha tisztességesek a szándékaid?

– Ki mondta, hogy én ölettem meg az embereteket?

Rhen is megszólal, a hangja halk és kíméletlen.

– Szeretnék választ kapni a hercegnő kérdésére!

A bíró előrehajol.

– Ha az emberetek igazi gárdista lett volna, nem adja ilyen olcsón az életét. – Köhécselni kezd, beleremeg a teste. – Az a gyanúm, hogy nem vagy teljesen őszinte hozzánk, felség.

– Én rólatok gondolom ugyanezt – feleli Rhen.

– Apád nem szorult volna a segítségemre – mondja a városmarsall.

– Ti ölettétek meg az emberemet?

– Számít ez? – nevet a bíró. – Miért, mit teszel velünk?

– Mindkettőtöket kivégeztetlek árulásért – feleli Rhen.

– Hol a sereged? – csap az asztalra a bíró.

A keze alig érinti az asztallapot, Grey kardja máris a torkának szegeződik. A nevetés elhal. A bíró összegörnyed. Vörös folt jelenik meg a nyakán.

– Nincs szükségem hadseregre, hogy leszámoljak veletek – jegyzi meg Rhen.

Az egyik őr a kardja után nyúl. Zo nyila már azelőtt elröppen, hogy kiadhatnám a parancsot. A vessző egyenesen a férfi csuklójába fúródik. A férfi felüvölt.

Egy másik őr kivonja a kardját. Zo újabb nyílvesszőt fog az íjba, de Rhen ráförmed:

– Várj!

A lány engedelmeskedik. Hangosan zihál mellettem.

A többi őr is megdermed. A feszültség kiéleződik. Az összes fegyver előkerült, de senki sem mozdul.

Zaj hallatszik a folyosó felől. Zo félretaszít. Az ajtóra szegezi a nyilát, de csak az őrünk, Dustan jön vissza. A megkötözött Nimet vonszolja maga mögött.

– Mave halott – mondja elfúló hangon. – Ő volt az. Majdnem engem is megölt.

Rhen hátralép.

– Tőrbe csaltak minket. Öld meg mindkettőt!

– Ne! – kiáltja a városmarsall. Lecsúszik a székről, és térdre veti magát. – Nem csaltunk tőrbe. Esküszöm! Beismerem, gyanakodtam, de mindig hű voltam a koronához.

– Megöletted az emberünket – vágok vissza. – Mi ez, ha nem árulás?

– Esküszöm! – A marsall hangja elvékonyodik. – Esküszöm!

A bíró megint köhécselni kezd.

– Hova lett a büszkeséged, cimbora?

Azzal Rhen felé köp. Rhen tekintete Greyre siklik.

– Parancsnok!

– Ne! – kiáltja a marsall. A homloka már a földet súrolja. – Kérlek! Esküszöm! Nem vagyunk árulók!

– Várj! – intem le. Az őrre nézek, akit Dustan a falhoz szegez. – Nim, kitől kaptad a parancsot, hogy öld meg az emberünket?

Nim nem felel.

Dustan hátba veri. Nim köhögni kezd, és térdre esik.

– A bírót szolgálom.

– Én ölettem meg – mondja a bíró.

– Miért? – szegezi neki a kérdést Rhen.

– Hogy bebizonyítsam, milyen gyenge vagy. – Elakad a lélegzete, amikor Grey kardja ismét a bőrébe fúródik. – Hogy magasabb árat kérhessek a zsoldosaimért.

Rhen előrelép, és galléron ragadja a városmarsallt. Térdre rántja a férfit, a hangja kimért és rendíthetetlen.

– Egyszóval ki akartátok fosztani a királyi kincstárat?

– Nem, felség. Egyedül csinálta – dadogja a marsall. – Esküszöm… esküszöm, én hű vagyok a koronához. Vedd el mindenemet!

Rhen a bíróra néz.

– Igaz ez? Egyedül csináltad?

– Segítség nélkül is túljárok az eszeden, ha erre célzol.

Rhen álla megfeszül. Lenéz a szakállas férfira, és még szorosabbra fogja a gallérját.

– Marsall, méltányos árat fizetek az embereidért. Cserébe teljes elszámolást kérek, amiben levezeted, milyen adókat vetettél ki a népre, és ha azt látom, hogy egy fillérrel is többet fizettek a kelleténél, a saját vagyonodból téríted meg a kárukat!

– Igenis… igenis, felség! – feleli elkínzott arccal a marsall. – Kérlek, irgalmazz a bírónak… családos ember! Olyan sokáig nem láttunk… bocsáss meg neki…

Rhen Greyre néz.

– Pihenj!

Grey leereszti a fegyverét. A bíró megtapogatja a nyakát. Még most is szaporán kapkodja a levegőt, de aztán kurta nevetés hagyja el a torkát.

– Esélyed sincs Karis Luran ellen. Hisz még a jelenlévőkkel sem bírnál el. – Köhögni kezd. – Remélem, a lény visszatér a kastélyba, és mindenkit lemészárol.

– Saját bevallásod szerint merő önzésből és kapzsiságból elvetted egy ember életét. Tőrbe csaltál engem és a testőreimet. – Rhen előrehajol. – Ez árulás!

– Nem én leszek az utolsó.

– Meglehet, de te leszel a példa azok számára, akik ugyanabban mesterkednek, mint te. – Rhen hátralép. – Öld meg, parancsnok! A testét hagyd érintetlenül!

Mély levegőt veszek – talán sikítani, talán tiltakozni akarok, vagy valami egészen mást –, de már késő. A férfi torkát elvágják. Összeroskad a széken. Ömlik a vér.

Mellettem Zo légzése ugyanolyan szapora, mint az enyém. A szám elé kapom a kezemet.

Hirtelen Rhen jelenik meg előttem. A tekintete kemény, és a hangja is acélos. Zóra pillant.

– Szép lövés!

Zo nagyot nyel.

– Köszönöm… köszönöm, felség!

Rhen pillantása rám vándorol.

– Milady!

Kikukucskálok az ujjaim között. Nem tudom, mit mondjak. Nem tudom, mitévő legyek.

Megfoghatatlan érzelem suhan át Rhen tekintetén, olyan gyors, hogy alig veszem észre. Nem rosszallás, pedig arra számítanék. Inkább beletörődés. Vereség. Bánat.

Félelem.

Nyilván látja, milyen szánakozó pillantást vetek rá, mert lesüti a szemét. Az arca akár egy gránittömb. Felsóhajt.

– Gyere velem, hercegnő! Visszakísérlek a lovadhoz.

Csendben lovagolunk vissza a Vasrózsába. Rhen mellettem halad, Zo, Dustan és Grey mögöttünk kocog. A többi gárdista a városban maradt, ők felelnek azért, hogy a marsall betartsa az ígéretét. Feszült a hangulat, a hó üvegszilánkként karistolja a bőrömet, és a hideg álnok kígyóként kúszik közénk, amiről eszembe jut az az este a silvermooni sziklán. Az az este, amikor Rhen majdnem megcsókolt.

Az az este, amikor minden összeomlott.

– Mondj már valamit! – szólalok meg halkan. – Kérlek!

– Inkább ne akard hallani, mit gondolok, milady!

Rhen szinte fuldoklik a dühtől, még a lova is hátravetett fejjel feszül a gyeplőnek.

– Bármit elviselek, csak a hallgatást nem.

– Ostobaság volt utánunk jönnöd.

– Lehet, hogy nem figyeltem eléggé, de még egy köszönömöt sem kaptam cserébe.

– Azt hiszed, köszönettel tartozom neked? – fordul felém Rhen. – Nem tudtál a bíró tervéről. Mi lett volna, ha orgyilkosok várnak a folyosón? Mi lett volna, ha a testőröd nem ennyire rátermett? Mi lett volna, ha azok ketten összedolgoznak? Súlyos túlerőben voltak. Mindnyájunkat lekaszabolhattak volna.

Nem tudom, mit mondhatnék, ezért inkább nem mondok semmit. Rhennek mindenben igaza van.

– Vakmerő és ostoba tettre ragadtattad magad – közli velem.

Gyilkos pillantást vetek rá.

– De hiszen megmentettem az életedet.

– Végül úgy is fény derült volna mindenre. Grey közbelépett volna. – Rhen nagyot sóhajt. – Meghalt egy ember, méghozzá miattam. A népem semmi mást nem várhat tőlem, csak halált és szenvedést.

Ugyanaz a lemondás árad a hangjából, mint ami az imént a tekintetéből. Megérintem a kezét.

Rhen idegesen rántja el a karját, a szemét konokul előreszegezi.

– Kész szerencse, hogy nem a te holttestedbe botlottam az udvaron.

– Zo velem volt.

– Nagyon vakmerő vagy. Akárcsak az arénában. Meggondolatlanul cselekszel.

– Az arénában is csak téged akartalak megvédeni.

Rhen dühösen szegi előre az állát. Még sosem láttam ennyire mérgesnek. Ettől csak még idegesebb leszek.

Komolyan beszéltem: még a haragot is jobban tűröm a sértődött hallgatásnál.

Eszembe jut, hogyan változott meg Rhen tekintete a városmarsall házában. Nagy levegőt veszek.

– Szépen kérlek, áruld el, mi folyik itt! – A szavaim csendesen préselődnek be a közöttünk húzódó aprócska térbe, mintha még az éjszaka is túl intimnek tartaná a helyzetet. – Tudom, hogy Lilith áll a háttérben. Nincs más magyarázat. Szövetséget kötöttél velem. Tartsd magad a megállapodásunkhoz! Mondd el, mi a baj!

Rhen felsóhajt. Széles mellkasa kitágul. Harag villan a szemében, a dühroham biztos előjele. Ám hirtelen elakad a lélegzete, és… leereszt.

Csendben lovagolunk tovább. Rhenből mintha elpárolgott volna a küzdőszellem.

– Rhen! – suttogom.

– Felbontom az alkut – mondja halkan. – Már nincs mit felajánlanom.

Hátrafordulok, és az őrökre nézek.

– Maradjatok le! – szólok oda nekik. – Kérem!

Grey mélyen a szemembe néz, majd bólint. A többiek tíz méterrel lemaradnak tőlünk.

– Nem akarom, hogy felbontsd az alkut – mondom. – Tudni szeretném, mi történt.

Rhen nem válaszol. Egy szót sem szól. És ez így megy hosszú perceken át.

Rhen végül így szól:

– Csapdába estem, milady. – A hangja egészen halk. – Alkut kötöttünk, de úgy érzem, nem kerülhetsz újra Lilith közelébe.

Válaszolni akarok, de Rhen hirtelen rám néz.

A pillantása az arcomon lévő hegre siklik.

Mindent értek.

– Attól tartasz, hogy megint bántani fog.

Bólintás.

– De akkor téged kínoz meg, Rhen.

– Eddig is kibírtam. Mit nekem még száz szezon!

Színtelen a hangja.

– Minden este megkínoz? – kérdezem suttogva.

– Egy ujjal sem nyúl hozzám. Csak megmutatja, mit tettem.

– Nem értem.

Rhen nagyot nyel.

– Minden éjjel eljön hozzám. Képeket mutat az alattvalóimról. Akik meghaltak. Akik éheznek. Akik gyötrődnek. – A hasára szorítja a kezét. – Megmutatja a lényt. Az emberek halálát. A fájdalmukat. A szenvedésüket. Nem bírom elviselni!

Kedvem lenne megfojtani Lilithet.

– Rhen… te mindent megteszel, hogy megmentsd őket…

– De hiába, Harper. Ma este sem kínálhattam mást, csak halált, fájdalmat és félelmet. – Rhen a szeme sarkához nyomja a kezét. – Alig várom, hogy véget érjen ez a szezon!

Elcsuklik a hangja, levegő után kapkod.

– Te nem vagy gyilkos – felelem felhevülten. – Te segíteni próbálsz a népeden.

– Igenis gyilkos vagyok, milady. Egyesével végzem ki az embereket.

– Ez nem igaz! – vágok vissza. – Ma este is, amikor rájöttél, hogy az az ember be akar csapni, nem magadat nézted. Az zavart, hogy megrövidítette a népét.

– Ne próbálj tisztára mosni! – feleli Rhen. – Tudom, mit tettem. Minden éjjel ez jár a fejemben.

– Te mindent megteszel, ami tőled telik – bizonygatom.

Ki tudja, miért, apám jut eszembe. A rosszfiúk, akiket rászabadított a családunkra. Elhagyott minket, de talán azért, mert ezt tartotta a legjobb megoldásnak.

Rhen leengedi a kezét.

– Nem tudom, hogyan állhatnék a népem élére, amikor az életem merő kudarc.

– Te vagy a vezérük – felelem halkan. – A marsall ma este hűséget esküdött neked. A kastélyodban nyüzsögnek az emberek, akik felesküdtek rád. Egyszer azt mondtad, úgy neveltek, hogy egyszer egy egész országot fogsz irányítani, és most pontosan ezt teszed.

– Kérlek! – mondja Rhen. – Kérlek! Könyörgök! Ezt te nem érheted.

Könyörgök! Majdnem meghasad a szívem, mert ez a viselkedés nem Rhenre vall.

– Jó – suttogom. – Jó. Csendben maradok.

Némán tesszük meg a hátralévő utat. Rhen végül visszanyeri a lélekjelenlétét, és miután átadja a lovát az istállófiúnak, felém fordul, hogy bevezessen a kastélyba.

Megáll az ajtóm előtt. Akkor állt itt utoljára, amikor Silvermoonban jártunk. Akkor egy hajszál választott el attól, hogy megcsókoljam.

Ma este azonban lemondóan néz rám.

– Jó éjszakát, milady!

Ugyanazt érzem, mint Hutchins Forge-ban; nem tudom, mitévő legyek, de muszáj segítenem Rhennek.

– Bejössz egy kicsit?

Rhen meghökken. Talán a fáradt tekintet vagy a görnyedt tartás az oka, de hirtelen nagyon fiatalnak tűnik.

– Hogyan?

– Maradj velem ma este! Ha jól tudom, Lilith nem akadályozhat meg az udvarlásban.

Mély barázda képződik Rhen szemöldökei között.

– Majd én udvarolok neked. – Hirtelen elakad a szavam, rájövök, hogy ez nem hangzott túl jól. Elpirulok. – Persze nem igaziból. Mármint… szóval…

Rhen kihúzza magát.

– Milady! Nem teszem kockára a testi épségedet.

– Egyszer azt mondtad, hogy bármit megadsz nekem, ami a hatalmadban áll.

Rhen felsóhajt.

– Ne forgasd ki a szavaimat!

– Szó sincs róla. – Közelebb lépek hozzá. – Nem akarlak bántani. Nem akarlak becsapni.

Rhen nem válaszol.

– Meghívlak – mondom csendesen.

Rhen tétovázik, majd bólint.

Harminchatodik fejezet

RHEN

HARPER SZOBÁJÁBAN MELEGEN DURUZSOL a tűz. A kisasztalra készített tálcán forró tea, keksz és méz várakozik, és mivel ez a szezon teljesen eltér a többitől, már nem tudom, ez is a szokásos napi ellátmányhoz tartozik-e, vagy Freya hozta be.

Az ajtó halk kattanással csukódik be mögöttem. Kettesben vagyunk. Együtt.

Ezt akár biztató jelnek is vehetném, ám annak tükrében, amit Lilith mutatott nekem, nem az. Nem sikerült megtörnöm az átkot. Bármi történjék is ebben a szezonban, rengeteget ártottam a népemnek. Alighanem helyrehozhatatlanul.

Harper megáll a szoba közepén, és rám néz.

– Gyere beljebb! Ne ácsorogj az ajtóban!

Nem az én szobámban vagyunk, de az ablakok sötétek, és a Lilithtel töltött éjszakák után eluralkodott rajtam a feszültség. Nem egy embert láttam már apám parancsára kivégezni, de az én lelkemen egyetlen alattvaló halála sem száradt – ma estig.

– Megölettem egy embert, Harper.

– Grey azt mondta, ha a kedvesség és az irgalom átlép egy határt, gyengeség lesz belőle. Ha az az ember képes volt becsapni, ki tudja, mire vetemedett volna legközelebb. – Harper egy pillanatra elhallgat. – Megölt egy őrt. Mave két napja tette le az esküjét. A bíró pedig megölte őt. Néhány ezüstpénzért.

Megrezzenek. Harpernek igaza van, de még ha jogosan végeztettem is ki a bírót, ez nem ment fel a többi kudarcom alól.

A szeretteimre gondolok, akik cafatokra tépve hevertek a folyosón.

A gyerekekre gondolok, akiket a szörny a szüleik szeme láttára szaggatott szét.

Az emberfalli éhezőkre gondolok, azokra, akik város, fal, védelem és munka nélkül maradtak.

– Amit Lilith tesz, az nem helyes – jelenti ki Harper. – Mindannyian követünk el hibákat. Az ágyadba vitted Lilithet, de nem akartál komoly kapcsolatot. Kit érdekel? Nem te vagy az első férfi, aki ilyesmit tesz. És ő sem ártatlan! Pontosan tudta, ki vagy, ezért is pécézett ki magának. – Megfeszül az álla. – Nagyon remélem, hogy idejön. Ide, ebbe a szobába. Mert nem érdekel, mi a kötelességem. Végzek vele.

Kővé dermedek, háttal az ajtóhoz lapulok, nem kapok levegőt. Rettegek, hogy Harper megidézi Lilithet.

De szellő sem rezdül. Lilith nem jelenik meg.

Harper hozzám lép.

– Ne haragudj! Nem azért hívtalak ide, hogy kiabáljak veled. Pláne most.

Elhúzom a számat.

– Ne szabadkozz! A szenvedélyességed egyszerűen lenyűgöző.

Harper lángba borult arccal lép hátra.

– Hát, szerintem a tiéd is az.

Az ablakhoz lépek, és kinézek az éjszakába. Az istálló bejáratánál katonák strázsálnak, Grey vagy Jamison vezényelte oda őket, efelől semmi kétség. A távolban, az erdőszélen őrök körvonalai rajzolódnak ki a fáklyákkal megvilágított tornyokon. Ezek a férfiak és nők felesküdtek, hogy megvédenek engem, míg én gyáván lapítok a kastélyban.

– Még hogy szenvedély! – pillantok Harperre. – Most is itt bujkálok a szobádban.

Harper mellém lép.

– Te döntöttél úgy, hogy bejössz. Egy pillanatra azt hittem, nem fogod megtenni.

Én is azt hittem. A tekintetem Harper hegére siklik. Biztos voltam benne, hogy Lilith végül megtöri a lányt. Ehelyett, annyi szezon után, úgy tűnik, én törtem meg.

– Nem akarsz ledőlni? – kérdezi őszinte aggodalommal Harper. – Átengedem az ágyat. – Végigmér. – Így ránézésre azóta nem aludtad ki magad, hogy visszajöttünk Silvermoonból.

– Valóban. – Megrázom a fejem. – Nem bírok aludni. Még nem.

– Akkor meggyújtom a többi gyertyát is. Akarsz kártyázni? – Harper vidáman csacsog, de érzem, hogy ezt az ajánlatot is az aggodalom szüli. – Vagy lődözzünk nyilakat az ablakból? Vagy táncoljunk?

Meglepetten vonom fel a szemöldökömet.

– Táncolni hívsz? Ennyire szánalmasnak találsz?

Harper arcáról elillan a derű.

– Nem vagy szánalmas, Rhen. – Egy pillanatra elhallgat. – Te talán szánalmasnak tartasz engem?

– Ugyan, dehogy! Te vagy a legerősebb ember, akit ismerek.

– Ez nem igaz. És Grey, a jó ég áldjon meg? És Lilith?

Finoman megrázom a fejem.

– De igaz.

Ismét pír ömlik szét Harper arcán.

– Hát. Én is ugyanezt gondolom. Rólad.

Most először mindent el akarok mesélni neki a lényről. Belesajdul a szívem, úgy vágyom rá, hogy őszinte lehessek hozzá.

Megérdemlem a szenvedést, Harper. Te nem tudod, mit tettem.

– Táncolhatunk – mondja. – Ha ahhoz van kedved.

Ha most hozzám ér azokkal a finom ujjaival, összeomlok.

Az ablak felé fordulok, és a párkányra támaszkodom. Érdes hangon felelem:

– Nincs zene.

Ezzel sikerül kizökkentenem, ám hirtelen felragyog az arca.

– Várj csak! Van egy ötletem.

– Milady?

De Harper máris az ajtóhoz libben, kihajol rajta, és sutyorogni kezd valakivel.

Kisvártatva becsukja az ajtót.

– Mindjárt lesz zene.

– Már megbocsáss…

– Nyugalom! Mindjárt meghallod. – Pihegve mellém lép. Ellágyul a hangja. – Nem veszed le a páncélodat?

Tétovázom. Nem szívesen szabadulnék meg a páncélomtól. Feldúltak a ma esti események. Lilith látomásai is kizsigereltek.

Harper ujjai a karvértemre kulcsolódnak, de én elhúzódom tőle.

– Bízol bennem? – kérdezi szelíden.

– Igen. – Amikor pislantok egyet, a lény jelenik meg előttem, éppen az első lányok egyikét belezi ki. Elképzelem, hogy Harperrel is ugyanezt fogom tenni, és reszketve szívom be a levegőt. Nagy nehezen kinyitom a szemem. – Magamban nem bízom.

– Én bízom benned.

Harper megfogja a kezem. Az ujjai melegen simulnak a tenyerembe, és én nem ellenkezem tovább.

Harper végül felfordítja a csuklómat, és meglazítja a karvédőmet.

– Megengeded?

– Igen.

A hangom alig több rekedt suttogásnál. Harper gyengéd érintése újabb rést üt a lelkemen.

Lassan meglazul a bőrszíj.

A síri csend felerősíti a lihegésünket, és hirtelen azt kívánom, bárcsak háromnál több csat lenne a páncélomon. A karvédő lecsúszik rólam. Harper a székre hajítja, majd nekilát, hogy a másikat is kicsatolja.

Elviselhetetlen ez a csend! Harper közelsége, kedvessége, a lágy, meleg érintése. Szívem szerint letépném magamról a másik karvédőt, hogy a két tenyerem közé foghassam Harper arcát.

De nem tehetem. A bizalom kényes dolog. Mindkét részről.

– Ügyesen csinálod – mondom halkan. – Jó fegyvernök lenne belőled.

– Nem tudom, mi az a fegyvernök.

A másik karvért is megadja magát, és Harper keze az övcsatomra siklik, oda, ahol a mellvértem végződik. Elbizonytalanodik.

Piros az arca.

Teljesen fel vagyunk öltözve – többszörösen is, ha a páncélomat nézzük –, ám hirtelen úgy érzem, nem a fegyvereimet csatolják le rólam, hanem vetkőztetnek. A nyelvemen érzem Harper leheletének ízét.

Aztán Harper így szól:

– Kár, hogy nem mondtál el mindent Lilithről.

Az elmúlt napokban mindenáron meg akartam óvni őt, és nem vettem észre, hogy akár ő is megóvhatott volna engem. Ismeretlen érzés fog el: a hála, a kiszolgáltatottság és a megkönnyebbülés elegye.

– Igen, kár.

Harper megacélozza magát, és a csatba akasztja az ujjait.

– Tudom, hogy nem vagyok igazi hercegnő. De amikor azt mondtam, segítek neked, komolyan gondoltam.

Bólintok. A csat kinyílik. Az öv, rajta a kardommal, kiszabadul.

Harper a szemembe néz, és a székre dobja az övet.

– Nincs több titkolózás! – mondja.

Van egy titkom. Egy óriási titok. Amit nem oszthatok meg vele.

Holott nagyon szeretném.

Amikor Harper ujjai a mellvértem bőrszíjára csúsznak, bólintok, mert nem tehetek mást.

– Nincs több titkolózás – felelem helyeslően.

– Jó.

Harper meglazítja a bordáim alatt húzódó szíjat.

Erre egyedül is képes vagyok. Szólnom kellene neki, hogy hagyja abba.

De nem teszem. Ehelyett előrenyúlok, hogy a füle mögé tűrjek egy hajtincset. A kezem elidőzik az arcán. Vágy és félelem viaskodik bennem, amikor a hüvelykujjammal végigsimítok a hegen. Elképzelem, hogy Harper vére vöröslik a hóban. Hogy a lány holtan fekszik az udvaron. A kép nagyon is valóságos, akárcsak Lilith látomásai. Iszonyatos. Harper őrült. De bátor.

Még most sem húzódik el tőlem.

Amikor a hüvelykujjam végigsiklik a száján, elakad a lélegzete.

Megállok, és megint elbizonytalanodom.

Hegedűszó hallatszik, lassú, gyászos dallam.

Megriadok. Ezt a dalt még nem hallottam.

Harper mosolyogva figyeli a reakciómat.

– Zo az. Megkértem, hogy játsszon valamit. – Elpirul. – Emlékszem, mit mondtál Silvermoonban. A zenéről.

Elszorul a szívem. Mert Harper emlékszik, mert ennyire figyelmes. Ez már túl sok nekem.

– Ez aztán a meglepetés, milady! – mondom rekedten.

Harper felém nyújtja a kezét.

– Táncolunk?

A másik oldalon is kicsatolom a mellvértemet, és a karvértem mellé hajítom. Harper a markomba csúsztatja a kezét, és hirtelen szemtől szemben állunk, csupán néhány centiméter választ el minket egymástól.

Harper a másik kezét is felemeli, de én nem nyúlok utána.

– Ha nem akarod, nem muszáj – mondja. – Csak azért csaltalak be ide, hogy megvédjelek.

Ezzel ismét csorbát ejt a büszkeségemen.

– Nekem kellene megvédenem téged.

– De hiszen azt teszed. Most rajtam a sor.

Megfogom a kezét, a vállamra helyezem, majd közelebb lépek hozzá, hogy a karom átérje a derekát.

Ez a bujkálás nem is olyan rossz, mint gondoltam.

Harper ugyanolyan feszült, mint Silvermoonban a sziklán. Zavartan mosolygok.

– Disziben ennyire másmilyen a tánc?

– Nem sokan táncolnak. Inkább csak… lötyögünk.

– Mutasd meg!

Harper közelebb lép hozzám, és elengedi a kezemet. A vállamra teszi a kezét.

– Fogd meg a derekamat!

Harper mozogni kezd. Ez lehet a lötyögés: jobbra-balra topogunk.

– Elképesztő! – jegyzem meg. – Bőven van még mit tanulnunk tőletek.

Harper a karomra csap.

– Ne gúnyolódj! Mondtam már, hogy béna vagyok.

– Nem gúnyolódom – felelem. – Ez valóban… érdekes.

– Nem mindig vagyunk ám ilyen merevek – magyarázza Harper. – Ha a lánynak tetszik a fiú, akkor a vállára hajtja a fejét.

– Ennek a lánynak tetszik ez a fiú?

A hangom könnyed, incselkedő, mint az övé volt az előbb, de őszinte érdeklődéssel teszem fel a kérdést.

Harper rákvörös lesz, és a szeme szikrákat vet a tűz fényénél. Nem szól, csak hozzám simul, és a feje a vállamra hanyatlik.

Lilith kínzása semmi ehhez képest.

Amikor Harper megszólal, a lehelete melegen csiklandozza a kulcscsontomat.

– Együtt legyőzzük őt, Rhen.

– Lehet, már csak azt nem tudom, hogyan.

– Mostantól átköltözöl hozzám – feleli Harper. – Vagy én költözöm át hozzád. Mindegy. Így nem egyedül kell szembenézned vele.

– Itt maradok, de csak ma éjjel.

– Minden éjjel.

Nincs erőm vitatkozni. Egyszer eljön majd a nap, amikor Harper már nem akar maga mellett tudni. Egyszer eljön majd a nap, amikor nagyobb veszélynek teszem ki, mint Lilith.

A homlokához érintem az ajkamat.

– Addig maradok, ameddig szeretnéd.

Az egy éjszakából kettő lesz.

A kettőből hét.

Minden éjjel ébren fekszem az ágyban, alig egyméternyire Harpertől, akinek halk szuszogása mintha csúfot űzne az álmatlanságomból. Feszült csendben fekszem, és már a tűz ropogása, a padló nyikorgása mögött is Lilithet sejtem.

Mióta beköltöztem Harperhez, a varázslónő nem mutatkozott.

A nyolcadik éjjel a testem végül megadja magát, és mély álomba merülök. Arra ébredek, hogy Harper hozzám bújt az éjszaka folyamán, puhán és melegen tapad az oldalamhoz, a haja dús csigákban terül szét a párnán. Kedvem támad megérinteni, megcirógatni a bőrét, de éreztem, hogyan hőkölt hátra, amikor az arcához nyúltam.

Harper bízik bennem.

Én is bízom benne. Ez az érzés sokkal monumentálisabb, mint a szerelem. Sokkal értékesebb. Mert megdolgoztunk érte. Féken tartom magam.

Harper jobban alakítja a hercegnő szerepét, mint képzeltem. Végtelenül együttérző és kedves, szöges ellentéte az egykori királyi család tagjainak. A nővéreim elbarikádozták volna magukat a kastélyban, Harper azonban mindig elvegyül az emberek között, mindenkit meghallgat, mindenre nyitott. A függetlenség jegyében ő is részt vesz a kiképzésen, habozás nélkül veti bele magát a napi rutinba. A katonák azt hiszik, a sántasága hadisérülés következménye, Harper azonban gyorsan kijavítja őket.

– Így születtem – hajtogatja ingerülten –, és így is fogok meghalni. Ez van, ezt kell szeretni.

A katonák imádják.

Este, amikor a katonák elpihennek, megkeresi Greyt – de mostanában inkább Zót. Addig dobálják a késeket, amíg célba nem talál. Tőrrel vagy ököllel tusáznak, vagy mindkettővel. Amikor az őrök elfoglaltak, fogja a tegezt meg az íjat, és azt mondja:

– Gyere! Taníts lőni!

A teste egyre izmosabb, az egykori vézna lányból, aki hetekkel ezelőtt bukkant fel a szalonomban, igazi harcos vált. Néha csak fekszünk az ágyban, és ő a Diszi-beli életéről mesél. Hallom, mennyire aggódik a testvére miatt, mennyire félti őt. A törődése alighanem ugyanolyan mély, mint az én bűntudatom, ami amiatt gyötör, hogy csapdába ejtettem őt. Megtudom, hogy Jake titokban szerelmes egy Noah nevű fiúba, és Harper nem érti, a bátyja miért titkolózik előtte. Az édesanyjáról és a testét felemésztő betegségről is ejt egy-két szót.

Mesél az apjáról és az általa elkövetett hibákról.

Majd a családomról kérdez, és eleinte nem szívesen merülök el az emlékekben. Titkokat fedek fel a nővéreimről, arról, hogy apám sohasem volt hű anyámhoz, hogy a személyzet folyton rólunk pletykált. Elsuttogom, mennyire rettegek, hogy soha nem érek fel apámhoz, és a hatalmam mennyire illékony, hiszen bármelyik pillanatban kicsúszhat a markomból.

Sokkal többet árulok el, mint valaha, bármelyik lánynak.

Egy érzés növekszik a szívemben, olyan lassan bontogatja a szirmait, hogy szinte észre sem veszem. Nem szerelem, még nem, mert az borzasztóan távolinak tűnik. Ugyanakkor több mint puszta kéjvágy és vonzalom. Mélyebb annál. Valóságosabb.

Nyugalmazott tisztek és leszerelt zsoldoskatonák is csatlakoztak a seregünkhöz. Ezzel megkapom a hőn áhított támogatást és hűséget. A kastély ontja magából az ennivalót: minél többet használunk fel, annál több termelődik helyette. Két hírnök is hazaérkezik, azt az újságot hozzák, hogy több ezred is állomásozik a déli határnál, és a sereg fele már a Vasrózsa felé tart. Igazi katonák, nem újoncok.

Mindezt azért, hogy megmentsünk egy országot, ami néhány héten belül uralkodó nélkül marad.

A változás szele már meglegyintett bennünket. Az aggodalom lassan tábort ver a kastélyban, az alattvalók már várják, hogy a szörnyeteg újból testet öltsön.

Gyorsan telik az idő, és vele együtt az átok is.

Hetek óta arra számítok, hogy kudarcot vallok, hogy ez a tervem is dugába dől, hogy az embereim ellenünk fordulnak, és lerohanják a várat. Amikor épp nem Lilith miatt aggódom, akkor a katonai puccs vagy Karis Luran gyilkos katonáinak rémképe lebeg a szemem előtt.

Csak éjszaka lelek megnyugvást, amikor a hálószoba sötétbe borul, amikor vidáman ropog a tűz, és a világ elolvad körülöttem.

Amikor Zo muzsikál Harper ajtaja előtt, miközben mi idebent lötyögünk.

Harminchetedik fejezet

HARPER

RHEN MINDIG ELŐTTEM ÉBRED, és általában eltűnik, mire a napfény beköszön az ablakomon. Mire felöltözöm és megreggelizem, ő már órák óra fent van, az új tábornokaival tanácskozik, vagy számba veszi az egyre növekvő sereget. A hetek múlásával az összes nemesnek bemutat, aki idelovagol a kastélyba, de így is alig bírom nyomon követni, ki mindenki lakik itt.

Rhen természetesen mindenkit ismer. Néhányan vitathatatlanul a család szövetségesei, míg mások csak a vérszagra jönnek, mert az apjáról, a királyról faggatják Rhent, és nekem is keresztkérdéseket tesznek fel Disziről. A Hutchins Forge-ban történtek után Rhen jóval elővigyázatosabb, de még így is olyan ügyesen bánik az embereivel, mint velem kártyázás közben: mindene a pontosság és a stratégia. Amikor nem jutok dűlőre valakivel, ő mindig tudja, mivel kenyerezze le vagy tegye helyre az illetőt.

Ha nem feküdnék mellette minden éjjel, azt hinném, hogy sohasem alszik. Nem is értem, miért tartottam lustának és nagyképűnek.

Ma este Rhen egy idősebb férfival, Micah Rennellsszel vacsorázik, aki az apja kereskedelmi tanácsadója volt. Arra számítottam, hogy én is csatlakozhatok hozzájuk, de Rhen közölte velem, hogy unalmas, kényszeredetten kedélyes vacsorának néz elébe, és biztosra veszi, hogy jobb szórakozást is találok magamnak.

Így is történik. Zóval kardozom, miközben Grey tanácsokkal lát el.

Jó, igazából csak Zo kardozik. Én izzadok, mint a ló, és egyre biztosabban érzem, hogy a kardvívást nem nekem találták ki. Nem vagyok elég gyors. Az egyensúlyérzékem sem a legjobb. A baletthez hasonlóan ez is inkább kínlódás, mint öröm.

Egy óra múlva feltartom a kezem, mert különben összehánynám a padlót.

– Mondd meg őszintén! – fordulok Zóhoz. – Ez nem az én sportom, ugye?

Zo rám mosolyog.

– Holnap megint megpróbáljuk.

Azzal az öklét nyújtja.

Vigyorogva öklözök össze vele.

– Vidd vissza a kardokat a fegyvertárba! – utasítja Grey. – Aztán váltsd fel Dustant a folyosón! Én felkísérem a hercegnőt a szobájába.

– Igenis, parancsnok! – tiszteleg Zo, majd kötelességtudóan összeszedi a fegyvereket.

A szótlan Grey vizet tölt nekem a korlát melletti asztalnál. Egy hajtásra kiürítem a poharat.

Grey jelentőségteljes pillantást vet rám, és ő is előretartja az öklét.

Pirulva érintem hozzá az enyémet.

– Disziben ez a szokás.

– Értem. – Grey újratölti a poharamat. – Látom, összebarátkoztatok Zóval.

– Igen – bólogatok.

Freya egyfajta pótanya lett, de Zo az a barátnő, akiről mindig is álmodtam. Néha, késő éjszaka, amikor Rhen már alszik, és Zo az ajtóm előtt posztol, kisurranok a folyosóra, és a testőrök fura fennhéjázásáról pletykálunk, vagy a frivol kívánságokról, amiket a nemesasszonyok támasztanak Rhennel szemben. Zo elmeséli, hogy az anyja parancsára lett tanonc a silvermooni énekmesternél, egy adósság fejében, és elképesztően jól utánozza a férfi handabandázását. Greyt még ügyesebben parodizálja; egyszer olyan hangosan nevetek, hogy felverem Freya gyerekeit. Pusmogva vihogunk, mert nem akarom, hogy Rhen tudomást szerezzen a dologról, és egy sótlan alakot állítson az ajtóm elé, de gyanítom, hogy mindent tud, csak nem akar közbeavatkozni.

Grey úgy töltögeti a vizet, mint valami szolga, úgyhogy fogom a kancsót, és neki is öntök egy pohárral.

– Elégedett vagy? – kérdezem. – Szerintem még maga Rhen sem számított ekkora érdeklődésre.

– Örülök, hogy békére és barátságra leltél. Örülök, hogy a csapatunk egységes. – Grey habozik. – Annak viszont nem örülök, hogy vészesen fogy az idő.

Mert Rhen még nem törte meg az átkot.

– Sajnálom, Grey! – suttogom.

Grey sóhajtva fordítja el a tekintetét.

– Nem tartozol bocsánatkéréssel. Az akaratod ellenére hoztalak ide. Már így is többet tettél értünk, mint amennyit remélni mertünk.

– Á, igen – szólal meg egy női hang az árnyékból. – Harper hercegnő és a szövetsége igazi jótétemény az emberfalliak számára.

Feszültség markolássza a gerincemet, de csak azért is szembefordulok Lilithtel. A varázslónő kilép az árnyékból. Ma este piros ruhát visel bíbor felsőrésszel, aminek száz különálló selyemrétege lágyan omlik le a padlóra, ahol fehér színátmenetet kap. A szoknyán mindenütt rubintok csillognak, akár a szétfröccsent vércseppek.

– Mit akarsz? – kérdezem.

– Kíváncsi voltam, még mindig haza akarsz-e menni – válaszolja Lilith. – Mert üzenetet hoztam.

– Miből gondolod, hogy megbízom benned, azok után, amit Rhennel tettél?

– Miért, mit tettem? – kacag fel Lilith csilingelő, gyermeki hangon. Mintha piszkavassal szurkálnák a dobhártyámat. – Édes lányom, én csak megmutattam neki, milyen állapotban van a népe.

– Rettenetes vagy! – fröcsögöm. – Aljasság, amit teszel!

Lilith nem sértődik meg. Elém áll, ajkán torz, csúfondáros mosoly.

– Tudod, hogy szerintem mi az aljasság? – kérdezi. – Az, hogy a herceg bármikor megtörhette volna az átkot, újra meg újra, ő mégis mindig rosszul választott. Már az első napon pontot tehetett volna az ügy végére, ha egy kicsit tovább lát a saját orránál.

Döbbenten kapkodok levegő után.

– Rhen soha nem tudna beléd szeretni.

– Lehet, hogy most még nem. – Lilith az arcomhoz nyúl, és megérinti a heget. – De egyszer talán igen. Tudtad, hogy megvesztegettem Greyt, úgy jutottam be a herceg szobájába?

Ellököm a kezét. Egy szavát sem hiszem.

– Ne érj hozzám!

Lilith ütésre emeli a kezét. Látom, ahogy lendületet vesz, de alig marad időm, hogy felkészüljek a pofonra.

Ám Grey elém lép, és elkapja Lilith csuklóját. A varázslónő hasához szegezi a tőrt.

– Itt senki sem parancsol nekem – mondja. – Nem hagyom, hogy megüsd a hercegnőt.

Lilith dühösen néz rá.

– Ha felsebzed a bőrömet, keservesen megfizetsz érte!

– Miért fenyegetsz? – kérdezi Grey. – Hiszen már semmit sem vehetsz el tőlem.

Azzal belevágja a tőrt Lilithbe.

Lilith összecsuklik, Grey azonban elkapja a karját, és nem engedi elesni. Vér gyűlik a penge köré, és elvegyül a rubintokkal.

– Öld meg! – kiáltom.

– Már próbáltam – feleli Grey. – Nem megy.

– És ha levágod a fejét?

– Visszanő – mondja Grey komoran.

Lilith elmosolyodik, vér tapad a fogaira. Kihúzza a tőrt a hasából, és a vér végigfolyik a ruháján. Tántorog, de Grey szorosan tartja.

– Nem fog rajtam az acél. – A földre hajítja a véres pengét. – Legalábbis ebben a világban, te ostoba. A varázslat az egyensúlyra törekszik. Még nem jöttél rá?

Nem tudom, mi a zavaróbb: a morbid sérthetetlensége, vagy a ruháján lecsorgó vér.

– Megtalálom a módját, hogy végezzek veled – válaszolom. – Kerül, amibe kerül.

Lilith felnevet. A hasára szorítja a kezét, és vért köhög fel. Kesernyés rézillat terjeng a levegőben.

– Te? Te félkegyelmű, te szárnyaszegett madár! Nem is figyelsz rám. Meg sem kérdezted, hogy szól az üzenet.

– Miféle üzenet?

– Az édesanyád. A bátyád. Jaj, de szomorú!

Az édesanyád. A bátyád.

Jaj, de szomorú!

Hirtelen olyan érzés fog el, mintha engem szúrtak volna le.

– Mi történt?

Lilith a sebesült arcomra tapasztja vérfoltos kezét.

Az aréna eltűnik. A nappalinkban vagyok Jake-kel. A bátyám tarkóra kulcsolt kézzel térdel a földön. Ismeretlen heg virít a szemöldökén, és valamivel testesebbnek tűnik, mint korábban, mintha kigyúrta volna magát vagy meghízott volna.

De most nem tudok erre figyelni, mert egy férfi áll fölötte, és fegyvert tart a fejéhez.

– Elég időd volt.

A férfi kibiztosítja a fegyvert.

– Lehet, hogy anyám nem éri meg a reggelt. – Jake szavai egyszerre megnyugtatóak és rémisztőek. – Hónapok óta ugyanazt mondom. Nem tudom, hol van az apám.

– Akkor jobban teszed, ha megkeresed!

– Légyszi! – esdekel Jake. – Anyám a hálószobában fekszik. Kár volt idejönnöd. Nem lehetne…

– Süket vagy, öcsém? Tudod, hogy működik ez. Már így is eleget vártunk. Parancsom van.

– Jake! – hallatszik egy elhaló hang valahonnan a távolból. – Jake, mi folyik… mi folyik ott?

– Minden rendben, anya! – Jake hangja elcsuklik. Az arca eltorzul. – Kérlek! Csak még egy napot adj! Az anyám. Kérlek! Tartozol nekem ennyivel, Barry. Te is tudod.

Barry felsóhajt.

– Reggel kilencig kapsz haladékot. Ez az utolsó ajánlatom. – Egy pillanatra elhallgat, és a hangja furcsán nyájas árnyalatot ölt. – Ha addig nem szeded össze a pénzt, ki kell, hogy nyírjalak.

– De hát semmi sincs nyitva! – dühöng Jake. – Nem tudom, hol van az apám! Hova menjek ilyenkor…

– Miért, hitelt akarsz felvenni? – Barry felsóhajt. – Ennyi volt, öcsém. Ennyivel szolgálhatok. Búcsúzz el mindenkitől! Reggel visszajövök.

Lilith elengedi az arcomat. A látomás szertefoszlik.

– Családi tragédia – mondja Lilith. – Milyen sajnálatos!

Elfog a méreg.

– Grey! Szúrd le!

Nem várom el Greytől, hogy engedelmeskedjen, ő mégis megteszi. Penge villan, és egyenesen Lilith vállába fúródik. Lilith nem kiált fel, épp csak megnyikkan.

Az arckifejezése azonban nem fájdalomról árulkodik. Inkább eufóriáról.

– Ma este szívesen meglátogatnálak, Grey. De jobb ötletem támadt.

Teljesen őrült. Már nem tudok mit kitalálni.

– Mit akarsz? – kérdezem megtört hangon. – Mit kell tennem, hogy hazaküldj?

– Neked? Semmit. – Újabb köhögés. – Tudod, miért engedtem meg Greynek, hogy szabad átjárása legyen a ti világotokba?

Zúg a fejem.

– Mi? Én… nem. Fogalmam sincs.

– Őt nem köti az átok. Bármikor továbbállhatna, de nem teszi. Akkor sem, amikor okot adok rá.

– Még mindig nem értem.

– Grey parancsnok nem tágít – magyarázza Lilith. – Akkor sem tágított, amikor részletesen elmondtam neki, hogyan fog meghalni a családja.

Grey arca dermedt, a tekintete jéghideg. Nem szól.

– Nem jó szántamból öltem meg őket – folytatja Lilith. – Rengeteg testvéred volt. Ha rajtam múlik, legalább a ledér anyádnak megkegyelmeztem volna.

Valahányszor azt hiszem, hogy Lilith már nem feszítheti tovább a húrt, rá kell jönnöm, hogy tévedtem.

– Grey! – suttogom. – Részvétem!

– Lemondtam a családomról – feleli Grey.

A hangja feszült és komor.

Ezt már nem először említi. Csak most döbbenek rá, mit is jelent valójában.

– Kizárólag Grey hűségének köszönhető, hogy Rhen nem a saját népe soraiban portyázik – mondja Lilith. Rámosolyog Greyre. – Jócskán alábecsültelek, parancsnok.

– Az a te bajod.

– Én nem bánom. Úgy vélem, a hűséged idővel az én malmomra hajtja a vizet.

Semmit sem értek. A látomás annyira megrendített, hogy alig bírok a hallottakra összpontosítani.

Aztán Lilith így szól:

– Megadom Greynek a lehetőséget, hogy kénye-kedve szerint közlekedjen a két világ között. Bármikor hazavihet téged, hercegnő.

– Hogy… mi?

– Grey hazavisz, ha szeretnéd. Nincs dolgom veled. Nekem Grey kell.

Azzal eltűnik.

Egész testemben remegek. Anyám hónapok óta haldoklik, a halála már azelőtt fenyegető közelségbe került, hogy Emberfallba jöttem volna. De most nem csak róla van szó. Hanem Jake-ről is.

Greyt bámulom. Csukva van a szeme.

– Kérlek! – mondom.

– Ha hazaviszlek, nem törik meg az átok.

Megérintem a mellkasát.

– Kérlek, Grey! A bátyámnak nincs senkije rajtam kívül.

– Ez az utolsó szezonunk. Az utolsó esélyünk.

Igaza van. Tudom, hogy igaza van.

Emberek sorsa függ tőlünk.

Tőlem.

De sehogy sem tudom kitörölni az emlékezetemből a testvérem rimánkodó hangját.

– Kérlek, Grey! Kérlek!

Elfordítja a tekintetét. Egyértelmű elutasítás.

– Egyszer már megszegted az esküdet – kiáltom kétségbeesetten. – Lilith azt mondta, megvesztegetett…

Grey felém fordul, harag izzik a szemében.

– Egy lány, akit a herceg kitüntetett figyelemben részesített a Nagyteremben, egy érmét nyomott a markomba. Buta ügy volt. Jelentéktelen. Más is megtette már előttem. Fiatal voltam, fáradt és fásult. Igen. Elvettem a pénzt, és megengedtem a lánynak, hogy a herceg szobájában várakozzon. A herceg nem egyedül töltötte az éjszakát, hanem a lánnyal. Ha azt hiszed, azóta nem bántam meg ezerszer a tettemet, hát nagyon tévedsz.

– Kérlek! – suttogom.

– Nem.

Ebben a pillanatban kivágódik az aréna kapuja. Rhen ront be rajta.

– Harper! – kiáltja elfúló hangon. – Jó hírem van! Hírnök érkezett… – Hirtelen elhal a hangja, és az arcáról leolvad a derű. – Valami baj van? Mi történt?

Szólásra nyitom a számat.

De sírva fakadok.

Rhen elém áll.

– Milady! Kérlek…

Kitépem magam az öleléséből. Könnyektől elhomályosult szemmel rohanok ki az arénából.

Harmincnyolcadik fejezet

RHEN

A SZOBÁJÁBAN ÉREM UTOL HARPERT, a tenyerébe temeti az arcát, úgy zokog, miközben Freya a haját simogatja.

– Milady, kérlek! – suttogja. – Mondd el, mi történt!

Megállok az ajtóban.

Harper minden porcikájából szomorúság sugárzik. A félelem és a bánat egy pillanat alatt ledöntötte a lábáról.

– Freya! – mondom. – Hagyj magunkra minket!

Freya talpra áll, és kurtán meghajol.

– Felség!

– Nem! – szól közbe Harper. Remeg a hangja, és záporoznak a könnyei. – Rhen! Te menj el! Most… most nem tudok beszélgetni.

Freya habozik, nem tudja eldönteni, melyikünknek engedelmeskedjen.

– A hercegnő lesújtó híreket kapott a családjáról – magyarázom.

Harper felnevet, de nem örömében.

– Lesújtó híreket. Aha.

– Hagyj magunkra minket! – mondom másodszor is, és a hangom ezúttal nem tűr ellentmondást.

Freya újra pukedlizik, majd gyorsan kikacsázik a szobából. Az ajtó nagy csattanással csukódik be a háta mögött.

– Milady! – mondom csendesen.

Harper könnyes szemmel néz rám.

– Szóval Grey elmondta?

– Igen.

Átvágok a szobán, és megállok a padnál, amin Harper összegömbölyödve kucorog. Az arca vörös és könnyáztatta, az inge vérfoltos.

– Leülhetek?

Harper mintha meg sem hallaná a kérdést.

– Már kezdtem megfeledkezni róluk.

– Róluk?

– A családomról. – Harper rám néz, a pillantása csupa gyötrelem. – Mintha csak álmodtam volna őket. Mintha új életet kaptam volna. Boldog voltam itt. De most… most már pontosan tudom, mennyit szenvednek. Meg fognak halni, Rhen.

– Tudom.

Óvatosan leereszkedem a padra.

– Csak tíz másodperc volt, de felért egy kínzással. Azok a hangok, azok az illatok! Jake félelme szinte tapintható volt. Nem is értem, te hogy bírod.

Hátrasimítom a haját.

– Milady!

– Könyörögtem Greynek, hogy vigyen haza. De nem akarja megtenni. – Harper szipogva markolássza a hasát. – És az a legrosszabb, hogy megértem őt.

– Csakugyan?

– Persze. Nem tudom, én megtenném-e a helyében. Ez az utolsó esélyetek. Egyedül én tudom megtörni az átkot. Aztán itt van Karis Luran. Csak hát… csak hát… szóval…

– Nem szeretsz engem.

– Nem arról van szó, hogy nem szeretlek. Hanem hogy őket is szeretem.

A szoba meleg és sötét, számtalan órát töltöttünk már itt, ez a beszélgetés mégis sokkal bensőségesebbnek hat, mint az eddigiek.

– Meg akarod védeni a családodat.

– Igen – feleli Harper. Elcsuklik a hangja. – Nyilván önző vagyok. Itt több ezer ember élete a tét. Ők csak ketten vannak. Anyámnak már minden perc ajándék. De Jake-en ki segít? Senki, Rhen.

– Már mondtam, hogy a döntéseink nem mindig a saját akaratunkból születnek, de attól még döntenünk kell.

– Tudom. És azt is tudom, Grey miért döntött úgy, ahogy. – Harper a tenyerébe temeti az arcát. – Még akkor is, ha most egy kicsit utálom ezért. – Szaggatottan szívja be a levegőt. – Lilith egy szörnyeteg, Rhen. Itt a lehetőség, hogy hazamehessek, de nem tudok élni vele.

– Igen – felelem komolyan. – Azt is tudja, hogy ha erőszakkal itt marasztalunk, soha nem fogsz belém szeretni, tehát ő győz. Ha viszont hazatérsz, az átok nem törik meg, és ő győz.

– Mindenképpen ő lesz a nyertes.

– Valóban. – Szelíden Harper álla alá nyúlok. – Ezért is parancsoltam meg Greynek, hogy vigyen haza.

Harper elkapja a csuklómat.

– Tessék?

– Megparancsoltam Greynek, hogy vigyen haza. – Egy pillanatra elhallgatok. – Említetted, hogy gondotok akadt a behajtókkal, de ebben szerencsére tudok segíteni, egy zsák ezüst vagy ékszer áll a rendelkezésedre, ha elfogadod…

Harper felpattan, és a nyakamba borul. Szorosan öleli a hátamat, az arcát a vállamba temeti.

– Köszönöm! – zihálja. – Köszönöm!

A fogadó folyosóján történtekkel ellentétben már nem ér váratlanul a dolog. Átfogom Harper hátát. Lehajtom a fejem, és a halántékához érintem az ajkamat. Elszorul a torkom, de végül így szólok:

– Mindig meglepődsz. Mondtam már, hogy bármit megadok neked, ami módomban áll.

Harper kibontakozik az ölelésből, és rám mered.

– De… Karis Luran…

– Ne aggódj! – nyugtatom meg. – Hírt kaptál, hogy édesanyád egészsége megromlott, ezért haza kellett térned Diszibe. Tudtuk, hogy egyszer ez a nap is eljön. Számítottunk rá.

– Te mindenre számítasz.

Ez nem igaz. Nem tudtam előre, milyen érzés lesz elengedni Harpert.

Harpernek igaza van. Lilith egy szörnyeteg. Bármit csinálok, mindig megtalálja a módját, hogy a létező legkegyetlenebbül bánjon el velem.

– Sajnálom – suttogja Harper. – Sajnálom, hogy nem törtem meg az átkot.

A kezemmel törlöm le a könnyeket az arcáról. Jaj, Harper!

Kár, hogy nem sikerült. Nem az átok, Karis Luran vagy Emberfall miatt.

Hanem mert beleszerettem Harperbe.

– Olyan kedves vagy! – borul ismét a nyakamba. – Nem… nem tudtam, hogy ennyire nehéz lesz…

– Pszt! – suttogom. – Már így is többet tettél értem, mint amennyi elvárható lett volna.

Harper felsóhajt, majd rám néz, sötét szeme az enyémbe fúródik.

– Hiányozni fogsz.

Mindjárt meghasad a szívem!

– Te is nekem.

– Majd gondolok rád…

Hozzáhajolok, és megcsókolom.

Lassan és gyengéden, az ajkam eleinte épp csak súrolja az övét. Kérdőn, nem parancsolón. Arra számítok, hogy elbizonytalanodik, hogy elhúzódik tőlem, ám ma este megadón nyitja szét az ajkát, a kezét az arcomra csúsztatja, majd viszonozza a csókot.

Magamhoz vonom, a hajába túrok, és elmerülök a szája édességében, a meleg, mámorító illatában.

Ez az, gondolom magamban. Ennél nem is kell több bizonyíték. Semmi kétség. Őt akarom.

Azt kívánom, bárcsak örökké tartana ez a pillanat.

Szörnyű vagyok. Önző. Harper derekára csúsztatom a kezem. Az oldalát simogatom. Az ujjaim sértődötten tapogatják végig a csipkés alsóingét, amit jóval a szorosra húzott öve alatt végződik.

Harper benyúl a kabátom alá. Meglazítja az ingemet. Az ujjai az oldalamat csiklandozzák. Ez a pillanat minden szenvedésért kárpótol. Tompán felnyögök.

Harper fájdalmas sikollyal hőköl hátra.

A kezére mered. Vér virít az ujjbegyein. Zavartan pislog.

– Mi… mi ez… Rhen?

Hangosan zihál. Ahogy én is. Meredten bámuljuk a vércsíkokat. Félrerántom a kabátomat, és felhúzom az ingemet.

Kékeszöld, selymesen foszforeszkáló pikkelyek lepik el a bőrömet.

Nem kapok levegőt.

Pikkelyek. Ilyen még nem volt, én legalábbis nem emlékszem rá. Szőr, az igen, minden elképzelhető árnyalatban. Zöldben és barnában játszó kígyóbőr. Hús alól kikandikáló csontok. Tollak. De pikkelyek nem.

Az oldalamhoz kapok, és kitapogatom a legnagyobb foltot. A pikkelyek megtévesztően élesek, pengeként vájnak az ujjamba. Riadtan rántom vissza a kezem. Kiserken a vérem az apró vágások mentén.

Ördög és pokol! Hát persze, hogy Lilith éppen ma kínál menekülőutat Harpernek! Hát persze!

Harper elhúzódik tőlem.

– Mi ez? – suttogja.

Nem kapok levegőt.

– Az átváltozás – felelem.

A hangom érdes, megnevezhetetlen érzelmek egész sora sűrűsödik össze benne.

– Az átváltozás?

Reszketve szívom be a levegőt.

– A lény.

Harper nagyot nyel.

– A szörnyeteg. – Ő is szaggatott sóhajt hallat. – A szörnyeteg, ami minden szezonban eljön.

Nem merek a szemébe nézni, de muszáj. Csalódottság izzik benne.

És félelem.

A félelem miatt állom a tekintetét. Végül mind megrémülnek. Nem tudom, miből gondoltam, hogy Harper lesz a kivétel.

– Igen, milady. A szörnyeteg.

Harper nem válaszol. A síri csend lassan az egész kastélyt elnyeli.

Emlékszem, mit ígértünk egymásnak. Nincs több titkolózás!

– Most már te is beláthatod – mondom. – Ha eddig nem szerettél belém, nem hinném, hogy éppen akkor lobbanna lángra a szíved, amikor átváltozom.

– Te vagy a szörnyeteg? Te ölted meg azt a rengeteg embert?

Elcsukló hangon felelem:

– Kérlek! Érts meg!

Harper felé nyúlok.

Önkéntelenül hátrahőköl. Lihegve nézzük egymást, és az árulásom fekete fellegként tornyosul a fejünk fölött.

– És megint ölni fogsz – suttogja Harper. – Tele a kastély emberekkel.

– Már mindent elterveztem, milady. Az emberek biztonságban lesznek. – Felsóhajtok. – És te is.

Harper megnyalja az ajkát.

– Rhen!

Nem bírom tovább!

Felállok, és hátat fordítok neki.

– Menj el!

Várom, hogy nemet mondjon. Hogy utánam kiáltson. Hogy megállítson, mielőtt az ajtóhoz érek.

De nem teszi.

Grey nem örül a parancsomnak.

Végig vigyázzban áll a folyosón, miközben arra várunk, hogy Harper minden kedves ismerősétől elbúcsúzzon, de látom, hogy csalódottság sugárzik a szeméből. Ha a kastély ugyanolyan üres lenne, mint az elmúlt háromszázhuszonhét szezonban, biztosan kérdőre vonna. De nem vagyunk egyedül. Freya ajtaja tárva-nyitva áll, Harper éppen Zót, Freyát és a gyerekeket ölelgeti. A közelben, a Nagyterem lépcsőjénél egy apród várakozik. A folyosó bejáratát gárdisták őrzik.

De talán még ők is érzik Grey nemtetszését.

A jelenlétünk, az, hogy apám távollétében én parancsolok ezeknek az embereknek, ingatag hierarchián alapul. Az engedetlenség bármikor átírhatja a szabályokat, méghozzá villámgyorsan.

Riadtan gondolok apám lobbanékonyságára, türelmetlenségére. Kíváncsi vagyok, vajon ezért volt-e ilyen. Apám uralkodása alatt egyszer sem merült fel bennem, min alapszik a hatalma. Most eltűnődöm, vajon az ő uralkodása, az ő hatalma is ugyanilyen bizonytalan volt-e.

– Az egyik lábad itt, a másik ott, parancsnok! – mondom Greynek. – Kísérd haza a hercegnőt, de ne időzz sokáig!

– Igenis, felség!

A hangja visszafogott, kimért, de érzem, ha tehetné, tüstént előrántaná a kardját és kettéhasítana.

Nem hibáztatom. Ez az átok őt is ugyanúgy fogva tartja, mint engem. Azzal, hogy hazaküldöm Harpert, az utolsó csepp reményünk is elpárolog.

Grey hamarosan kettéhasíthat.

Egy összehajtogatott papírfecnit húzok elő az övemből, és átnyújtom neki.

– Nem tréfálok. Ezt az üzenetet kaptam, mialatt ti az arénában voltatok Harperrel.

Grey fürgén széthajtogatja a cetlit. A vonásai megmerevednek, a csalódottságot meglepetés váltja fel.

Rám pillant, és fojtott hangon mondja:

– Karis Luran napkeltekor találkozni akar veled. – Grey Freya ajtajára sandít. Majd hozzáteszi: – Gondolom, erről nem szóltál a lánynak.

– A hercegnő nem késlekedhet – válaszolom, tudván, hogy a falnak is füle van. Majd suttogóra fogom. – Különben sem tudnám garantálni Harper biztonságát, ha még sokáig itt maradna velünk. Talán sikerül meggyőznünk Karis Lurant, hogy vonuljon ki Emberfallból. De az is lehet, hogy a találkozó háborúba torkollik. Harpernek nem kell jelen lennie, hogy Emberfall és Diszi szövetsége valóságosnak tűnjön. Így is épp elég ember hisz már benne. – Rövid szünetet tartok. – De rád szükségem van, Grey.

Grey összehajtja a cetlit, és visszaadja nekem. A nemtetszése már a múlté.

– A lehető leggyorsabban visszatérek.

Harper jelenik meg az ajtóban. A szeme piros és könnyáztatta, a hangja azonban magabiztos. Kerüli a tekintetemet.

– Készen vagyok.

Bizonytalanság honol a levegőben.

Grey azon gondolkodik, megtagadja-e a parancsomat.

Én azon gondolkodom, megkérjem-e Harpert, hogy maradjon.

Harper végül rám néz.

– Kár, hogy nem mondtad el.

– Ne áltassuk magunkat, milady! Most már mindent tudsz. Ha előbb beavatlak, talán másképp döntöttél volna?

Ettől megnyugszik.

Mindannyian a körülmények áldozatai vagyunk, és a szabadulást keressük. Ami nem létezik.

– Nem. Nem hiszem. – Harper nagyot sóhajt. – Nem… nem akarom, hogy így érjen véget. Hazugsággal. Árulással.

Közelebb lépek hozzá. Elakad a lélegzete, ám ezúttal nem húzódik el tőlem. Hozzáhajolok, hogy még egyszer utoljára az arcomon érezzem a leheletét.

– Ne ezt a pillanatot őrizd meg az emlékezetedben, milady! Gondolj arra, ami ezelőtt történt!

– Rhen! – suttogja. – Kérlek!

Hátralépek.

– Grey parancsnok! Kisérd haza a hölgyet! Ez parancs!

Grey, mint mindig, most is engedelmeskedik.

Harminckilencedik fejezet

HARPER

ELŐSZÖR A VÁROS ILLATA csap arcul. Metsző hideg van, kipufogógáz és étolaj szaga keveredik a levegőben, amit egy csipetnyi húgyszag és bónuszként kukabűz fűszerez. Egy sikátorban vagyunk Greyjel, egy étterem és egy gyógyszertár közé ékelődve. Fölöttünk, az éjszakai égbolton ugyanazok a csillagok ragyognak, amiket Emberfallban láttam, de itt valahogy távolibbnak tűnnek a mindent túlragyogó neonfények miatt.

Aztán a hangok is elérnek a tudatomig. Eddig észre sem vettem, milyen zajos város ez a Washington, pedig éjszaka van. Légkompresszorok, zümmögő neoncsövek, autózúgás. Még a szél is hangosabb, fütyülve suhan át a sikátoron, hogy megcibálja a fürtjeimet és bekússzon a pulóverem szálai közé.

Az alkalmazkodás már nehezebben megy, bár ismerem ezt a sikátort, és a gyógyszertárat is, ami mögött állunk. Hat hétig voltam Emberfallban, és a bricseszek, kisingek, szoknyák és fűzők után idegennek érzem a kopott pulóveremet meg a farmeromat. Egyedül a csizmát hoztam magammal a kastélyból, meg ezt az egyszerű bőrtáskát, ami itt lóg a vállamon, és amit Rhen dugig pakolt ezüstpénzzel, Arabella ékszereivel és öt rúd arannyal. Fogalmam sincs, mire lesz elég, de ha mást nem, legalább időt nyerek vele.

Grey felfegyverkezve, teljes páncélzatban áll mellettem; kimondottan anakronisztikus látványt nyújt a kínai étterem villogó neonreklámja előtt. Az arckifejezése elutasító, kifürkészhetetlen.

Mióta Rhen megparancsolta neki, hogy hozzon haza, alig szólt hozzám.

Lelkiismeret-furdalásom van. És csalódott vagyok. Tulajdonképpen nem is tudom, mit érzek.

Nagyot nyelek.

– Megérkeztünk. – Akaratlanul is könnybe lábad a szemem, de sietve megtörlöm az arcomat. – Most már mehetsz.

– Előbb hazakísérlek.

– De… így fogsz végigjönni az utcán?

Vacogva szívom be a levegőt. Úgy hozzászoktam a gyapjúköpenyhez meg a szőrmebundához, hogy már el is felejtettem, milyen az élet idehaza.

– Majd távolról követlek. – Grey meglazítja a köpenyét, és a vállamra teríti. Gyorsan összecsatolja rajtam. – Kissé alulöltöztél, milady.

– Már nem vagyok „milady” – mondom. – Csak Harper.

– Te sokkal több vagy, mint Harper, bárhol legyünk is.

– Grey…

Elcsuklik a hangom. Nem tudom, mit mondhatnék.

Halálra ítélem Greyt. Halálra ítélem Rhent.

Sőt, valószínűleg egész Emberfallt.

Lehunyom a szemem.

– Grey… én olyan… olyan…

– Fogy az idő, lassan indulnom kell.

– Jó. – A tenyerembe temetem az arcomat, és mélyeket lélegzek. Amikor az ujjaim a begyógyult heghez érnek, leengedem a kezemet. – Bocsánat! Menjünk!

Grey úgy olvad bele a sötétbe, mintha ott sem lenne. Mintha egyedül baktatnék Washington utcáin; csak a saját csoszogásomat hallom, ahogy a csizmám talpa egyenetlen időközönként a járdához ér. Grey köpenye mázsás súlyként húzza a vállamat.

Minden lépés arra emlékeztet, amit Rhen mondott a döntéseinkről.

Biztosan érzem, hogy rosszul döntöttem, de nem hagyhatom cserben Jake-et, bármit tesz is vele Barry.

A D utca és a Hatodik sugárút sarkán megállok. A házunk az utca túloldalán áll. Csak egy ablakban világít a lámpa.

A miénkben. Az enyémben, bár már nem ez az igazi otthonom.

Belépek egy bolt napellenzője alá, és Grey megáll mellettem. Két üvegkirakat közé szorultunk, olyan közel vagyunk egymáshoz, hogy érzem Grey testének melegét.

A kivilágított ablakra mutatok.

– Az ott a lakásunk.

Grey bólint.

– Ha te mondod.

Rámeredek. A tekintete hűvös és sötét.

– Marcona Grey! – suttogom. – Ne haragudj rám!

Ezzel kibillentem a sztoikus nyugalmából. Sóhajtva érinti meg az államat, és szomorú mosollyal mondja:

– Egy hercegnő ne szabadkozzon egy…

A nyakába vetem magam, és átölelem. Kicsit olyan érzés, mintha egy téglafalat ölelgetnék, de Grey végül a hátamra csúsztatja a kezét, és akkorát sóhajt, hogy a lehelete meglobogtatja a hajamat.

Hirtelen azt kívánom, bárcsak visszavinne Emberfallba Rhenhez és azokhoz az emberekhez, akik ilyen hamar belopták magukat a szívembe!

Ez a magányos kivilágított ablak mintha csúfot űzne belőlem.

Ha maradok, soha többé nem látom Greyt. Soha többé nem látom Rhent.

Grey sietve elhúzódik tőlem, de még letörli a könnyeket az arcomról a hüvelykujjával.

– Ha rajtam múlna – mondja –, még most is Emberfallban lennél.

– Tudom. Szerinted mit hittem?

– A családod szenvedett volna – folytatja szenvtelenül. – És ahogy Lilithet ismerem, alighanem végig kellett volna nézned a halálukat. – Hirtelen elhallgat. – És sosem bocsátottál volna meg nekem.

Van valami megnyugtató ebben a kijelentésben. Így legalább tudom, hogy senkinek sem könnyű.

– Felkísérlek az ajtóig – ajánlkozik Grey –, ha óhajtod.

A túloldalra pillant, ugyanolyan éberen, mint amikor Rhent őrzi. Elképzelem, ahogy karddal az oldalán végigsétál a szintünkön. A nyugdíjas vénasszony, aki a folyosó végén lakik, valószínűleg szívinfarktust kapna, ha meglátná.

– Már nem vagyok veszélyben – válaszolom. – Legalábbis úgy tűnik. Reggelig haladékot kaptunk.

Grey egykedvűen néz rám. Aztán lecsatolja a karjáról a késtartót.

– Mit csinálsz? – kérdezem.

A kezem után nyúl, majd feltűri a pulóverem ujját.

– Nekem nincsen pénzem, sem ékszerem – mondja alig észrevehető mosollyal. – Csak fegyverem.

– Grey! – Nagyot nyelek. – Ez a tiéd.

– Van még belőle.

Grey a karomra illeszti a bőrpántot, és jó szorosra húzza, bár még így is laza marad egy kicsit. Aztán a másik karvértet is lecsatolja, és a másik karomon is megismételi a műveletet. Amikor végzett, letűri a pulóverem ujját. Kések és bőrpántok lógnak a karomon, de nem érzem tehernek. Inkább megnyugszom tőle.

– Sokkal hatékonyabb, mint a feszítővas – jegyzi meg Grey.

Elpirulok.

– Azért az is megtette a hatását.

– De meg ám.

Újabb könnycsepp gördül le az arcomon.

– Grey!

Grey hátralép, indulni készül.

– Milady!

Felgyorsul a pulzusom.

– Várj még!

– Azt a parancsot kaptam, hogy a lehető leghamarabb térjek haza – feleli Grey.

– Jó. – Némán nyeldesem a könnyeimet, de aztán feltartom a kezem. – Várj! Várj!

Grey felsóhajt.

– Gyere vissza! – hadarom. – Még vissza tudsz jönni?

Grey teljes megrökönyödéssel néz rám.

– Milady?

– Látnom… látnom kell anyámat. Meg kell mentenem a bátyámat. Most… most még vissza tudsz jönni, ugye?

Grey úgy bámul rám, mintha csapdát szimatolna.

– Huszonnégy óra – mondom. – Vissza tudsz jönni huszonnégy óra múlva? Ugyanide?

– Mi célból?

Megremeg a hangom. Én sem tudom biztosan. Még túl sok a kérdőjel, nem tudom, egyáltalán megmenthetem-e a családomat. Nem tudom, megtörhetem-e Rhen átkát. De azt biztosan érzem, hogy nem hagyhatom ennyiben a dolgot.

– Hogy visszavigyél Emberfallba. – Nagyot nyelek. – Lilith azt mondta, hogy most már szabad átjárásod van. Kérlek, Grey! Hadd… hadd segítsek a családomnak! Kérlek!

Greynek arcizma sem rándul, de látom rajta, hogy a lehetséges végkimeneteleket latolgatja.

– Tudod, mire számíthatsz – feleli végül. – Tudod, mi lesz a hercegből. És mégis arra kérsz, hogy vigyelek vissza?

– Nem tudom, mire számíthatok – suttogom. – De meg akarom próbálni.

– Éjfélkor – mondja. – Egy nap múlva. Itt foglak várni. Tizenöt percig. Nem tovább. Nem hagyom, hogy a herceg hamis ábrándokba ringassa magát.

Grey arra számít, hogy nem jövök el, állapítom meg riadtan.

– Itt leszek. Várlak.

Grey bólint, majd a túloldali ablakra pillant.

– Fogy az idő, milady.

– Tudom – felelem szaggatott sóhajjal. – Holnap este találkozunk. Ez inkább kérdés volt, mint kijelentés.

– Igen – válaszolja Grey. – Visszajövök.

– Éljen Emberfall! – mondom bizakodón.

Ezzel sikerül megmosolyogtatnom, előcsalnom belőle az igazi Greyt.

– Éljen a nép!

Azzal hátralép, és köddé válik.

Megállok az ajtónk előtt. Hetek teltek el az eltűnésem óta, de minden olyan ismerős, mintha csak tegnap távoztam volna. A lakásszám kicsit csálén áll a patinás kopogtató alatt, pont úgy, ahogy régen.

Óvatosan kopogok, nehogy felébresszem a szomszédokat.

Csak a csend válaszol, lüktető némaság, ami egy ütemet ver a szívemmel. Nyirkos a tenyerem. Nem tudok értelmes magyarázattal szolgálni, hol voltam idáig. Nem tudok értelmes magyarázattal szolgálni, honnan szereztem a pénzt és az ékszereket.

Már bánom, hogy nem hagytam a táskát a bejárat előtt, és kértem meg Greyt, hogy vigyen vissza Emberfallba.

Vagy vigye magával az egész családomat.

De hová, gondolom magamban. A háborúba? Az jobb lenne?

És mi lenne anyával, ha elszakítanánk az orvosoktól? A morfinpumpájától?

Nem tudom.

Nem tudom.

Csak annyit tudok, hogy idegrohamot kapok, ha valaki nem nyit ajtót. Újra bekopogok, ezúttal kicsit hangosabban.

Csend.

Aztán fojtott szitkozódás hallatszik a túloldalról, és kulcs fordul a zárban.

Jake áll előttem.

Egyszerre látszik idősebbnek és fiatalabbnak, mint az emlékeimben. Ez fel sem tűnt a látomásban. Az arca vékonyabb, de sokat edzhetett, mert a válla szélesebb, és a mellkasa szinte szétfeszíti a pólóját. Egynapos borosta feketéllik az állán, a tekintete sötét, fáradt és rémült.

Magához ránt, és szorosan átölel.

– Úristen! Harper! Úristen!

Sírva fakad.

Még sosem láttam sírni.

Ha úgy vesszük, most sem, mert az arcom a vállához préselődik, de érzem, hogy zokogás rázza a testét.

– Úgy aggódtam! – mondja. – Már azt hittem, elkaptak. Már azt hittem, meghaltál. Már azt hittem… már azt hittem…

– Nyugi! – Elcsuklik a hangom, és én is sírva fakadok. – Nyugi! Itthon vagyok. Jól vagyok.

Jake hirtelen eltol magától.

– Dehogy vagy jól! Az arcod… ki tette ezt veled? Hol voltál? – Mielőtt bármit is mondhatnék, rémület villan a bátyám tekintetében. – Sürgősen el kell tűnnöd! Nem láttak meg? Mindjárt visszajönnek. Harp… gáz van. Nem… nem… – Hirtelen elhallgat, és a hajába túr. – Hol voltál?

Esélyem sincs válaszolni, mert Jake vadul megrázza a fejét.

– El kell tűnnöd innen! Bújj el! Épp azt próbálom kitalálni, hova vigyem anyát…

– Nem megyek sehova – vágom rá határozottan.

Jake meglepetten pislog.

– Az sem hatja meg őket, hogy anya haldoklik – mondja rekedtes hangon. – Harper, légyszi! Majd csak kitalálunk valamit…

– Nem megyek sehova.

Jake hangnemet vált.

– Elkaptak? Azért jöttél, hogy figyelmeztess? Ezt ők csinálták? – kérdezi, és a tekintete ismét megállapodik az arcomon.

Tudtam, hogy semmi jóra nem számíthatok. Tudtam, hogy keserédes lesz a hazatérés.

De… ez még nekem is sok.

Grey karvértjei egyre nehezebbek.

– Jake – mondom szelíden.

A bátyám idegesen túr a hajába.

– Kilencig van időnk. Nem tudom…

– Állj! – Leakasztom a táskát a vállamról. – Ne pörögj be, Jake! Nesze! Készítsünk tervet!

Jake elutasító horkantást hallat.

– Harper, hacsak nem százezer dollár vagy egy golyóálló mellény lapul abban a táskában, jobb lesz, ha meghúzod magad valahol. Nem tudom, miért pont most jöttél haza, de ennél rosszabb időpontot nem is választhattál volna.

Már el is felejtettem. Hogy én soha semmit sem tudtam megoldani. Hogy engem mindig bedugtak a hátsó szobába, vagy otthagytak a sikátorban, mert másra nem voltam jó.

Odadobom a táskát a bátyámnak. Az súlyos puffanással csapódik a mellkasának, a belsejében megcsörrennek az érmék.

– Nesze! – vetem oda dühösen. – Pénzt hoztam.

– Mi? – suttogja.

– Pénzt hoztam. Most pedig látni akarom anyát. – Megremeg a hangom. – Mindent elmesélek. Aztán kitaláljuk, mi legyen.

Negyvenedik fejezet

RHEN

AZ UTASÍTÁSAIM ELLENÉRE a szívem mélyén arra számítok, hogy a parancsnok Harperrel tér vissza. Szinte már látom is, amint Grey szenvtelen arccal bevonszolja a rúgkapáló, sikoltozó lányt a kastélyba, majd leteszi az ajtóm előtt.

Ezek a képzelgések nem vezetnek semmire. Inkább a Karis Lurannal való tárgyalást kellene előkészítenem. Beszéltem a tábornokaimmal, és a katonák is elhelyezkedtek a vár körül.

Még megmenthetem Emberfall népét.

Talán még arra is van idő, hogy keressünk egy másik nőt, és megtörjük az átkot.

Ez a gondolat akár vidám is lehetne, ha nem a kétségbeesés szülte volna. Kihúzom a kristálydugót az üvegből, és töltök magamnak, nézem, ahogy a bíborvörös folyadék a pohárba csorog. Kortyolok egyet, aztán levetem az ingemet, hogy ágyba bújjak, és ahogy átvágok a szobán, az egyik szék támlájára hajítom.

Ekkor megpillantom magam a tükörben.

Harper alig néhány órája ment el, de a pikkelyek máris szétterjedtek.

Hangos kopogás hallatszik az ajtó felől.

Ördög és pokol! Fogom az ingemet, és magamra ráncigálom. Csillámló árnyék sejlik elő a nyakkivágás alól, így hát a kabátomat is felhúzom, és kapkodva becsatolom a szíjakat.

– Szabad! – kiáltom.

Az ajtó feltárul. Grey áll a küszöbön. A haja szélfútta, a szeme vörös, a karvértje is eltűnt, de egyébként sértetlenül tért vissza a kastély falain túli világból.

És egyedül.

– Tehát vége – mondom. – Elment.

Grey bólint.

Fogom a poharat, és egy hajtásra leküldöm a tartalmát.

– Gyere be! Csukd be az ajtót!

Grey egy pillanatig habozik, majd így szól:

– Látom, megdupláztad az őrséget a kastély körül. Ha felkészülten akarjuk várni Karis Luran érkezését, azt tanácsolom, helyezzünk őröket…

– Grey!

Az őrparancsnokom elhallgat.

– Most nem akarok Karis Luranról beszélgetni.

Kihúzom a palackból a kristálydugót, és újból teletöltöm a poharamat. Mélyvörös örvény kavarog az alján.

Grey némán várakozik.

Habozás nélkül teletöltöm a másik poharat is, majd átnyújtom Grey parancsnoknak.

Ő rám néz, de nem veszi el az italt.

– Mire vársz, parancsra? – kérdezem.

Grey kiveszi a kezemből a poharat.

Magasba emelem az italomat, mintha pohárköszöntőt akarnék mondani. Grey összevonja a szemöldökét, ám végül követi a példámat.

– Bocsáss meg! – mondom halkan. – Vesztettem.

Grey mozdulatlanná dermed, nagyot sóhajt, majd legnagyobb meglepetésemre fenékig üríti a poharát. Köhögni kezd.

Mosolyogva vonom fel a szemöldökömet.

– Csak aztán nehogy a padlón köss ki.

– Még az is meglehet. – Grey a fejét rázza, és levegő után kapkod, mintha a szesz belülről égetné a torkát. Érdes hangon mondja: – Ez nem bor.

– Nem. Likőr. Valkins Valley-ből. Apám mindig tartott itthon egy-két üveggel.

– Emlékszem.

– Sejtettem.

Kíváncsi vagyok, arra is emlékszik-e, hogy apám senkinek sem engedte meg, hogy hozzányúljon az üveghez, még nekem sem. A szabály úgy beleégett az elmémbe, hogy csak a sokadik szezonban mertem megkóstolni az italt, holott apám akkor már rég halott volt.

Én is kiiszom a poharamat, és tüstént a palack után nyúlok.

– Még egyet?

Grey habozik, majd felemeli a poharát.

– Igen – feleli, bár úgy látom, nem teljesen biztos a dolgában.

Erőtlen mosollyal töltök.

– Ha tudom, hogy ilyen készséges ivócimborám leszel, már rég megkínáltalak volna.

– Régebben nem lettem volna ennyire készséges. – Grey ugyanazzal a mozdulattal emeli a magasba a poharát, mint az imént én is, és várja, hogy leutánozzam. A szesz még nem bódította el; a tekintete tiszta és egyenes. – Nem tartozol bocsánatkéréssel.

Most is ugyanolyan sebesen ereszti le a torkán az italt, mint az előbb.

Széles mosollyal nézem.

– Vigyázz, mert csakugyan a padlón fogsz kikötni, parancsnok! – A kandallónál álló székek felé intek a fejemmel. – Helyezd magad kényelembe!

Amikor elfoglalom az öltözőszobához közelebb eső széket, Grey lecsatolja a kardját, és letelepszik a kandalló elé. A fegyverét maga mellé fekteti a padlóra. Nem lehet részeg, ha a keze ügyébe helyezi a fegyvereit.

– Még egyet? – kérdezem.

– Mindjárt pirkad, felség. Nem szabad…

Elcsuklik a hangja, amikor harmadszorra is színültig töltöm a poharát.

Felsóhajt, de azért elveszi tőlem az italt.

Ezúttal nem várom meg a pohárköszöntőt. Egyszerűen felhajtom az italt.

– Emlékszel arra az éjszakára, amikor Lilith rám támadt, és te felhoztál a szobámba?

– Mikor?

Hát ez az.

– Harper érkezésének napján.

– Igen.

Az alkohol egyre erősebben bizsergeti az ereimet, és fellazítja a gondolataimat.

– Akkor azt mondtam, ha nem sikerül megtörnöm az átkot, felmentelek az esküd alól.

Grey rezzenéstelen arccal néz rám.

– Így van.

Tudom, hogy arra is emlékszik, mit kértem tőle: hogy öljön meg, ha nem sikerül megtörnöm az átkot, és a változás jelei már kézzelfoghatóak.

A tűz halkan ropog a sötétben.

– Felmentelek az esküd alól, Grey – mondom. – Miután találkoztunk Karis Lurannal, kérlek…

– Nem.

– Mi?

Grey kiissza a poharát, majd egy kissé hevesen csapja le a kisasztalra. Köhécselni kezd.

– Azt mondtam, nem.

– Grey…

A parancsnok felpattan, és olyan gyorsan rántja elő a tőrét, hogy hátrahőkölök; hirtelen biztosra veszem, hogy Grey itt és most szíven szúr.

Ő azonban megfordítja a kést, és felém nyújtja.

– Ha akarod, kölcsönadom a tőrömet. De nem úgy akarok véget vetni az örök szolgálatnak, hogy elpusztítom az embert, akire felesküdtem… – Egyre kásásabban beszél. – Megesküdtem, hogy megvédelek.

Kirobban belőlem a nevetés, de köhögéssel fedem el.

– Tedd el azt a fegyvert, mielőtt megvágod magad!

Grey résnyire szűkült szemmel csapja az asztalra a tőrt. Furcsállom ezt a viselkedést – a pohárcsapkodást, a tőrrel hadonászást –, de amikor Grey le akar ülni, majdnem elvéti a széket.

Ezúttal hangos hahotára fakadok.

– Grey, alig tíz perc telt el.

– Apádat okold. – Grey hangja még mindig rekedtes, de most, hogy leült, máris stabilabbnak hat. – Ő rendelte el, hogy az őrök tartózkodjanak a szesztől.

– Akármit végzek is Karis Lurannal, és akár teljesíted a végakaratomat, akár nem, a találkozó után tüstént hagyd el a kastélyt, Grey!

– És hova menjek?

– Tehetséges harcos vagy. Hamar találsz munkát. Írjak ajánlólevelet?

– Ezzel ne viccelődj!

– Elbuktam, Grey. A sárga földig leihatom magam, még toporzékolhatok is dühömben, de ez nem változtat a lényegen. Harper elment. Nem szeretett engem. – Egy pillanatra elgondolkodom. – Azt hittem, talán… – Nem fejezem be a mondatot. Megrázom a fejem. Aztán egyenesen Grey szemébe nézek. – Menj vissza érte! Miután mindennek vége. Láttam a szikrát köztetek…

Grey elfordítja a tekintetét.

– Vagy tévedek? – kérdezem. – Tán máshol hagytad a késeidet meg a karvértedet?

– Nem tévedsz. – Grey egy darabig tétovázik, aztán hadarni kezd, de folyton megbotlik a nyelve, szinte már komikus, amit művel. – Jobban mondva… én sohasem akartam elte… elterelni rólad a figyelmét…

– Tudom.

Grey egyre hevesebben rázza a fejét.

– Nem szabadna ilyen nyíltan beszélnem. Ez az átkozott ital összezavarta a gondolataimat.

– Sokan éppen ezért szeretik. – Rövid szünetet tartok. – Tehát visszamész Harperért?

Egyfolytában ez bolygat. A legjobbat akarom Harpernek. És Greynek is. Helyénvalónak tűnik, hogy a bukásom után egymásra találjanak.

De a csalódottság kis híján felemészt, sokkal fájdalmasabb, mint Lilith kínzásai.

– Vissza – feleli Grey.

Nem kell ide tőr. Ez a mondat egészen a szívemig hatol. Töltök még egy pohárkával.

– Helyes.

– Mert megkért rá.

Felkapom a fejem.

– Tessék?

– Ez volt az utolsó parancsa, mielőtt magára hagytam. Hogy menjek vissza érte, ha mindent elrendezett otthon. Hogy hozzam vissza Emberfallba.

Kár volt meginnom ezt a cukros löttyöt. A gondolataim tántorogva, botladozva próbálják követni a hallottakat.

– Mikor? Grey! Mikor?

– Egy nap múlva. Éjfélkor.

Egy nap. Egy nap.

– Az már késő – válaszolom.

Grey rám szegezi a tekintetét. Vagy legalábbis megpróbálja.

– Miért?

Ha fel is lobbant a szívemben a remény, rögvest elhamvadt. Kicsatolom a kabátomat, majd széthúzom az ingemet, hogy Grey is lássa a pikkelyeket.

Grey, ahogy elvárom tőle, nem szisszen fel, hanem sóhajt egyet, és újból a poharáért nyúl.

– Meggondoltam magam. Kérek még egyet!

Töltök. Iszunk.

Sokáig hallgatunk, és az alkohol végül az alvás szélére sodor. A szoba meleg, a tűz hívogatóan ropog. Elnehezedik a szemhéjam. A szívem mélyén azt kívánom, bárcsak meghalhatnék, bárcsak örök álomba szenderülhetnék.

Még nem. Ennyivel tartozom a népemnek.

– Pikkelyre nem emlékszem – jegyzi meg végül Grey.

Felpattan a szemem.

– Ez nekem is újdonság.

– Egész csinos… – Grey hirtelen elhallgat, és szitkozódni kezd. – Ördög és pokol! Milord… én csak azt akartam mondani…

Ismét elnevetem magam, ám a kacajom ezúttal vontatott. Álmatag.

– Részegen sokkal mulatságosabb vagy. Úgy érzem, elszalasztottam egy komoly lehetőséget.

Grey hirtelen kijózanodik.

– Gondolod, hogy mire Harper visszatér, már túl késő lesz? Hamarabb is visszamehetek érte.

– Nem. Grey! Ha egyáltalán visszamész érte, magadért tedd! – Megérintem a pikkelyeket, vigyázva, nehogy megvágjam magam. – Lehet, hogy már egy napunk sincs, nemhogy kettő. – Egy pillanatra elhallgatok. – Ha Harper nem is szeretett… azért meglátott bennem valamit. Nem… nem szeretnék szörny képében mutatkozni előtte.

– De hiszen… – Grey megint elkáromkodja magát. – Nem akarok tiszteletlen lenni…

– Előttem nyugodtan beszélhetsz. Már felmentettelek az esküd alól. Épp eleget szolgáltál az oldalamon. Mondd ki, amit gondolsz, Grey!

Grey rám néz.

– Még nincs itt a vég. Felráztad a népedet. Előálltál egy tervvel, amit eleinte nevetségesnek találtam, te ennek ellenére megvalósítottad.

– Nem kis részben neked köszönhetően.

Grey legyint.

– Van testőrségünk. Hadseregünk. Syhl Shallow királynője találkozóra hívott bennünket. És egy egész országot kell megvédenünk.

Fogom a poharamat, és újból teletöltöm.

– Ez igaz.

Grey kikapja a kezemből a poharat, és a kandallóba hajítja. Az ezer szilánkra törik és felsistereg. Elképedve meredek a parancsnokra.

– Azért valósítottad meg a tervedet, mert volt merszed cselekedni. – Grey fogja a tőrt, és bosszúszomjasan dugja vissza a hüvelyébe. – Lilith nem győzött. Még nem. Még te sem vesztettél. Ne tégy úgy, mintha már minden eldőlt volna!

Olyan tekintélyt parancsoló! Olyan magabiztos! Nem csoda, hogy gyorsan elnyerte a gárdisták bizalmát. Elmosolyodom. Engedelmesen fejet hajtok.

– Igenis, milord!

Egy pillanatra harag villan Grey tekintetében, de végül úgy dönt, hogy nem megy bele a játékba. Visszaül a helyére.

– Javíthatatlan vagy! Fogalmam sincs, hogy bírtam ki ilyen sokáig.

Kaján vigyorral vonom fel a szemöldökömet.

– Most az ital szól belőled?

Elvetemült mosoly játszik Grey ajkán.

– Te kérted, hogy mondjam el a véleményem.

Hátradőlök a széken. Hirtelen elérzékenyülök, a torkom elszorul, és egy mindent elsöprő érzés rágja át magát az ital ködén.

– Én megpróbáltam, Grey. – Kis híján elcsuklik a hangom, de gyorsan összeszedem magam. – Komolyan.

– Tudom.

– Nincs kiút. Egyszer azt mondtad, én mindig húsz lépéssel előbb járok. Nincs több esély.

– Talán most az egyszer játssz úgy, mint egy testőr, ne úgy, mint egy király!

Döbbenten pislogok.

– Ne tervezz előre! – mondja Grey. – Várd meg, mit lépnek a többiek! Lilith, Karis Luran. Eddig egyfolytában csak elmélkedtél meg tervezgettél meg spekuláltál.

Azzal belenyúl az övén lógó erszénybe, előhalássza a kártyapaklit, és lendületesen megkeveri. Mélyen a szemembe néz.

– Talán most az egyszer légy gyakorlatias!

Negyvenegyedik fejezet

HARPER

ANYA MÁR ÓRÁK ÓTA ALSZIK.

Hajnali öt körül jár az idő, összegömbölyödve fekszem anya mellett, és az oxigénpalackja sziszegését hallgatom. Betegségszag árad belőle. Ezt már el is felejtettem.

Minél tovább fekszem itt a pihegését hallgatva, annál inkább elfog az aggodalom, hogy elkéstem, hogy anya elmegy, és én már soha többé nem beszélhetek vele.

– Harp! – szólít meg halkan Jake az ajtóból.

Épphogy csak felemelem az arcomat a párnáról.

– Mi van?

– Órák óta itt vagy.

– Várom, hogy felébredjen.

– Van, hogy… egyáltalán nem ébred fel. – Szünet. – Nem kellene… nem kellene…

Jake hangja elcsuklik.

Tudom, mire céloz. Tudom, mit akar.

Magyarázatot.

Fáj a szemem, megdörzsölöm. A késekkel bélelt karvértek még mindig itt lapulnak a pulóverem alatt, és valahányszor megmozdulok, az alkaromhoz nyomódnak.

– Még várok – felelem. – Szeretném, ha tudná, hogy itt vagyok.

Jake bejön a szobába, és leveti magát az ágy melletti fotelba. Az arca kipirult, a szeme vörös. Úgy néz ki, mint akit az élet már vagy egy tucatszor a falhoz vágott – és ezután sem számíthat másra. Annyira megváltozott, mióta elmentem! Keményebb lett a tekintete. Óvatosabb. Szívem szerint a nyakába borulnék, és könyörögnék neki, hogy legyen megint az a jó fej báty, aki az emlékeimben él.

– Sokat kérdezősködött rólad. – Jake úgy szipákol, mintha a könnyeit szívná vissza. – Nem… nem mondtam meg neki, hogy eltűntél. Azt olvastam, hogy a gyerekek elvesztése felgyorsíthatja a kóros folyamatokat a gyógyíthatatlan betegeknél, szóval inkább nem… nem bírtam… – Elcsuklik a hangja, és megdörzsöli az orrát. – Harper, hol voltál? Honnan van a cucc?

A kérdésben nyoma sincs az előbbi érzelemkitörésnek. Jake hangja éles. Szinte már gyanakvó.

– Nem tudom, hogy magyarázzam meg.

Már kitaláltam egy mesét arról, hogy elraboltak, de megszöktem a zsákmánnyal, most mégsem akarok hazudni a bátyámnak. Így, anyám halálos ágyán ülve.

– Harper, kérdeznem kell valamit.

Anya mocorogni kezd, és mély levegőt vesz. Megdermedek, reménykedve várom, hogy felébredjen.

De hiába.

Jake-re nézek.

– Csak nyugodtan.

– Te most… nekik dolgozol? – Jake szeme sötét, résnyire szűkült, csakúgy, mint az enyém, és egyenesen az arcomra szegeződik. A bátyám fél tőlem. – Ez valami csapda?

– Mi? – kiáltom. – Nem! – Legszívesebben pofon vágnám Jake-et. – Azért jöttem, hogy segítsek.

– Ja, persze, hetekre eltűnsz, aztán az utolsó napon megjelensz itt, hogy megments minket. Ez… – Jake felsóhajt, ám a tekintete ugyanolyan kemény marad. – Túl szép, hogy igaz legyen.

– Jó – csattanok fel. – Elrabolt egy mesebeli herceg. Hercegnőt csinált belőlem. Egy gonosz varázslónő megátkozta őt. Választanom kellett, hogy segítek megtörni az átkot, vagy hazajövök…

– Anya haldoklik, és neked még van kedved viccelődni? Mi a franc van veled? – Jake feláll, és fölém tornyosul. – Hol voltál, Harper?

– Úgysem hiszel nekem.

A bátyám közelebb hajol. Legnagyobb meglepetésemre ökölbe szorítja a kezét. Az alkarján kidagadnak az inak.

– Azért csak mondd el!

Lehet, hogy meg akar félemlíteni, de akkor is a bátyám, aki a széltől is óv engem. Ráadásul Marcona Grey és Rhen katonái tanítottak verekedni, tehát méltó ellenfele vagyok.

– Mit csinálsz? – kérdezem. – Engem is szétversz, mint Lawrence adósait?

A bátyám hátrahőköl, a szeme tágra nyílik.

– Mi? Honnan veszed, hogy…

– Jake! – Anya szemhéja megrebben. A hangja suttogó. – Jake, mi a baj?

Jake lenyeli a dühét. Megrándul az ádámcsutkája.

– Anya! – mondja érdes, elhaló hangon. – Bocsánat!

Anya lassan felém fordítja a fejét.

– Jaj! Harper! Hát te is… itt vagy?

Erőtlen a hangja. Alig hallom.

Mire feleszmélnék, megint sírva fakadok.

– Itt vagyok, anya.

Anya lehunyja a szemét.

– Annyit… gondoltam… rád. Ugye… érezted?

– Igen – felelem elfúló hangon. – Igen.

– Nagyon büszke vagyok rád. Olyan… szorgalmasan dolgoztál.

Eláll a lélegzetem.

– Anya?

– Nem mindig érteni, miről beszél – dünnyögi Jake az orra alatt.

– De jó… hogy együtt látlak… titeket! Mindig… mindig vigyázzatok egymásra!

– Úgy lesz.

Felemelem karcsú kezét, és megpuszilom a csuklóját.

Megrebben a szemhéja. Rám néz.

– Örülök, hogy itt vagy. Már nagyon vártalak. – Hosszú szünet. Olyan hosszú, hogy már kezdem azt hinni, anya elaludt. – Nagyon szeretlek titeket.

– Én is szeretlek, anya.

Olyan régóta vártam, hogy vele lehessek, de most, hogy itt vagyok, vészesen fogy az idő. Szörnyű volt látni a szenvedését, de most, hogy itt vagyok, nem akarok elszakadni tőle.

– Én is szeretlek – mondja Jake.

Már nem tornyosul fölénk. Az arca nyúzott és sápadt.

Anya beszívja a levegőt.

Aztán már nem lélegzik tovább.

Negyvenkettedik fejezet

RHEN

KARIS LURAN CSUPÁN NÉHÁNY őrrel és szolgával érkezik. Szinte nincs is kísérete.

Egy magas ablakban állunk Greyjel, és nézzük, amint a királynő kocsija begördül az udvarra. Négy testőr, kettő elöl, kettő hátul. Zölddel és feketével szegett sötét páncélt viselnek, arcuk alsó felét acélpajzs takarja. Könnyű, egyenes, kétélű kard van náluk, ami északon nagyon kedvelt fegyver. Gyors, kegyetlen és halálos. Akárcsak a királynő testőrei.

A járművet zöld selyem borítja, a lovak kantárján ezüstcsengők csilingelnek. A kocsi ablakain fehér gézszerű függöny, ami vadul remeg a szélben. Nem látunk be mögé – de Karis Luran biztosan lát minket. A katonáim már felsorakoztak az udvaron, de sok közöttük az újonc. Nem tudjuk, mire képesek. A mai nap sikere többnyire mások cselekedetein múlik.

Bár… ha jól belegondolok, ez mindig is így volt. Még apámnál is. Ez csak most tudatosul bennem.

– Négy őr – mondja fojtott hangon Grey. – Vajon a gyengeség jele?

– Nem. – A hintó felé intek, ami ebben a pillanatban áll meg a kastély előtt. – Úgy véli, nincs mitől tartania.

Eredetileg az volt a tervem, hogy a Nagyterembe vezettetem a királynőt és a kíséretét, és jól megváratom őket. Egy kis erőfitogtatás. Apám biztosan ezt tenné.

De ha Karis Luran ilyen gyér kísérettel érkezett, ami az erőfitogtatást illeti, már a képembe is vágta a kesztyűt.

Fő a gyakorlatiasság.

– Gyere! – mondom Greynek. – Menjünk le!

Nem tudom megszabni, milyen zene szóljon a Nagyteremben, milyen ételek kerüljenek az asztalokra, de ma könnyed, élénk dallam szól, hárfa és fuvola, tökéletes háttérzene egy kora reggeli találkozóhoz. A kastély hölgyei mindent elkövettek, hogy ünnepibbé varázsolják a környezetet. Most először őszi színek kavalkádja lóg alá a gerendákról és díszíti az asztalokat: sötétzöldek, rozsdabarnák, óaranyok. A lépcsőhöz vezető hosszú szőnyeget lecserélték, a szegélye most élénk arany és vörös árnyalatban pompázik. Ahogy elindulok a folyosón, a lépcső tövében álló őrök lekövetik a mozgásomat. Grey int nekik, hogy maradjanak a helyükön.

Ha a királynő négy testőrrel lép be a kastélyomba, nekem egy is elég.

A szívem úgy ficánkol a mellkasomban, akár egy láncaitól szabadulni akaró vadállat. Nekem már nincs miért élnem – de a népemnek igen. Ez az utolsó esélyem, hogy megvédjem.

Az őrök felkészülnek, hogy kitárják előttem az ajtót. Miközben a fa panaszosan nyikorog, legszívesebben rájuk kiáltanék, hogy várjanak még.

Mint mindig, most is inkább időt kérnék.

Jaj, Harper! Éjfél. Attól tartok, nem várhatunk addig.

Sőt, tudom. A ruhám alatt lapuló pikkelyek beleakadnak a szövetbe. Az ajtó feltárul. Hűvös őszi levegő áramlik be a Nagyterembe. Karis Luran áll az ajtó előtti márványlépcsőn, zöld-elefántcsontszín selyemruhájának uszálya hosszasan kígyózik a háta mögött. Krémfehér homlokán ezüstpánt csillog a reggeli fényben, hogy aztán valamivel hátrébb belevesszen a vérvörös hajzuhatagba. A királynő nem szép, de feltűnő jelenség. A szeme sötétarany, akár melegséget is sugározhatna, de egy szemernyi kedvesség sincs a tekintetében. Rögtön magára vonja a jelenlévők figyelmét. Egy nő, akinek parancsára emberek százait mészárolják le – és ez nemcsak kitaláció.

A testőrei négyszöget képeznek körülötte. Mind a négyen egyforma magasak, de nem túl nyúlánkak. Vékonydongájúak, a páncéljuk azonban vastag. Az arcuk alsó felét takaró szoros acélpánt androgün külsőt kölcsönöz nekik, ami kissé nyugtalanít.

Az elmék játéka. Ismerem ezt. Én jobb vagyok ennél.

Meghajolok.

– Karis Luran! – mondom meleg hangon. – Légy üdvözölve Emberfallban!

A királynő rám néz, majd elutasítóan fordítja el a tekintetét. Amikor megszólal, erős akcentussal beszél, de a szavai tökéletesen érthetőek.

– Hozd elém apádat, fiú!

Minden szava sértés.

Hozd elém!

Apádat!

Fiú!

Amióta változások következtek be, és lemészároltam a családomat, Emberfall gyakorlatilag az én uralmam alatt áll, és az átélt tragédiák ellenére jó dolgok is történtek. Ezek a változások most is itt vannak velem a Nagyteremben, a hátam mögött állnak, harcra készen. Egyeztettem a nemesekkel. A városvezetőkkel. Amikor elbukom – mert el fogok bukni, vagy Grey, vagy a saját kezem által –, Emberfall nem vész oda. A seregem kicsi, de tetterős. Életemben először enyhe büszkeséget érzek, amikor arra gondolok, ki vagyok és mit hoztam létre.

És Karis Luran egy mondattal eltiporná ezt a szikrát.

Alig bírom türtőztetni magam. Érik a változás, már nincs messze, és így még nehezebb kordában tartani a dühömet, mint egyébként. Mélyen beszívom a levegőt.

– Én hívtalak ide. Velem fogsz tárgyalni.

– Engem senki sem hív sehová.

Ez nem dühös kirohanás. Egyszerű kinyilatkoztatás.

A halk hárfazene tovább duruzsol a háttérben. Grey parancsnok árnyékként áll mögöttem.

– Idehívtalak – felelem hasonlóan közömbös tárgyszerűséggel. – És most itt vagy.

Karis Luran arckifejezése egy mákszemnyivel szigorúbbá válik.

– Egyedül a királlyal vagyok hajlandó tárgyalni. Senki mással.

– Vagy velem tárgyalsz, vagy visszatérsz Syhl Shallow-ba. A seregem örömmel elkíséri az erőidet a határig.

A királynő szenvtelen pillantást vet rám.

– Hol az apád?

– Üdvözletét küldi.

– Hol van?

Már a nyelvemen van, hogy nincs joga válaszokat követelni, de most az a legfőbb célom, hogy a találkozó ne totális háborúval végződjön.

– Diszi királyát látogatja meg. A szövetségünkről tárgyalnak. – Minden szavam szenvtelen és kimért, ez a beszélgetés azonban jóval erőszakosabb, mint a kardcsörgetés. – Néhány hete a katonáid kis híján megölték Harper hercegnőt. Az apja már alig várja, hogy Emberfallba küldhesse a seregeit.

– Nem tudom, miféle ország ez a Diszi.

– Nos, ez igazán sajnálatos. – Egy pillanatra elhallgatok, és a feszültség vastag lepelként borul ránk, örvényként kavarog a nyitott ajtón besurranó szélben. – Szeretnéd megvitatni, mit jelent ez a szövetség a hazámra nézve? – Újabb szünet. – És a tiédre?

– Syhl Shallow-ban, ha valakit hazugságon kapok, kivágatom a nyelvét és lenyeletem vele.

A királynő háta mögött az egyik őr kivonja a kardját, és a tenyérére fekteti. Fenyegetés. Méghozzá egyértelmű.

Tőlem jobbra Grey nem mozdul, de a figyelme kiéleződik. Csak akkor ránt fegyvert, ha feltétlenül szükséges. Remélem, az emberei is ugyanilyen türelmesek.

– Elbűvölő! És mondd csak, Karis, először megfőzeted a szakáccsal…

– Nem merészelj ilyen hangon beszélni velem! – A királynő tekintete elsötétül. – Ne gúnyolódj!

– „Fiú”-nak szólítottál. Azt hittem, barátok vagyunk.

– Én Syhl Shallow királynője vagyok. Tudd, hol a helyed!

– Én pedig Emberfall trónörököse vagyok. – Nagyon figyelek, hogy egy szemernyi düh se érződjön a hangomon. – Ehhez tartsd magad!

– Á, értem! – A királynő szája felfelé görbül, amit akár mosolynak is nevezhetnénk, ha a kedvesség táplálná. – A kémeim már felhívták a figyelmemet Diszire. A szövetségetekre. Harper hercegnőről is hallottam, meg arról a rengeteg katonáról, akit ide akar vezényelni. Az invázióról, amit a sánta hercegnő akar indítani.

– Ne merészelj így beszélni a hercegnőről!

Karis Luran azonban ott folytatja, ahol abbahagyta.

– Hallom, hogy a sereged egyre csak gyarapszik, hogy a visszatéréseddel sikerült feltüzelned az emberfalliakat.

– Örömömre szolgál, hogy ilyen jó hírekkel térhettem haza Disziből.

Karis Luran fojtott hangon mondja:

– A kémeim egy katonát sem láttak, aki Disziből érkezett volna. Sem titkos megbízottakat. Sem szolgákat, akik a te állítólagos „hercegnődet” kísérték volna. – A királynő körülnéz. – Még a hercegnő sem áll az oldaladon. Újból felteszem a kérdést, fiú. Hol van az apád?

Vesztésre állok. Kudarcot vallok. Már megint.

– Már válaszoltam a kérdésedre.

– Gyanítom, hogy a válaszodnak vajmi kevés köze van az igazsághoz. Ne kelljen harmadszor is megkérdeznem!

– Azért hívtalak ide, hogy megvitassuk, miként kerülhetnénk el, hogy a katonáidat erőszakkal kelljen elűzni a hazámból. A király pecsétjét viselem. Bízhatsz bennem. Inkább ítélnéd halálra a népedet, mint hogy tárgyalj velem?

– Azt hiszed, ki tudod űzni a katonáimat az országodból? Próbáld csak meg!

– Puszta gőgből kockára tennéd az alattvalóid életét?

– Nem. Ezt inkább én kérdezhetném tőled. Az alattvalóid kérjenek menedéket Disziben, ha azt hiszik, hogy a király tárt karokkal fogadja őket. Gyanítom, hamarosan rájönnek, hogy üres ígéretekkel áltattad őket. – Karis Luran rám szegezi a tekintetét. – Gyanítom, hamarosan azt is megtudják, hogy a királyuk halott, és a herceget csupán a remény és az ármány tartja a trónján.

Egy őr felszisszen a hátam mögött. Talán nem is egy. Nem tudom, védekezésből-e vagy csalódottan, de egyértelműen megbontja a rendet, és a tette nem marad észrevétlen.

Karis Luran elmosolyodik.

– Micsoda szemfényvesztés! Be kell vallanom, még engem is sikerült lenyűgöznöd, fiú.

Lesújtó pillantást vetek rá. Feltűnően pontosak a sejtései.

– Mivel bírhatnálak rá, hogy kivond a csapataidat az országomból?

– Semmi olyat nem tudsz felajánlani, amit ne tudnék elvenni tőled – feleli a királynő. Rövid szünet után így folytatja: – Nem vagyok szívtelen. Egy hetet adok, hogy a néped elmeneküljön az országból. – Megint ez a kegyetlen mosoly. – Így bőven lesz idejük eljutni a mesebeli Diszibe.

Önkéntelenül is előrelépek. Nem tudom, a közelgő változás vagy a haragom fűt-e, de a királynő testőrei fegyvert rántanak. Kísérteties összhangban.

Grey kivonja a kardját.

Karis Luran felemeli a kezét. Az őrök megdermednek.

Most már mindenki számára világos, miért nevezett „fiú”-nak.

– Majd én megmutatom neked! – sziszegem.

– Állok elébe. – A királynőnek arcizma sem rándul. – Tudod, meglepődtem, hogy apád már nem fizeti a tizedet. Innen tudom, hogy ez az egész csak komédia.

Sóbálvánnyá dermedek.

Én nem tudtam semmiféle tizedről. Főleg nem olyanról, amit Syhl Shallow-nak fizetünk.

Karis Luran így folytatja:

– Eleinte semmit sem értettem. Mi ez, agresszió? A háború előjele? Apád tudta, milyen büntetéssel sújtom, ha nem fizet. Amikor lezárták a határokat, a sejtéseim még inkább megerősítést nyertek. De amikor a kémeim arról számoltak be, hogy senki sem léphet be a királyi udvarba, gyanakodni kezdtem. Aztán elterjedt a szóbeszéd, hogy egy szörnyűséges lény tartja rettegésben Emberfallt. Teltek a hónapok, az évek. Senki sem látta a királyt. Sem a királyi családot. Az a hír járta, hogy a király elmenekült az országból. Ideküldtem hát egy ezredet, hogy foglaljanak el egy kisebb várost. Látni akartam, mi lesz a válasz. Tudod, mit fedeztek fel a katonáim?

Hogy a városaim védelem nélkül maradtak.

Már a kezdet kezdetén elvesztettem a csatát.

– Miért fizetett tizedet az apám? – kérdezem.

– Azt tőle kérdezd meg! – Karis Luran szeme fenyegetően villog. – Ha tudod.

– Ha már úgysem fizeti a tizedet, mit számít, felfedem-e az okát?

– Veled nem tárgyalok, fiú.

– Ha olyan biztos vagy benne, hogy az apám meghalt – vágok vissza –, elvárom, hogy Emberfall királyát megillető tisztelettel szólj hozzám!

Karis Luran nevetve fordul el tőlem.

– Miből gondolod, hogy te vagy Emberfall jogos örököse? Hisz te tudod a legjobban, apád milyen hajlamokkal küzd. Milyen csapodár természet. Amikor a nagyapád megtiltotta neki, hogy feleségül vegye azt a varázslónőt, gondolod, kivégeztette?

– Megölték – felelem. – Írásos bizonyíték van rá…

– Meghiszem azt. Ahogy az első házasságáról is. – Karis Luran szeme résnyire szűkül. – Mit gondolsz, hova házasodott be? Mit gondolsz, hol hálta el a nászéjszakát? – A királynő hatásszünetet tart. – Volt egy másik fiúörökös is. A nagyapád őt is meg akarta öletni, apád engem kért meg, hogy fogadjam örökbe. Nemet mondtam. Egy félszerzet? Syhl Shallow-ban? Soha! Láttam, milyen gyötrelmeken megy keresztül apád. Ezek az emberek a nagyapád kapzsisága miatt szaporodtak el az országotokban, és nézd csak meg, mire ment vele!

Az még hagyján, de én mire mentem vele! Le vagyok sújtva. Ez a találkozó egyáltalán nem úgy sikerült, ahogy szerettem volna.

Mint mindig ebben a szezonban, most sincs elég időm.

Karis Luran után megyek.

– Milyen gyerek? Hol van most?

– Számít ez? – A királynő felém fordul, és újabb kígyómosolyt villant rám. – Hát nem érted? Elvesztetted az országodat, fiú. Mit számít most már, ki az igazi trónörökös? – Beül a hintóba, de int az inasnak, hogy még ne csukja be az ajtót. – Ha menekülőre fogod, észak felé vedd az irányt! Munkát ajánlok neked a kastélyomban. A hölgyek nagyon örülnének egy új játszótársnak.

– Eszemben sincs elmenekülni – morgom fogcsikorgatva.

– Akkor erőszakkal mozdítunk el.

– Nem adom ám olyan könnyen Emberfallt!

– Nem – visszhangozza a királynő, és az utolsó csepp derű is elillan a hangjából. – Emberek fognak meghalni. Akár te vagy apád jogos utóda, akár nem, van valami, ami elárulja, hogy nem vagy igazi uralkodó. Tudod, hogyan tüzeld fel a népet. Haderőd is van, amivel ellenem vonulhatsz. De nem tudod, hogy vesztettél. Ők sem tudják, hogy vesztettek. Egy dolog egységbe kovácsolni a népet. De egyben is kell tartani.

Azzal becsapja az ajtót.

Szívem szerint megparancsolnám a katonáimnak, hogy tartóztassák fel. Gyújtsák fel a hintót, és öljék meg az őröket.

De ezzel csak felgyorsítanám a háborút.

Különösen, ha kémek is vannak köztünk.

– Lehet, hogy csak blöfföl – jegyzi meg Grey csendesen.

– Hát persze, hogy csak blöfföl. – Nézem, ahogy a hintó végigzötyög a macskaköveken. – De jól csinálja.

Felsóhajtok. A tegnap estéhez hasonlóan most sem tudom, hogyan tovább.

Menekülj!

Küzdj!

Nem tudom, mitévő legyek. Nem tudom, mit mondjak az embereimnek.

Azok után, amit Karis Luran mondott az imént, már abban sem vagyok biztos, hogy én vagyok-e a megfelelő ember erre a feladatra.

Estefelé egyedül ülök apám stratégiai szobájában. Egész nap Emberfall térképeit böngésztem, és azon tűnődtem, milyen alakzatba rendezzem a gyengécske seregemet, hogy az felvehesse a harcot Syhl Shallow erőivel szemben.

Harper egyszer játéknak nevezte ezt a tervezgetést, és igaza volt. Bizonyos értelemben az.

Egy játék, amit minden bizonnyal elveszítek. Karis Luran birtokolja az ólomkatonák zömét.

– Zaklatottnak tűnsz, Rhen herceg – szólal meg Lilith az árnyékból.

Nem nézek rá.

– Már meg sem lepődöm, hogy épp most találtál rám.

– Elhanyagoltál!

Lilith hangja duzzogást sejtet.

Nem törődöm vele. Harper fején találta a szöget, amikor azt javasolta, hogy csaljuk a katonákat a hágóhoz, mivel ez a legegyszerűbb módja annak, hogy hatékonyan megritkítsuk és levadásszuk őket. Ha Karis Luran még nem küldte át a hágón a teljes seregét, akár sikerrel is járhatunk. A már ott lévő Syhl Shallow-iak támadást indítanának. Sokan meghalnának. De ha a seregem talpon maradna, a második hullámban megsemmisítheti a királynő még mozgásban lévő erőit.

Így abban a reményben vezethetném a halálba a seregem felét, hogy megállítjuk Karis Lurant.

De minek? Hiszen alig néhány óra, és szörnyeteggé változom.

A hátam mögött karcsú kezek simulnak a vállamra, és felkúsznak a tarkómon.

– Olyan gondterhelt vagy!

Dühösen fordulok hátra, és ellököm Lilith kezét.

– Soha többé ne érj hozzám! Harper elment. Végem van.

Lilith úgy lép hátra, mintha végig ez lett volna a szándéka.

– Mulatságosnak találtam a beszélgetésedet Karis Lurannal. Ki hitte volna, hogy a nőbolond apád egy örököst hagyott maga után, aki most is itt rejtőzik a birodalmadban? – A szájához illeszti a mutatóujját. – Egy félszerzet! Bevallom, most, tudván, hogy egy elfeledett rokonom bujkál Emberfallban, kísértést érzek, hogy megmentsem a te szegény kis országodat. Bár alighanem hiába. Szegény embernek minden bizonnyal sejtelme sincs az egészről. Különben is, semmi kedvem a hódítók útjába állni, halálra unnám magam.

Gyűlölöm, hogy Lilith minden megjegyzése célba talál.

– Menj innen!

– De elkészült a pórázod, Rhen herceg. Nincs kedved megnézni? A pórázod. A szó a nyakam köré tekeredik, és szorosan rátapad.

– Nincs.

Ebben a pillanatban rájövök, mit kell tennem. Karis Lurannak igaza volt: egységbe kovácsoltam az embereimet. És csak egyféleképpen tudom egyben tartani őket.

Elfordulok Lilithtől, és az ajtóhoz lépek.

Lilith utánam jön.

– Meglátogatnám Karis Lurant. Elbeszélgetnék vele, hogy meggyőződjek róla, nem történt félreértés. Láncra verlek és magammal viszlek, így talán könnyebben kicsikarom belőle az információt.

Grey az ajtó előtt vár, riadtan nézi a nyomomban haladó Lilithet.

– Ne is törődj vele! – szólok oda neki, és továbbmegyek.

A lépcső felé tartok.

Lilith a nyomomban.

Utána Grey.

Elhagyom a második emeletet, a kőlépcső felé tartok, ami a kastély tetején körbefutó gyilokjáróhoz vezet. Itt is áll egy őrszem. Leylan a neve. Ráparancsolok, hogy lépjen le.

Leylan habozik, kíváncsian pillant Lilithre és Greyre.

– Azt mondtam, lelépni! – förmedek rá.

Engedelmeskedik. Egyedül maradunk a várfal tetején, a csillagok alatt. A hold széles sugara a földjeimre vetül. Hideg van, közeleg a tél.

Háromszázhuszonhét szezon óta talán először hull majd hó a Vasrózsára.

A családomra gondolok.

– Nagyon zaklatott vagy – mormolja Lilith. – Mi a szándékod, drága hercegem?

Greyhez fordulok.

– A kardodat, parancsnok!

Mint mindig, Grey most sem habozik.

A szeme akár két fekete tó; sötéten ragyog a holdfényben. Kivonja a kardját, és a két kezére fekteti, úgy nyújtja át nekem.

Fogom a fegyvert, és mélyen Grey szemébe nézek.

– Köszönöm, amit értem tettél – mondom neki.

Lilith vidáman tapsikol.

– Megígérted Greynek, hogy véget vetsz a szenvedéseinek, mielőtt átváltoznál?

– Igen.

Megfordulok, és Lilith mellkasába mélyesztem a pengét.

Térdre esik, nyársra verten támaszkodik a kardra. Mozog a szája, nem tudom, hogy a sokktól vagy a fájdalomtól-e, de nem bír megszólalni. Erőtlenül kaparássza a pengét, szabadulni próbál.

– A kard nem tart sokáig – mondja Grey.

– Tudom. Mondd meg a tábornokoknak, hogy járják körbe a városokat! Tereljék délre az embereket, minél távolabb Karis Luran seregétől! Oszd szét az összes ezüstöt, amit a kincstárban találsz! Mondd meg az embereknek, hogy ne akadékoskodjanak! Hajókkal szállítsátok őket a déli partokhoz! Ha egy hajó sem marad itt, biztonságban lesznek. Vidd magaddal a pecsétet! Mondd meg nekik, hogy az én parancsom szerint cselekszel!

– Igenis, milord!

Lilithre pillantok. Még mindig fulladozik, és a penge után kapkod. Nem kap levegőt, így beszélni sem tud, ami igazi áldás. A szeme ádáz düh kútja.

– Lehet, hogy te győztél – vetem oda neki. – De engem nem kaphatsz meg.

A mellvéd szélébe kapaszkodom, és felhúzódzkodom. Erős szél fúj, a bőrömbe mar és égeti a szememet.

Greyre nézek.

– Igazat beszéltem. Hálás köszönetem.

– Neked is.

Félrekapom a tekintetemet. Ég a szemem.

– Ha a népem biztonságba került, menj el Harperért, Grey! Menekülj!

– Igenis, felség!

A hideg kőbe kapaszkodom. Hirtelen moccanni sem bírok. Nem kapok levegőt.

Nem vagyok elég bátor, még önmagamat sem merem feláldozni.

Ez már nem is lesz másképp.

Ez már örökre szól.

Elbuktam.

Grey odalép hozzám. A kezét nyújtja.

Belekapaszkodom, ő pedig szorosan tart. Mélyen a szemembe néz.

Nincs más lehetőség. Minden út a pusztuláshoz vezet.

Mindig van választás.

– Éljen Emberfall! – mondja Grey csendesen.

Megszorítom a kezét. Remeg a hangom.

– Éljen a nép!

Elengedem Grey kezét.

Zuhanok.

Negyvenharmadik fejezet

HARPER

JAKE ÁTADJA LAWRENCE EMBEREINEK a nyakláncokat. Azt mondja, az aranyrudak és az érmék túl sok kérdést vetnének fel, de a nyakláncok még kimagyarázhatók.

Biztonságban vagyunk. Egyelőre.

Elviszik anya holttestét. Ürességet érzek, amikor a mentősök hordágyra teszik és összehúzzák rajta a cipzárt.

Végül engedek a kimerültségnek. Először csak hánykolódom, aztán késő délelőtt ébredek. Olyan későn, hogy már majdnem ebédidő van.

Annyira megszoktam a kastélybeli szobámat, a késő esti beszélgetéseket Zóval, Rhen testének melegét, hogy megrendülök, amikor egyedül ébredek a hideg dupla rekamién.

Nem akarok itt lenni. Jake sem lát szívesen. Nem tudom, miért jöttem vissza.

Anya miatt.

Nem tudtam megmenteni. És a jelenlétem sem hozott megnyugvást a számára.

Mindent elmondtam Jake-nek. Miután elment a mentő, és Lawrence emberei is felszívódtak, leültünk a nappaliban, és kitálaltam.

A bátyám egy szavamat sem hiszi. És őszintén, ki hibáztatná ezért?

Végül azt mondtam neki:

– Menj el Noah-hoz! Kérdezd meg, ő mit gondol.

Jake ledermedt. Szinte láttam, ahogy a vér kifolyik az arcából.

– Kihez?

– Jézusom, Jake! Tudod, hogy tudom. – Óvatosan hozzátettem: – Mondtam, hogy megtaláltam a képeket a telefonodban. Az átokról is meséltem. Egyszerűen nem értem, miért nem szóltál róla – mondtam kelletlenül.

Jake lehajtotta a fejét.

– Akartam valamit, amibe apa nem tud belepancsolni.

Ezt meg tudom érteni. Úgyhogy nem is feszegettem tovább a dolgot.

Grey ma este visszajön értem. Azt hittem, hogy nehezemre esik majd visszatérni Emberfallba, hogy nem tudok elszakadni a családomtól, hogy kötelességem részt venni a drámájukban. Csak most jöttem rá, hogy a döntéseik csupán annyiban korlátoznak engem, amennyire az én döntéseim őket.

Jake hiányozni fog. Most nem vagyunk jóban – úgy, mint régen –, de ez még megváltozhat.

Majd ha a bátyám elhiszi ezt az egész hercegnős sztorit.

Ma délután farmert meg pulcsit veszek, és lemegyek sétálni. Biztos van valami törvény, ami tiltja, hogy kést hordjak a csuklómon, de én ugyan le nem veszem. A Dupont Circle felé indulok, ahol turisták és hipszterek tömege hömpölyög a járdán, de végül dél felé veszem az irányt. Felhők takarják el a napot, az ég színét mintha a betonépületekéhez igazították volna.

Emlékszem, hogyan lapultam meg a kapualjakban, mert rettegtem, hogy valaki belém köt, amíg arra várok, hogy Jake értem jöjjön.

Most már nem félek. Meg tudom védeni magam.

Egész délután csavargok, egy büfékocsinál vacsorát veszek magamnak, és eszembe jut a város, ami valaha kényelmetlenül nagynak hatott. Sötétedésig járom az utcákat, enyhén húzom a lábam, mert fáradt vagyok, és hirtelen arra gondolok: Ideje hazamenni.

Az én otthonom nem itt van.

Hanem Emberfallban.

Negyvennegyedik fejezet

RHEN

VAN EGY PILLANAT az átváltozás során, amikor pontosan tudom, ki vagyok, és hol vagyok.

Egy pillanat, amikor pontosan tudom, mi vagyok.

Az egyik pillanatban még lefelé zuhanok a sötétben, a szél megremegteti a dobhártyámat, és odalent a halál örvendetes bizonyossága vár.

Ám a következő pillanatban már repülök, hatalmas szárnyak feszülnek a légáramnak, és mielőtt földet érnék, a levegőbe emelnek. Az ég felé veszem az irányt. Iszonytató sikoly szakad fel a torkomból. Sebesen süvítek felfelé, a magasba.

A hallásom kiéleződik, hangokat hallok. Az emberek észrevettek, és most rémülten kiáltoznak.

Fussatok!, gondolom magamban.

Aztán a megpillantom a kastély tetején álló alakokat. Szétterpesztem a karmaimat. Az összes izmom és inam megfeszül. Támadni, ölni akarok, de legyűröm a késztetést.

Fussatok!, rimánkodom. Fussatok!

Aztán már semmi másra nem gondolok, csak a halálra.

Negyvenötödik fejezet

HARPER

LEGNAGYOBB MEGLEPETÉSEMRE JAKE ÉJFÉL előtt leül mellém a padra, azt mondja, megvárja velem Greyt.

Azt hiszi, pátyolgatnia kell. Nem tudom biztosan, mire számít valójában, de most egy padon kuporgunk a ponyvatetős boltbejárat közelében, ahol elváltam Greytől, és a város elsüllyed körülöttünk.

– Várod már, hogy visszatérj tündérországba?

Jake hangja enyhén csúfondáros.

– Menj a francba, Jake!

A bátyám nem válaszol, de végül felsóhajt.

– Nem tudom, mit mondjak, Harper.

– Inkább ne mondj semmit! Menj haza!

Jake nem mond semmit. De nem megy haza.

– Nagyon aggódtam érted – közlöm vele. – Nem hiszem el, hogy Lawrence-nek melóztál.

A bátyám bűnbánóan csóválja meg a fejét.

– Én nem akartam, Harper. Csak… egyszerűen nem láttam más kiutat.

– Tudom – felelem vékony hangon.

Egyfolytában Rhenre gondolok, és arra, milyen döntésekre kényszerült.

Kíváncsi vagyok, mi lehet vele.

Olyan nehéz lett volna bevallani neki, hogy szeretem?

Ez is egy döntés volt?

Tényleg szerettem őt?

Minden olyan zavaros! Még soha nem voltam szerelmes, de valahogy érzem, hogy az nem ilyen.

Jake-re nézek.

– Eljöhetnél velem. Emberfallba.

A bátyám úgy fintorog, mintha nem tudná eldönteni, higgyen-e nekem, vagy inkább próbáljon jobb belátásra téríteni, mielőtt újra eltűnnék.

– Harper…

– Mi van?

Jake megdörzsöli az állát, amin kétnapos borosta feketéllik. Halkan, szelíden mondja:

– Nem hagyhatom itt Noah-t.

Eltűnődöm. Van valami Jake hangjában, ami újdonságnak hat.

– Te szerelmes vagy.

A bátyám rám sandít. Már-már félénken.

– Igen. – Egy pillanatra elgondolkodik, és a félénksége szomorúságba fordul. – Egyedül anya tudott róla.

Feltérdelek, és átkarolom a nyakát.

Először megmerevedik, de aztán viszonozza az ölelést.

– Annyira hiányoztál! – dünnyögi a vállamba.

– Te is nekem.

– Az sem érdekel, ha kicsit megbuggyantál.

Halkan felnevetek, de Jake nem enged el, így hát tovább ölelem.

– Bárcsak megismerhetném Noah-t! – mondom.

Jake elkínzott arccal húzódik el tőlem. Beindult a késő esti forgalom, de a járdák üresek.

– Nem akarom, hogy belekeveredjen. Nem akarom, hogy megtudja. – Előhúzza a telefonját, egy újat, nyilván ahelyett vette, amit Emberfallban hagytam, és rápillant. – Ma amúgy is a kórházban van. Azt mondta, éjfélkor szabadul, ami a valóságban azt jelenti, hogy reggel hatig fog gályázni.

– Hol ismerkedtetek meg?

Jake habozik, de aztán halvány mosolyra húzódik az ajka.

– Kávét vettem. Amikor bent voltam anyánál. Tudod. Noah otthon hagyta a pénztárcáját, úgyhogy őt is meghívtam egy kávéra.

– Orvos?

– Igen, de még csak rezidens.

– Az mit jelent?

– Még tanul. A gyakorlati idejét tölti a kórházban. Most a sürgősségin van.

– Dögös srác.

Jake elvigyorodik.

– Aha.

Megint könnybe lábad a szemem, de most egész más miatt.

– Nem hiszem el, hogy el akarsz menni – jegyzi meg Jake. – Csak most jöttél haza.

A tenyerembe temetem az arcomat.

– Túl sok minden forog kockán.

– Emberfallban. – Jake habozik. – Itt is ugyanez a helyzet, Harp.

– Igen. – Egy pillanatra elhallgatok. – Légyszi! Légyszi, gyere velem!

– Tudod, nem nagyon hiszem el, amit itt összehordtál.

– Csak egy picikét bízz bennem!

A bátyám elpirul.

– Jó, nekem is van egy énem, aki bezárkózott a szobájába az Eragonnal meg a Harry Potterrel. De az nem a valóság.

– Itt minden valóságos. – Eltűnődöm, vajon Jake mit fog szólni Greyhez. – Majd meglátod. Éjfélkor. Majd meglátod.

– Tegyük fel, hogy ez a mesebeli kardforgató tényleg megjelenik…

– Ő nem mesebeli.

Jake a szemét forgatja.

– Jó. Tegyük fel, hogy ez a teljesen hétköznapi kardforgató tényleg megjelenik. Akkor sem hagyhatok itt csapot-papot. Ez őrültség, Harper! Felfogod egyáltalán, mit kérsz tőlem?

– Én csak egyet tudok: hogy itt nem leszel biztonságban – válaszolom. – Gondolod, Lawrence nem zsarol meg, hogy tovább dolgozz neki?

Jake megrezzen, de nem szól semmit. Ülünk, és nézzük az elhaladó autókat. Valahol a távolban egy nő visítozik: a gyerekével vagy a pasijával veszekszik. Nem lehet tudni.

A sötétség végül leszáll az égből, és bebugyolál minket. A bolt is bezár. Összegömbölyödve ülök a padon, és Jake-hez simulok. Minden ismerős rajta. Az illata. A szuszogása.

– Harper!

Felriadok. Az utca koromsötét, és nagyon hideg van.

– Majdnem éjfél – mondja Jake. – Mit csináljunk?

Az adrenalin éberebbé varázsol, mint egy méregerős eszpresszó.

Majdnem éjfél.

Grey mindjárt itt lesz. Ennyi volt. Elbúcsúzom Jake-től… talán örökre.

Szaporán kapkodom a levegőt. A sötétbe borult utcákat, a keskeny boltajtót fürkészem a tekintetemmel.

Jake megérezheti, hogy pánikba estem, mert így szól:

– Harper! Ha akarod, hazamehetünk. Nem kell elmenned.

– Mennyi az idő? – kérdezem sürgető hangon.

– Tizenegy ötvenkilenc.

Nagyot nyelek. Az biztos, hogy Grey percre pontosan itt lesz.

Nem tudom, mitévő legyek. Jake megfogja a kezem.

– Nyugi! – mondja. – Te döntesz.

Elszámolok hatvanig.

Aztán még egyszer, hátha túl gyors voltam. Aztán még egyszer.

Grey nem mutatkozik.

Fojtott nyögés hagyja el a torkomat.

– Nyugi! – ismétli Jake.

Rácsapok a vállára.

– Ne nyugtatgass!

Valami baj van.

Ha Grey-en múlna, itt lenne. Tudom.

– Várjunk még! – mondom Jake-nek. – Csak… egy kicsit.

Egész éjjel várunk.

De Grey nem jön.

Negyvenhatodik fejezet

A SZÖRNYETEG

…

Negyvenhetedik fejezet

HARPER

VOLT EGY PILLANAT EMBERFALLBAN, amikor az istállóban bujkáltam a fogadó mögött, amikor minden olyan valóságosnak hatott körülöttem, és úgy éreztem, a washingtoni életem csak egy álom. Merő képzelgés.

Megint ez történik. Csak most fordítva.

Két nap telt el azóta, hogy Greynek el kellett volna jönnie értem. Annyit ólálkodtam a szemközti üzlet ajtajánál, hogy rám hívták a rendőröket, és megvádoltak, hogy besurranó tolvaj vagyok. Végigjártam az összes utcát, amit érintettünk Greyjel. A sikátorhoz is elmentem, ahol először megjelentünk.

Pedig most Jake-nek kellene segítenem, hogy eldöntsük, mi legyen anya holttestével. Meg kellene keresnem apát. Át kellene válogatnom anya holmiját, vagy a templomban kellene imádkoznom.

Csütörtök estére Jake nagy nehezen beleegyezik, hogy áthívja Noah-t. Nincs sok kajánk, de gyorsan összedobunk egy kis sajtos makarónit, hot dogot meg két doboz zöldbabot, amit a konyhaszekrényben találunk.

Egyvalami miatt gondolom azt, hogy Emberfall csak a fantáziám szüleménye, és az a kaja.

Már értem, miért szereti Jake Noah-t. A képekből is lejött, amit Jake telefonján találtam, de a személyes találkozás azért mégis más. Kártyázunk, Noah könnyedén keveri a paklit a hosszú, karcsú ujjaival. A hangja mélyebb, mint Jake-é, és a modora is csendes, szelíd, megnyugtató. Látszik, hogy már összeszoktak a bátyámmal, kis érintések és szeretetteljes gesztusok váltják egymást, ami teljesen készületlenül ér. Jól ellensúlyozza a sok szorongást és bánatot, ami szinte már beitta magát a lakás falaiba.

Noah velem szemben ül, és először nem tudom, Jake mit mesélt neki rólam, ám amikor így szól:

– Harper, Jake azt mondja, volt egy kis kalandod – minden a helyére kerül.

– Igen – válaszolom flegmán.

Nem tudom, Noah lesajnál-e, de azt látom, hogy nem hisz nekem. Amikor Grey nem jött el, nyilván Jake is leszámolt a reményeivel. Miközben előkészítettem a vacsorát, hallottam, hogy Noah ilyesmiket dünnyög: védekező mechanizmus, meg így menekül el a valóság elöl, meg nem tudhatod, min ment keresztül.

Noah oszt. Őrült nyolcast játszunk, de azt kívánom, bárcsak a kezemben lenne Grey kézzel festett paklija, hogy a fiúk orra alá dörgölhessem: Látjátok? Nem képzelgek. Ez a valóság.

– Jake említette, hogy egy nemlétező ország nevében léptél szövetségre egy másikkal – mondja Noah. – Kreatív, mondhatom.

– Baromság! – horkan fel Jake. – Ki az a madár, akit így be lehet palizni?

Durcásan nézek, és inkább nem szólok semmit. Lehet, hogy baromság volt, de bevált.

– Nem is tudom – feleli Noah. – Ha az elnök bemondaná a tévében, hogy háborúba keveredtünk egy országgal, amiről még csak nem is hallottál, szerintem nem szállnál repülőre, hogy megnézd, tényleg létezik-e. – Vállat von. – Mit gondolsz, az összeesküvés-elméletek hívei mire alapozzák az teóriáikat?

Jake eltöpreng, majd rám pillant.

– Túl okos hozzám.

– Úgy tűnik – bólintok.

A bátyám rám mosolyog, és jóindulatúan bokszol bele a vállamba.

– Ha már az okosságról van szó, mikor iratkozol vissza a suliba? – kérdezi.

Zavartan igazgatom a kártyákat. Mintha földrészek választanának el a gimitől. Amikor bejártam, akkor is folyton anyán járt az eszem. A zűrön, amibe apa kevert minket. Csendben tettem a dolgom, de nem hiszem, hogy bárki is meglepődött, amikor kimaradtam.

– Április első hete van. Szerinted visszaengednének?

– Muszáj leérettségizned, Harper. Kiderítjük, mit kell tenned. Nem élhetünk örökké az aranyaidból, már ha egyáltalán túl tudunk adni rajtuk, és nem sütik ránk, hogy úgy loptuk őket.

A kajához hasonlóan semmi sem jelzi jobban a helyzet megváltoztathatatlanságát, mint az, hogy Jake az érettségit emlegeti, és a tudat, hogy munkát kell szereznem.

Üdv itthon! Ha nem érezném ennyire szánalmasnak a helyzetemet, jót derülnék a dolgon. Egy hete még hercegnő voltam, aki egy egész országot próbált megmenteni. Most meg még az is necces, hogy felvesznek-e a sarki kisboltba.

Hangos kopogás hallatszik az ajtó felől.

Jake azonnal talpra ugrik. Én a késeim után nyúlok.

– Azta! – hüldezeik Noah.

Az asztalra fekteti a lapjait.

– Pszt! – inti le dühösen Jake.

Elhúzza a mutatóujját a torka előtt.

Valami megint az ajtónak feszül.

– Lawrence? – suttogom.

– Nem tudom – feleli Jake.

Lábujjhegyen az ajtóhoz osonok, és kinézek a kukucskálón. Csak egy sötét ruhát látok. Akárki áll is odakint, az ajtófélfának támaszkodik.

Megmarkolom a kést, és az ajtó takarásába húzódom. Jake a hátam mögött áll. Noah tágra nyílt szemmel ül az asztalnál.

– Ki van ott? – szólok ki hangosan.

Valami megint az ajtónak nyomul. Aztán férfihangot hallok:

– Milady!

A szívverésem is eláll. Gyorsan elfordítom a kulcsot.

Először az arcát pillantom meg, nyúzott, sápadt és csupa piszok.

Aztán a vérre téved a tekintetem: mindenütt ott van, a páncélján, az üres kardhüvelyén, a köpenyén.

– Grey! – kiáltom. – Grey, mi…

Grey dőlni kezd. Legalább ötven kilóval nehezebb nálam, főleg így, teljes harci díszben, de azonnal eldobom a kést, és utánanyúlok. Jake hirtelen mellettem terem, és ő is besegít. Közös erővel a földre fektetjük Greyt, és becsukjuk az ajtót.

Mindenhonnan vér szivárog. Grey páncélja alól, a csizmájából, a ruhaujjából. Eláztatja a szőnyeget. Grey egyenruhája több helyen is elszakadt. A karján különösen mély vágás virít. A szeme csukva, úgy fekszik, mint egy rongycsomó, és alig lélegzik.

– Grey! – Legszívesebben megráznám, de nem akarok fájdalmat okozni neki. – Grey, mondj már valamit!

Nem válaszol. Halk nyöszörgés szakad fel a torkomból.

Noah fél térdre ereszkedik mellettem. Fogja a kést, és hivatalos hangon kérdezi:

– Greynek hívják?

Bólintok.

– Grey, hallasz engem? – mondja Noah. – Most megpróbálom kideríteni, honnan jön ez a sok vér.

Meg sem várja a választ (hiába is tenné), hanem fogja a kést, és egyenként szétvágja a Grey páncélját tartó bőrszíjakat. A bőrön mély karmolásnyomok húzódnak. A hevederek ragadnak a vértől, ám a penge éles, könnyedén elnyisszantja őket. A legfelső szíj már amúgy is elszakadt.

Noah Jake-re pillant.

– Sokkot kapott. Hívd a kilenc-tizenegyet! – Aztán rám néz. – Hozz törülközőket!

– Ne! – Nagyot nyelek, és Jake-re nézek. – Úgy értem… nem lehet. Ne hívj senkit!

Fogalmam sincs, mihez kezdenének Greyjel a kórházban, de elképzelhetetlennek tartom, hogy ellássák, és hagynák, hogy kisétáljon az ajtón. Nincs igazolványa. Nincs biztosítása. Egy csomó kellemetlen kérdést szegeznének nekünk.

Hiszen azokat már most is itt látom Noah szemében.

– Légyszi! – Elcsuklik a hangom. – Légyszi, segíts rajta!

– Kórházba kell vinni.

Noah a másik oldalon is átvágja a szíjakat, és leemeli Greyről a páncélt.

Nem kapok levegőt. Bármi támadta is meg Greyt, a hóna alatti sérülékeny részt találta el, és négy mély barázdát vájt a parancsnok húsába. Rózsaszín izomkötegek csillognak a vér alatt.

– Hozzatok tiszta törülközőt! – kiáltja Noah. – Gyerünk!

Jake kiszalad. Három törülközővel tér vissza. Noah szorosan felcsavarja az egyiket, és a sebre nyomja. A másik kezével kitapogatja Grey pulzusát.

– Hívjátok a mentőket! – Komor a hangja. – Lélegzik, de gyenge a pulzusa. Sok vért vesztett.

Jake rám néz. A szeme tágra nyílik a rémülettől. Végighallgatta a sztorimat Marcona Greyről és Emberfallról, de hallani valamiről és a saját szemünkkel látni két különböző dolog.

Bele sem akarok gondolkodni, mi lesz, ha Grey egy mentőautóban tér magához. Egyszer azt mondta, hogy valamelyest ismeri a világunkat, de más lányokat rabolni az utcán, és megint más a traumatológián ébredni.

– Ő nem… nem idevalósi. Nem fogja érteni, mi történt vele. A zsaruk tutira rászállnak. – Noah-ra nézek. – Te nem tudod összevarrni?

– Mivel? – kérdezi. – Tűvel meg cérnával?

Amikor bólintok, elkeseredett képet vág.

– De hát ahhoz is antibiotikum kell. Tetanuszinjekció. – Elsötétül az arca. – Hívd a mentőket, Jake!

Jake habozik.

– Azt hiszem, Harper igazat mond.

– Jó, és? Itt van a herceg meseországból? Ez igazi vér. Harper, fogd meg azt a törülközőt! Tartsd nyomva!

Leguggolok, és szorosan Grey oldalához nyomom a törülközőt. A vágások nagyon mélyek, nem bírok odanézni.

– Ő nem a herceg – mondom. – Hanem a herceg őrparancsnoka.

– Nagyszerű! – Noah levágja a ruha ujját, hogy könnyebben hozzáférhessen Grey karsebéhez. – Ezt is össze kell varrni!

– Nem tudod…

– Nem! – Noah úgy förmed rám, mint aki nem hiszi el, hogy ez a kérdés egyáltalán felmerül. – Nincs is itt a táskám!

– Idehozom, ha akarod – vág közbe Jake. – Elszaladok a lakásodra. Vagy… vagy a gyógyszertárba…?

– A gyógyszertárba? Te normális vagy? – Noah szitkozódva metél le egy csíkot a másik törülközőről. – Ez így nem fog menni. Mindjárt meghal. Mindjárt…

Grey élesen felsóhajt, majd morgásszerű hangot hallat. Kinyitja a szemét. Felemeli a kezét.

– Semmi baj! – mondom neki. Megfogom a kezét, és a két tenyerem közé szorítom. Grey ragad a vértől. Falfehér. – Semmi baj! – suttogom. Fogalmam sincs, hogy igazat mondok-e. – Mindjárt rendbe jössz.

Mire befejezem a mondatot, újból lecsukódik a szeme.

Görcsösen szorongatom a kezét, és Noah-ra nézek.

– Légyszi!

– Ez akár az állásomba is kerülhet. Sőt…

– Légyszi! – szól közbe Jake.

Noah elutasítóan szívja be a levegőt, aztán hangosan kifújja. Félrehajtja a törülközőket, hogy megnézze, elállt-e a vérzés, majd mindet visszanyomja a helyére.

– Jake! Vedd ki a kulcscsomót a farzsebemből! A cuccom a hálószobában van, az íróasztal mellett…

– Tudom. Tudom, hol van.

Jake magához veszi a kulcsokat, és az ajtó felé indul.

Mielőtt becsukná, Noah még utánaszól:

– Hé! Jake!

– Igen?

– Rohanj!

Grey stabil.

Legalábbis Noah szerint. Fél órával ezelőtt a két fiú átvitte őt a hálószobába, mert Noah-nak több fényre volt szüksége, hogy összevarrhassa Grey oldalát.

Grey páncélzatának épen maradt darabjait halomba raktuk a konyha sarkában. Miután Jake elment, Noah nekilátott, hogy levágja az egészet, de leállítottam, és egyenként kicsatoltam a szíjakat. Fogalmam sincs, mi folyik Emberfallban, és mi vár Greyre, ha visszamegy oda, de nem akarom tönkretenni azt a kevéske holmiját, ami megmaradt.

Noah leküldte Jake-et a patikába, én pedig a mosogatónál állva próbálom lemosni a vért Grey fegyvereiről: a dobókéseiről és a tőrről, ami a combjára volt erősítve.

Hirtelen kővé dermedek. Ha Grey itt van, akkor Rhen meghalt?

Kirakosgatom a késeket egy konyharuhára, és visszamegyek a hálóba.

Grey még eszméletlen, a bőre majdnem olyan fehér, mint a lepedők és a törülközők, amiken fekszik, a haja rakoncátlanul feketéllik a párnán. Még sosem láttam ilyen kiszolgáltatottnak. Régebbi hegek szabdalják a törzsét, de egyik sem olyan súlyos, mint az oldalán lévő sebek. Kisebbnek is hat így, meztelenül és sérülten, a páncélzata és a fegyverei nélkül. Marcona Greynek nyoma sincs.

A szobában jód- és vérszag terjeng. Noah már összevarrta Grey sebeit; négy hosszú, szépen elhelyezett varrat ível végig a bordákon. Most a karja van soron.

Noah megszólal:

– Ha két centivel lejjebb éri a vágás, az ín teljesen szétroncsolódik – mondja halkan. – Azzal már én sem tudnék mit kezdeni.

– Rendbe jön?

– A vérnyomása még mindig alacsony. Egy liter vérre lenne szüksége. Infúzióra.

Noah hangja visszafogott, de ingerültség bujkál benne.

Nem tudom, bocsánatkéréssel vagy köszönettel tartozom-e neki. Valószínűleg mindkettővel. Valószínűleg mással is.

– Túléli? – suttogom.

– Egyelőre igen. A következő néhány nap azonban kritikus lesz a fertőzések szempontjából. Jobban érezném magam, ha felébredne és megmondaná a nevét.

Én is.

– Köszönöm! – mondom. – Köszönöm, hogy segítesz.

Noah sokáig hallgat, és mivel nem ismerem túl jól, nem tudom mire vélni a némaságát. Már éppen elfordulnék, amikor így szól:

– Nem akartam hinni neked. Jake imádja a szuperhősfilmeket. Az én világom elég konkrét.

– Értem.

Nem tudom, mire akar kilyukadni, és ez a hangomon is hallatszik.

Noah rám pillant a válla fölött.

– Más hegei is vannak. Egyiket sem kórházban kezelték. Látni rajtuk. – Egy pillanatra elhallgat. – És azon a hegen is, ami az arcodon van.

Nem válaszolok.

– A ruháin nincsenek címkék – folytatja Noah. – És ezek a fegyverek… ha jól látom, nem rozsdamentes acélból készültek.

– Mit akarsz ezzel?

– Nem tudom. – Noah ismét Grey karjának szenteli a figyelmét, és elmélázva mondja: – Talán azt, hogy már nem kételkedem teljesen a mesédben.

Ez korrekt.

Kivágódik a lakásajtó.

– Megjöttem! – kiáltja Jake. – Hoztam kávét is.

– Már csak egy öltés van hátra, aztán letisztítom a sebeket – mondja Noah. – Mindjárt megyek.

Átmegyek a másik szobába, hogy segítsek Jake-nek.

Jake négy kávét hozott a sarki kisboltból. Mintha arra számított volna, hogy Grey jobban lesz, mire hazaér.

A bátyám bizonyos szempontból elég gyagya, máskor viszont egyszerűen imádnivaló. Átölelem.

– Ezt miért kapom? – kérdezi.

– Négy kávét hoztál.

– Ja, igen. – Jake zavarban van. De aztán rám néz, és suttogóra fogja. – Lent áll egy kocsi. Szerintem Lawrence emberei azok.

Jeges kéz markolássza a szívemet.

– Hogyhogy?

Hirtelen hangos robaj és óbégatás hallatszik a hálószobából, az ajtónyíláson kiszüremlő fény vibrálni kezd.

– Várj! – kiáltja Noah fojtott hangon. – Jake!… segíts…

Jake-kel egymást lökdösve próbálunk bejutni a hálóba. Grey felkelt, és a csuklójánál fogva a mellkasához szegezi Noah alkarját. A másik kezét Noah torkára kulcsolja, és hátrafeszíti a srác fejét.

Grey még mindig iszonyatosan sápadt, és erősen liheg.

– Mondd meg… mondd meg, hol vagyok!

– Engedd el! – támad neki indulatosan Jake.

– Várj!

Elkapom Jake karját, és belecsimpaszkodom, ő pedig magával vonszol. Grey Noah-ról rám, majd a dúvadként felé közeledő Jake-re pillant. Imbolyog és reszket, de nem úgy néz ki, mint aki hajlandó engedni.

Ezzel a kakaskodással nem sokra megyünk.

– Megijedt. Grey… semmi baj…

– Nyughass már! – mondja csikorgós hangon Noah. – Én csak… segíteni próbálok…

– Vedd le róla a kezed! – morogja Jake.

Kitépi magát a karomból, és úgy ront előre, mintha be akarna húzni egyet Greynek.

Grey egyre erősebben szorítja Noah nyakát.

Noah felnyüszít.

– Parancsnok! – ordítok rá. – Engedd el!

Grey elengedi Noah-t. Noah hátratántorodik. Grey Jake felé fordul. A pillantása ide-oda ugrál közöttünk, próbál rájönni, ki az ellenség, és ki a szövetséges.

– Jól vagyok – mondja gyorsan Noah. Megdörzsöli az összenyomorgatott csuklóját. – Hirtelen nem tudta, hol van. Nem bántott.

Jake rápillant. A feszültség egy része elpárolog belőle.

– Jó. – Hátralép. – Jó.

Odamegyek Greyhez, aki továbbra is gyanakvóan figyeli a két férfit. Zihálva kapkodja a levegőt, és izzadságcseppek gyöngyöznek a homlokán. Valószínűleg csak az adrenalin miatt tud talpon maradni.

– Feküdj vissza! – mondom neki. – Egy órán át eszméletlen voltál.

– Hol vannak a fegyvereim?

Grey hangja még mindig reszketeg.

– A konyhában. Mindjárt idehozom őket.

– Már csak ez hiányzott – dünnyögi Jake.

Grey megmerevedik.

– Hagyd már abba! – kiáltom. – Jake! Jézusom! Ahelyett, hogy segítenél! Hozz már egy pólót! – A Grey csípőjén lógó vérfoltos nadrágra nézek. – Meg tiszta nadrágot.

– Menj! – mondja Noah is. Megint azon a megnyugtató orvoshangján beszél, és összeszedi az eszközöket, amik nyilván akkor szóródtak szét, amikor Grey felébredt. – Minden rendben.

Jake kimegy a szobából.

– Ülj már le! – mondom Greynek. – Kérlek! Mindjárt összeesel.

Grey lassan az ágy szélére ereszkedik.

– Nem tudtam, megtalállak-e még.

– Megtaláltál.

Leülök mellé. A fejemben egymás után sorjáznak a kérdések Rhenről, Emberfallról, de Greyt most egy kósza szellő is ledöntené a lábáról, úgyhogy befogom a számat.

– Megmérhetem a vérnyomásodat? – kérdezi Noah.

A sztetoszkóp már a fülébe dugva, a mandzsetta a kezében.

Grey rám pillant. Kábán pislog.

– Ő orvos – magyarázom. – Összevarrta a sebeidet. Nem fog bántani.

Grey bólint. Noah visszaül a székére. Grey karjára csúsztatja a tépőzáras mandzsettát, és felpumpálja. Csendben hallgatjuk a levegő sziszegését.

Végül nem bírom tovább.

– A… szörnyeteg volt? – kérdezem. Nem tudom kimondani, hogy Rhen. – Ő tette ezt veled?

Grey lassan bólint.

– Azt hittem, mindent eltervezett. Hogy megvédje az embereket.

– Már késő.

Noah leereszti a mandzsettát.

– Kilencvenöt per ötven. Még mindig alacsony. – Egy pillanatra elhallgat. – De most már értem, miért nem akartad kórházba vinni.

Még mindig azon kattogok, amit Grey mondott.

– Késő?

Grey megrázza a fejét, aztán nagyot sóhajt.

– Levetette magát a bástyáról. De félúton átváltozott. Ezúttal… szárnyai vannak. Felülről… támad.

– Jobban örülnék, ha rávennéd, hogy feküdjön vissza – mondja halkan Noah.

Levetette magát a bástyáról.

Rhen megpróbálta feláldozni magát, hogy megvédje a népét. Még az utolsó kísérlete is kudarcot vallott Lilithtel szemben.

Negyvennyolcadik fejezet

HARPER

GREY NEM HAJLANDÓ LEFEKÜDNI.

Arra is alig bírom rávenni, hogy ülve maradjon, bár a sérülései miatt kénytelen engedelmeskedni. Úgy tűnik, Jake jelenléte aggasztja. Nem tudom, Jake múltja zavarja-e, vagy az, hogy nem tudja megvédeni magát, mindenesetre bizalmatlanul méregeti a bátyámat. Jake pedig csak ront a helyzeten, mert pontosan ugyanígy lesi Greyt.

Noah bekötözte Grey testszerte díszelgő sebeit, majd három szem fájdalomcsillapítót tett a kardforgató elé, és így szólt:

– Ettől valamelyest jobban leszel. Ha erősebbet akarsz, be kell menned a kórházba.

Grey felmarkolta a tablettákat, és azt mondta:

– Hálás köszönetem, gyógyító!

Mielőtt hozhattam volna neki egy pohár vizet, elropogtatta a gyógyszert, akár a cukorkát – majd elfintorodott.

Ezt látva Noah enyhe félmosollyal fordult félre. Jake morcosan ráncolta a homlokát.

Most mind a négyen a konyhaasztalnál ülünk, és a kávét kortyolgatjuk, amit Jake hozott. Grey még elég reszketeg, de már jobb színben van. Talán a koffein majd segít. A zöld kölcsönpóló feszesen simul a mellkasára meg a karjára, de a laza fekete nadrág egész jól áll neki. A tőre az asztalon hever a pohara mellett, de a fegyvertől eltekintve teljesen úgy néz ki, mint egy másnapos egyetemi sportoló. Most először látom fedetlenül az alkarját. Nehéz összeegyeztetni a mostani külsejét az Emberfallból ismert szigorú, kötelességtudó gárdistáéval.

Jake közvetlenül vele szemben ül, a keze karba fonva. Mellette Noah, az arcán kíváncsiság. Úgy méregeti Greyt, mintha nem tudná hova tenni.

Olyan hülyén érzem magam! Hamarabb is kapcsolhattam volna!

– Miért nem szólt Rhen?

– Mi változott volna?

Nem tudom. Lehet, hogy akkor vele maradok.

Aztán eszembe jut, min ment keresztül Jake. Nem hagyhattam magára sem őt, sem anyát. Rhen tudta ezt. Engem védett, a legvégső pillanatig.

– Hallottad, mekkora pusztításra képes a lény – mondja Grey halk, rekedtes hangon. – Sokan odavesztek. Szégyelli, amit tett. Szégyellte – helyesbít végül.

A megjegyzés hallatán felkapom a fejem.

– Szégyellte?

Grey bólint.

– Ilyenkor nincs tudatánál. – Grey mocorogni kezd a széken, majd a bordáihoz kap, mintha így akarná megtámasztani magát. – Többször is megesett, hogy a lányokra támadt. Akadt, aki nem élte túl. Rájöttem, hogy el kell csalnom őt a gyéren lakott területekre, de… – Grey összerezzen a fájdalomtól. – A kastély tele van emberekkel. Elrejtőztek, de a lény erős. Téglánként rombolja le a Vasrózsát.

Freyára és a gyerekekre gondolok. Jamisonra. Zóra. Az ismerőseimre, akiket szeretek.

– Meghalt valaki?

– Igen – feleli Grey komor hangon. – Mindent megteszünk, hogy elcsaljuk a kastélyból. De ő tud repülni, mi nem. A nyilaink nem hatolnak át a bőrén. Karmai vannak, azokkal ragadja meg és tépi szét az áldozatát. Engem is megtámadott, lerántott a lóról. Szárnyon döftem a kardommal, akkor lezuhant, de még ez sem állította meg. Majdnem széttépett.

– Majdnem? – szól közbe Jake. – Mit csináltál?

Grey rápillant.

– Megszöktem. Idejöttem.

– Miért? – kérdezi számonkérőn Jake.

Nem egészen értem, mi baja.

Grey rám néz.

– Mert nincs más reményünk.

– Arra kérsz, hogy menjek vissza – lehelem.

– Nem! – csattan fel Jake. – Nem!

Minden fej felé fordul.

Jake az asztalra tenyerel.

– Még ha el is hiszem ezt a sok sületlenséget, nincs az az isten, hogy elengedjelek vele, Harper! Ez a csávó szó szerint beesett az ajtónkon. Ha Noah nincs itt, már rég halott lenne. Hallottad a sztorit? Lerángatták a lóról és szétmarcangolták!

Mintha Grey nem a szemem láttára esett volna össze a szőnyegen.

– Jó, de…

– Nincs de! Te hallod, miket mondasz? Te hallod, miket mond ez az ürge? – A bátyám dühödt szemeket mereszt a testőrre. – Ha te nem tudsz mit tenni, miből gondolod, hogy a húgom képes lesz rá?

– Úgy beszélsz, mintha hadra akarnám fogni őt. De nem erről van szó.

– Nem érdekel. Nem számít. A herceg szörnyeteggé változott. A húgom most már úgysem fog beleszeretni. Így is épp elég baja van. Nem tud segíteni.

Itt semmi sem változott. Szeretem Jake-et, de ő soha nem fog mást látni bennem, mint a kis Harpert, akit be kell dugni a hátsó szobába, mert mások védelmére szorul.

Talán igaza van. Ha Rhen szörnyeteggé változott, nincs sok remény. Nem tudok beleszeretni egy gyilkos fenevadba.

– Mi van Karis Lurannal?

– A királynő eljött a kastélyba. A távozásod utáni reggelen. Átlátott a szitán. Olyan titkokról beszélt, amiket csak ő és a király tudhat Emberfallról, majd egy hetet adott Rhennek, hogy kimenekítse a népét az országból, mielőtt Syhl Shallow katonái lerohanják Emberfallt.

– De az embereknek most rejtőzködniük kell a szörny miatt.

– Igen, milady.

– És Lilith?

– A varázslónő – szólal meg halkan Noah.

Elbűvölten figyeli az eszmecserét. Nem tudom, elhiszi-e, amit hall. De annak dacára, amit a tudományról és a józan észről mondott, úgy tűnik, szeretne hinni benne.

– Lady Lilith elmenekült. Ebben a formájában Rhen mágikus lény, és őrá nézve is veszélyes.

Ez akár az előnyünkre is szolgálhatna, de ha Rhen mindenkit megöl, aki a szeme elé kerül, talán mégsem.

– Áll még a hadsereg? Hányan haltak meg?

– Egyelőre csekély az emberveszteség. Azok a katonák vesztek oda, akik az átváltozás éjszakáján őrségben voltak. A nép nem tudja, hogy a herceg a szörny. Sokan attól félnek, hogy Rhen meghalt. – Grey elhallgat, majd zord hangon folytatja. – Több őr is fültanúja volt a királynő szavainak. Szárnyra kelt a pletyka, hogy a szövetség nem is létezik. Hogy Diszi nem siet a segítségünkre.

A tervek, amiket olyan gondosan építettünk fel, alig néhány nap leforgása alatt dugába dőltek.

– Mégis mit vársz Harpertől? – csattan fel Jake. – Lovagoljon be a kastélyba, és játssza el a hercegnőt?

– Igen – feleli Grey nemes egyszerűséggel. Rám szegezi a tekintetét. – Arra kérlek, térj vissza hozzánk, és nyugtasd meg a népedet!

A népemet. Greyre meredek. Még mindig sápadt, de a tekintete tiszta.

Noah-ra nézek.

– Grey mikor harcolhat újra?

Az orvos riadt képet vág.

– Micsoda? Hetek múlva. Még ülnie sem lenne szabad.

– Tudok járni – jegyzi meg Grey. – Tehát harcolni is tudok.

Ebbe inkább nem szólnék bele, de ha Grey tud járni, vissza tud vinni Emberfallba.

– Nem mész sehova! – förmed rám Jake.

Felállok, és átvágok a konyhán, hogy összeszedjem Grey páncélzatának épen maradt darabjait.

– Dehogynem. Anyát… – Elfúl a hangom. Az asztalhoz viszem Grey kar- és lábszárvértjét. – Anyát nem tudtam megmenteni, de ez sikerülni fog.

Amikor ledobom a vérteket Grey elé, Jake elkapja a karomat, és maga felé fordít. Úgy szorít, hogy az már fáj.

– Ezt nem teheted, Harper! Nem tudom, hol jártál és mit csináltál, de ez így nem kóser. Ha kell, berángatlak a szobádba, és rád zárom az ajtót…

Hirtelen hátratántorodik. Noah rémülten pattan fel a székről.

Grey hátracsavarja Jake karját, és a fültövéhez szegezi a tőrét.

– Eszedbe ne jusson! – morogja.

A hülye tesóm tágra nyílt szemébe nézek, és sóhajtva jegyzem meg:

– Mondtam, hogy marcona.

– Engedj el! – háborog a bátyám.

Greyre pillantok.

– Engedd el, mert még megerőlteted magad! Segítek felöltözni.

Grey engedelmeskedik, és ellöki magától Jake-et. Aztán a székre rogy, és megint remegni kezd.

– Folytasd csak – korholja Noah –, majd jól felszakadnak a varrataid.

– Harper! – mondja Jake sötéten, bár ezúttal nem ér hozzám. – Ezt nem teheted!

– Dehogynem.

Letérdelek, és felhúzom Grey lábára a csizmát.

Grey izzadva, sápadtan, lihegve ölti fel magára a páncélja maradványait. Szívem szerint visszatartanám. De amikor a szemembe néz, látom, hogy minden hiába. Ha nem megyek vele, ő akkor is hazatér. Ha Rhen meghalt, valakinek meg kell védeni a népet.

Jake egy szót sem szól. Némán füstölög magában, és a konyhapultnak támaszkodva figyeli a készülődésünket.

– Legalább a reggelt várjátok meg! – mondja Noah. – Egy éjszaka. Hat óra. Kímélni kell a varratot.

– Nincs annyi időm, gyógyító – feleli Grey. Hangosan liheg. – Emberfall nem várhat.

– Hogy fogod megvédeni a húgomat? – kérdezi Jake. – Mi lesz, ha megtámadnak titeket?

– Majd vigyázunk – válaszolja Grey.

Az asztal szélébe kapaszkodva tolja fel magát.

– Majd vigyáztok? Te normális vagy? Ez őrület!

Kopogás hallatszik az ajtó felől. Kővé dermedünk.

Majdnem éjfél van.

Mit is mondott Jake, amikor meghozta a kávét?

Lent áll egy kocsi. Szerintem Lawrence emberei azok.

Jake-re nézek.

– Most mi lesz? – suttogom.

De Jake már nem tud válaszolni. Az ajtó szilánkosra törik, kiabálás hallatszik, és két férfi tör be az ajtón csőre töltött fegyverrel.

– Azok a nyakláncok sokat értek. Miben mesterkedsz?

Jake Grey mögé lök. Noah súlya nehezedik a hátamra.

– Semmiben – feleli Jake. – Nincs semmink.

– Ki ez az alak? – kérdezi az egyik férfi.

Grey megmozdul. Fegyvert ránt, gondolom. Semmit sem látok.

Kattanás hallatszik. A golyó simán áthatol a pengén. Minden olyan gyorsan történik. Kell egy terv. Össze kell hangolnunk a tetteinket. Különben…

A fegyver elsül. Összerezzenek.

A következő pillanatban már az erdőben vagyunk, őszies meleget érzek. A távolban fáklyák sorakoznak, a kastély területét jelzik. A nyakam még mindig behúzva. Cseng a fülem.

Pontosan ugyanabban a helyzetben vagyunk, mint az imént: Grey és Jake előttem, Noah mellettem. Mindenki áll. Mindenki lélegzik. A szívem olyan hangosan ver, hogy minden más neszt elnyom körülöttem.

– Mi történt? – kérdezi Jake. – Hol vagyunk?

– Emberfallban – suttogom.

– De mi történt?

– Várjunk csak! – mondja Noah. – Várjunk csak!

A pánik kerülgeti. Ismerős érzés.

Grey megfordul, és rám néz. Még a sötétben is látszik, mennyire sápadt.

– Gyalog megyünk. Karis Luran katonái már a közelben vannak. Lehet, hogy a kastély… – Szaporán pislog. – Gyalog megyünk.

Azzal se szó, se beszéd, összeesik.

Jake elkapja, ugyanúgy, mint az ajtóban.

– Hát rohadtul vigyáz a csávó! – csattan fel.

De mivel ő Jake, és akkor is azt teszi, amit kell, ha semmi kedve hozzá, tehát átkarolja Grey nyakát, és felsegíti a parancsnokot.

– Hé, ti ott! Állj!

Három katona jelenik meg a fák között. Felajzzák az íjaikat, és körbevesznek minket. Három íj szegeződik ránk. Mivel sötét van, nem ismerem fel őket.

– Ez a parancsnok! – kiáltja el magát az egyikük. – Hadnagy!

Grey nincs magánál, nagyrészt a bátyám támogatja.

Nem tudom, a katonák felismernek-e, hiszen farmerban és pulcsiban vagyok. Nem éppen hercegnői öltözék. Jake-et és Noah-t sosem látták. Nem áll jól a szénánk.

Újabb katona lép ki a fák közül. Kivonja a kardját.

– Magyarázatot követelek!

Őt már felismerem. Hála az égnek!

– Jamison!

Úgy megkönnyebbülök, hogy kis híján a hadnagy nyakába ugrom.

Jamison meglát, és zavartan pislog.

– Hercegnő! – Nézem, ahogy végigmér, majd a katonákhoz fordul. – Pihenj!

Azok leeresztik a fegyvereiket – de azért nem teljesen.

Már ebből is kiderül, hogy nagyot estem a szemükben.

Mentálisan Emberfall és Washington között ragadtam. Nem számítottam rá, hogy a konyhámból egyenesen Harper hercegnő szerepébe csöppenek. Össze kell kapnom magam, különben mindennek vége.

– Grey parancsnok megsérült. Segítségre van szüksége.

– Láttuk, hogy a szörny elragadta. – Súlyos csend. – Mindent tűvé tettünk érte. Már azt hittük, meghalt.

Jamison magyarázatra vár.

Gondolkodj, Harper! Gondolkodj!

– Éppen úton voltam a kastélyba, amikor a szörny megtámadta a kíséretemet – mondom. – A hintóm megrongálódott. Kénytelenek voltunk gyalogszerrel folytatni az utunkat. Útközben összetalálkoztunk Grey parancsnokkal, és szerencsére velem volt a gyógyítóm.

Noah-ra pillantok.

Ő megütközve bámul vissza rám.

Légyszi!, rimánkodom magamban. Légyszi, ne rontsd el!

Elképzelem, mit tenne Rhen ebben a helyzetben.

– Vigyétek be a kastélyba a parancsnokot! – mondom. – A gyógyítómnak külön szobára és felszerelésre van szüksége. Készek vagyunk ellátni mindenkit, akit a szörnyeteg megsebesít.

– Harper! – dünnyögi Jake fenyegető hangon.

A katonák egy emberként fordulnak felé. A nyilak feljebb emelkednek.

– Ki ez az ember? – kérdezi Jamison.

A kezében lévő kardra sandítok. A felajzott íjakra. Akármit mondott is Karis Luran, alaposan megtépázta a belénk vetett bizalmat.

– A fivérem – válaszolom. – Jacob herceg. Diszi trónörököse. A királyi hadsereg… kapitánya. Hallottuk, milyen hazugságokat terjeszt rólunk Karis Luran. Azért jöttünk, hogy harcoljunk.

Jamison habozik – ám végül odabiccent Jake-nek.

– Bocsáss meg, felség! Őrjáratot tartunk. A szóbeszéd szerint Syhl Shallow-i katonák bujkálnak az erdőben. És természetesen a szörnyeteg is szabadon kószál.

– Megbocsátok – feleli Jake.

Üresen kong a hangja. A keze után nyúlok, és megszorítom.

– Segítsetek a parancsnoknak! – utasítja az embereit Jamison. Majd fejet hajt előttem. – Örülünk, hogy visszatértél, hercegnő. Máris bekísérünk a kastélyba.

Negyvenkilencedik fejezet

A SZÖRNYETEG

HARPER?

Fájdalom.

Alvás.

Ötvenedik fejezet

HARPER

A KASTÉLY SÖTÉTEBB, MINT VALAHA. Minden ablakot berácsoztak. A hirtelen fojtogatónak ható folyosókon gyertyák lobognak. Két katona a gyengélkedőre viszi Greyt, míg engem maga Jamison kísér fel a szobámba.

A folyosó végén posztoló őrök bizalmatlanul méregetnek, Freya azonban boldogan ölel át, amikor meglát.

– Jaj, milady! – lelkendezik suttogva, hiszen a fél kastély alszik. – Már úgy aggódtam! Rettenetes pletykák járják errefelé. Hogy van az édesanyád?

A teste meleg, puha és otthonillatú. Csak most jövök rá, mennyire vágytam már erre az ölelésre. Belekapaszkodom. Elcsuklik a hangom.

– Freya! Meghalt. Épphogy el tudtam búcsúzni tőle.

– Ó! Ez szomorú! – Freya keze felkúszik a hátamon. – Fogadd részvétemet!

Aztán valamivel arrébb megpillantom Zót. A testőrömet. A barátnőmet. Ha ő is bizalmatlanul néz rám, nem tudom, mit csinálok.

Hozzám szalad, és olyan hévvel borul a nyakamba, hogy majdnem hanyatt esem.

Átölelem. Újból könnybe lábad a szemem.

– Nagyon hiányoztál.

– Már azt hittem, soha többé nem látlak – feleli Zo. – Megkértem a parancsnokot, hogy hadd menjek utánad.

Köhécselést hallok a hátam mögül.

– Ööö, Harp? – mondja Jake.

Nem barátságtalanul, de azért érezteti velem, hogy miattam ragadtak itt Noah-val, legalábbis amíg Grey felébred. Szipogva húzom ki magam.

– Bocsánat! Zo, Freya, ő a fivérem, Jacob. – Nagyon odafigyelek, hogy magabiztosan beszéljek. Egy dolog szerepet játszani, de hogy a felkészületlen bátyámat meg a barátját is belekeverem a drámába, az megint más. – Diszi trónörököse. És Noah, a király udvari gyógyítója.

– Ó! – Freya pukedlivel köszönti a mögöttem álló férfiakat. – Felség! Milord!

– Legyetek üdvözölve! – mondja Zo.

Jake és Noah némán bámulják a két nőt. Még mindig nem tértek magukhoz.

– A hintónk megrongálódott – magyarázom. – A szobámban pihenünk le, amíg Jamison elhelyezi Jacobot és Noah-t.

– Igenis! – válaszolja Freya. – Természetesen. Hozok egy kis harapnivalót.

Azzal a lépcső felé indul.

Zo először engem mér végig, aztán a bátyámat és Noah-t.

– Talán ruhára is szükségetek lesz? – kérdezi tétován. Enyhe kíváncsiság vegyül a hangjába. – Ha egyszer minden holmitok megsemmisült.

Freya mindenkiről a legjobbat feltételezi, de Zo már dörzsöltebb. Nem kételkedik bennem, de érzi, hogy valami nem stimmel. Ha tehetném, elmondanám neki az igazat, de azzal mindent felrúgnék, amit Emberfall népének ígértünk.

– Igen – felelem. – Köszönöm!

Zo megint a testvéremre és Noah-ra pillant.

– Igenis, milady!

Miután elmegy, bevezetem Jake-et és Noah-t a szobámba, aztán magunkra zárom az ajtót. Tűz lobog a kandallóban, és az összes faligyertya világít. A két fiú ámulva fordul körbe.

– Ezt nem hiszem el! – szólal meg végül Noah. – Csípjetek meg!

– Először hadd térjek magamhoz – feleli Jake.

Noah durcás pillantást vet rá.

– Te legalább herceg leszel. Én maradok egyszerű gyógyító.

– Jó. Cseréljünk! Legyél te az álherceg! – Jake karba fonja a kezét. – A haverod mikor visz haza minket?

Elkomorulok.

– Haza a lakásunkba, ahol két pasas agyon akart lőni minket? Bírd ki még egy kicsit!

Jake összerezzen, és elfordítja a tekintetét.

– Nem maradhatunk itt, Harper.

– Hát, én nem tudlak hazavinni titeket, Greynek pedig pihenésre van szüksége.

Noah a kandallóhoz lép. Végigsimít a párkányon.

– Most a múltban vagyunk? – Homlokráncolva rázza meg a fejét. – Hülye kérdés! Az lehetetlen. De közben meg…

– Nem a múltban – válaszolom. – Itt úgy mondják, hogy a túloldalon. Vagy talán a mi világunk a túloldal. Párhuzamos valóságok.

Hirtelen elfog a kimerültség.

Meg kell tudnom, milyen pletykák keringenek rólunk. A hadseregről. Karis Luranról.

Átmegyek Arabella öltözőszobájába, és addig keresgélek a komódban, amíg meg nem találom a már megszokott szarvasbőr bricseszeket és kötött pulóvereket, amiket a katonai kiképzésen viseltem. Félig behúzom az ajtót, onnan tartom szóval a fiúkat, amíg átöltözöm.

– Jó, figyeljetek! – kiáltok ki nekik. – Freya mindjárt hozza a kaját meg a ruhákat. Vegyetek fel valamit, amiben nem ríttok ki a tömegből! Egyetek! Le is dőlhettek, ha akartok. Nem érdekel. De ne avatkozzatok a dolgaimba!

– Most mit fogsz csinálni? – kérdezi elképedve Jake.

– Kiderítem, mi történt, amíg nem voltam itt. Kiderítem, hol a szörny. Beszélek Rhen seregével, hátha együtt kitaláljuk, hogyan menthetjük meg a népet.

– Ó, tényleg?

Mellényt húzok az ingemre, és szorosra fűzöm.

– Aha. Tényleg. A népnek nincs vezére. Az emberek félnek, hogy a királyi család halott.

– De te majd az élükre állsz, ugye?

Nem tudom. Fogalmam sincs.

– Igen – válaszolom. Kirántok egy övet a ruhák alól, kétszer a derekam köré tekerem, és kilépek az ajtón. Gyakorolt mozdulattal csomózom meg a bőrszíjat. – Egy óráig meg tudtok maradni a feneketeken?

– Harp – dúl-fúl Jake –, mégis… kinek képzeled magad?

– Én vagyok Harper hercegnő – felelem. – Te meg a bátyám, Diszi trónörököse, szóval viselkedj is úgy!

– Jó, és hogyan? Azt sem tudom, hol vagyunk!

– Emberfallban vagy. A hercegek amúgy általában mind tudálékos, nagyképű barmok, úgyhogy nem is nagyon kell megjátszanod magad.

A kastély tele van emberekkel, akik a lény elől kerestek menedéket. Karis Luran katonái keletebbre húzódtak, hogy senki se közelíthesse meg a Syhl Shallow-i átjárót. Aki támadással próbálkozott, kegyetlenül lemészárolták. A városok hetente egyszer küldenek üzenetet, és a hírnökök hármasával közlekednek. Van, aki soha nem tér vissza. Az emberek attól tartanak, hogy Rhen halott, hogy Emberfall királya halott. Sokan engem is halottnak hisznek.

Olyan pletykák is szárnyra kaptak, hogy nem is Rhen az igazi trónörökös, hogy Emberfall Syhl Shallow kezére kerül, hogy most már lehetetlen elmenekülni, mert a lény visszatért, és vérre szomjazik.

Azzal a mesével állok elő, hogy a varázslónő teremtménye Diszit is megtámadta, és szinte a teljes kíséretem odaveszett. Szerencsére velem van egy ügyes kezű gyógyító – lám, Grey is életben maradt.

Ha megfutamodunk, a lény bármikor ránk támadhat. Ha itt maradunk, Karis Luran katonái rohannak le minket.

Az emberek fáradtak, félnek és vezér nélkül maradtak. Még a legharcedzettebb katonák is parancsra várnak, hogy végre történjen valami.

Mindenféle történetek keringenek a lényről, egyik borzalmasabb, mint a másik, lassan már én sem tudom, hol ér véget az igazság, és hol kezdődnek a rémhírek. Jobb híján mindet végighallgatom. És igyekszem megnyugtatni az embereket.

És aggódom.

Mire visszatérek a szobámba, nem egy óra telt el. Hanem négy. Jake és Noah elaludt az ágyon. Nem is emlékszem, mikor aludtam utoljára. Fáj a lábam, de kilopózom a szobából, és lemegyek a gyengélkedőre.

Csak Greyt találom ott. Egy keskeny ágyon alszik a leghátsó sarokban, a vékony muszlintakaró alatt. A kastély pincéjében vagyunk, egy folyosónyira a konyhától, és a mennyezet alatti ablakokból hajnali fény szűrődik be a terembe.

Óvatosan egy széket húzok Grey ágyához. A fa épphogy megcsikordul a kőpadlón, de ez is elég, hogy Grey felriadjon.

– Elnézést! – mondom csendesen. – Nem akartalak felébreszteni.

Grey lehunyja a szemét, és elkínzottan simít végig az arcán. Durva, sötét borosta ütközött ki az állán.

– Bocsáss meg!

Az ágy szélére támaszkodik, és függőleges helyzetbe tornázza magát. Félmeztelen, de az oldalán meg a karján még ott vannak Noah kötései. A takaró ráncot vet az ölében.

– Nem kell felkelned – mondom. – Csak azért jöttem, hogy megnézzem, hogy vagy.

Grey pillantása végigsiklik az arcomon.

– Ahogy elnézem, neked nagyobb szükséged lenne a pihenésre.

– Lehet. – De nem bírok aludni. Most, hogy minden pengeélen táncol. – Azt mondtad, Karis Luran egy hetet adott Rhennek, hogy a népe elhagyja Emberfallt. Ez három napja történt. Rhennek volt valami terve? Mit akart tenni?

Grey a fejét rázza.

– Ha Karis Luran ellen küldenénk a seregünket, a biztos halálba taszítanánk a népünket. Az előőrsöt megállíthatjuk, de a királynőnek van utánpótlása, nekünk nincs. – Grey a homlokát ráncolja. – Rhen azt parancsolta, hogy a tábornokok menekítsék délre az embereket. Silvermoonnál tegyék hajóra őket, és irány a déli part.

Rhen kiszállt, hogy mentse a népét. Őt ismerve ez nehéz döntés lehetett a számára.

– Ha megtesszük, a szörny lecsap ránk?

– Vagy Karis Luran katonái teszik ugyanezt. Bármikor megtámadhatnak minket. Főleg azokat féltem, akik a kastély területén kívül élnek.

– Rhen Karis Luran katonáit is megtámadja?

– Lehet. De a mieinket is. Nem válogat. Viszont megsérült, amikor szárnyon döftem. Talán sikerült időt nyernünk. Nem lehet tudni, mikor csap le legközelebb. – Grey rám néz. – Beszéltél valakivel az érkezésed óta?

– Természetesen. Mindenkivel. Délelőtt összeülünk a tábornokokkal.

A meglepetés és a bánat keveréke sejlik fel Grey arcán.

– Mi az? – kérdezem. – Mi a baj?

– Semmi. – Grey megrázza a fejét, majd mélyen a szemembe néz. A hangja halkan zeng a napsütötte szoba melegében. – Nálad különbet én sem választhattam volna, milady. Őszintén mondom.

Ez készületlenül ér. Elpirulok.

– Köszönöm, Grey!

– Nem tudtam, visszajössz-e velem, ha kiderül az igazság. – Grey egy pillanatra elhallgat. – És még most sem tudom, mit tegyünk.

Bánatos mosolyt villantok rá.

– Abban bíztam, hogy felébredsz, és már mondod is, mi a teendő.

Grey szomorkás mosollyal feleli:

– A herceg rendszerint mindenre tudja a választ. Én csak az ő parancsait követem.

– Mit tenne most Rhen? – kérdezem.

– Alighanem megparancsolná a katonáinak, hogy indítsanak hajtóvadászatot a lény ellen, és pusztítsák el. Vagy legalábbis csalják el a Vasrózsától, hogy a kastély egy része megmeneküljön. Ez azonban minden szempontból önfeláldozó küldetés. Ha elcsaljuk a szörnyeteget az emberek közeléből, egyenesen Karis Luran katonáinak karjába szaladunk.

Önfeláldozó küldetés. Akárcsak Rhen küldetése, aki a mellvédről vetette le magát, hogy megmentse az alattvalóit. Nagyot nyelek.

– Én megteszem. Majd Vasakaratot viszem. Gyors és megbízható. Te addig indítsd útnak az embereket!

Grey szeme tágra nyílik a rémülettől.

– Nem akarom, hogy…

– Ne aggódj! – Nagy levegőt veszek. – Heteken át győzködtem az embereket, hogy segítek rajtuk. Szeretném megmutatni, hogy nem a levegőbe beszéltem. Ez az én döntésem.

– Veled megyek.

– Nem! Grey…

– Ez meg az én döntésem. – Grey hajthatatlan. – A szörny elsőként engem fog kipécézni magának. Azt hiszem, még ebben a formájában is ismerős vagyok neki… csak azt nem tudja, honnan.

– Megsérültél. – Előreszegezem az államat. – Megparancsolhatnám, hogy maradj.

Grey is megmakacsolja magát.

– Igazság szerint nem. Rhen herceg felszabadított az esküm alól. Nekem már senki sem parancsol.

Meghökkenek.

– Valóban?

– Igen.

És ő mégis itt maradt. Eljött értem.

Egy zavarba ejtő pillanatig Grey nem Grey parancsnok, Emberfall trónörökösének hithű és engedelmes alattvalója. Nincs egyenruhája, nincs fegyvere, nincsenek alárendeltjei. Most csak Grey, és én csak Harper vagyok.

Egy pillanatra sem veszi le rólam sötét, átható tekintetét.

– Szerinted megtörik az átok? – suttogom.

– Én azt nem tudhatom. Szerinted igen?

Rhen szörnyeteggé vált. Olyannyira, hogy még Greyt is megtámadta. Eddig sem éreztem biztosan, hogy szerelmes lennék belé. Most pedig még kevesebb esélyt látok a folytatásra. Az ember lehet szerelmes egy emlékbe? Nagyot nyelek.

– Nem tudom.

Grey rezignáltan néz rám.

– Akkor tegyük meg, amit meg kell tennünk.

Ötvenegyedig fejezet

HARPER

JAKE-KEL BAJOK VANNAK.

Nem, talán inkább velem. Annyira beleéltem magam a mentőakcióba, hogy meg is feledkeztem a bátyámról, aki csak arra vár, hogy végre hazamehessen. Végül neki kell utánam jönnie.

A fegyvertárban vagyok Greyjel, aki mereven mozog, de már nem sápadt, és nem izzad úgy, mint tegnap este. Jót tett neki az alvás. Bárcsak én is ugyanezt mondhatnám el magamról! Grey éppen a kardját csatolja fel a derekára, amikor Jake jelenik meg az ajtóban Dustan, az őr kíséretében.

Jake bőrnadrágra és csizmára cserélte a ruháját, és kabátot húzott a pólójára. Jól áll neki ez az öltözék, és a sértődött arckifejezésének köszönhetően tökéletesen alakítja a lázadó fiatal herceg szerepét.

– Jössz már? – kérdezi ingerülten.

– Én is örülök neked. – Dustanre pillantok. – Elmehetsz! Köszönöm!

Amikor Dustan távozik, becsapom a súlyos ajtót. Jake csapdába esik a keskeny helyiségben.

Grey szinte pillantásra sem méltatja.

– Voltam a szobában – mondom Jake-nek. – De aludtatok. Hogy kerülsz ide?

– Megkérdeztem valakit, hogy hol talállak. Én is olvastam ám a Trónok harcát! Én is tudok ám blöffölni! – Csak most tűnik fel neki, hogy páncélt csatolok a ruhámra. – Mit művelsz?

– El kell mennünk néhány órára. Ti zárkózzatok be a szobába! Estére visszajövünk. Ha mindent elrendeztünk, Grey hazavisz titeket.

Remélhetőleg.

– Nem! – Jake gyilkos pillantást vet rám. – Most!

– Ez most fontos, Jake.

– Ez is. – Jake Greyre pillant, aki épp egy tőrt szíjaz a felső combjára. – Parancsold meg neki! Most rögtön! Különben mindenkinek elmondom, ki vagy valójában.

Grey felegyenesedik, és Jake elé áll. A hangja halk és rideg.

– Ha rajtam múlna, ebben a minutumban hazavinnélek, de a húgod betegre aggódná magát miattad. Tehát majd akkor viszlek haza, ha biztosak lehetünk benne, hogy Emberfall nincs közvetlen veszélyben. Megértetted?

Jake nem hunyászkodik meg.

– Nem félek tőled.

– Nem is kell. De elvárom, hogy tisztelettel bánj a húgoddal, és velem is!

– Ennek nem fordítva kellene lennie, ha már egyszer én vagyok Diszi trónörököse?

Grey megmerevedik. Amikor felém fordítja a fejét, gyilkos kifejezés ül az arcán.

A kezembe temetem az arcomat, és félénken kikukucskálok az ujjaim között.

– Sajnálom!

Grey felsóhajt, és dühös szemeket mereszt Jake-re. A hangja kimért, epés.

– Bocsáss meg nekem, milord!

Jake arcáról sötét diadal sugárzik.

– Tehát visszaviszel minket.

– Tisztelem a címet, amivel a húgod ruházott fel. – Grey félrefordul, és egy rövid pengéjű kardot akaszt le a falról. – De nem esküdtem fel a szolgálatodra, így nem is parancsolsz nekem. – Egy pillanatra elhallgat. – Egy valódi herceg tisztában lenne ezzel.

A bátyám nagy levegőt vesz.

– Jake! – förmedek rá, mielőtt ágálni kezdene. – Ketyeg az óra. Itt most emberéletek forognak kockán. Rengeteg ember élete. Tizenkét órát kérek, jó? Tizenkét rohadt órát. Zárkózz be a szobába, egyél, üldögélj a kandalló mellett a pasiddal! Menni fog?

– Előbb mondd meg, hova mész!

Tétován felelem:

– Megnézzük, el tudjuk-e terelni Rhen figyelmét…

– Mi van?

– …hogy az emberek elmenekülhessenek Silvermoonba. – Jake arca eltorzul, ezért sietve hozzáteszem: – Csak így védhetjük meg a népet. Rhen felismerte Greyt. Szerintem engem is fel fog…

– Harper!

– Nem állítasz meg!

– Jaj, nyugi már! Vettem az adást. – Jake mély levegőt vesz, majd úgy néz körül, mintha most látná először a fegyvereket meg a páncélokat. – Csak… adjatok valami cuccot!

– Adjunk valami… cuccot?

– Valami cuccot. – Jake a falra mutat. – Lehet, hogy állati vagánynak képzeled magad, Harper. De az elmúlt hetekben én is az életemért küzdöttem. Én sem vagyok veréb.

Hirtelen nem tudom, mit mondjak.

– Azt hiszed, fent fogok sütizni a szobában Noah-val, amíg te kockára teszed az életedet? – csattan fel a bátyám. – Ne bámulj! Veletek megyek.

Túl szép az idő, hogy szörnyre vadásszunk. A nap vidáman süt le a Vasrózsára. Elértük azt a pontot, ahol már az erdőn túl sem változik meg a hőmérséklet, bár a késő őszi színekben pompázó vörös és aranysárga falevelek üde, kora tavaszi zöld árnyalatot öltenek. Nem tudom, Jake észrevette-e.

Jake kedvéért lépésre fogjuk a lovakat. Ő is vett néhány leckét, amikor lovagolni tanultam, de nem volt elég kitartó ahhoz, hogy profivá képezze magát. Tekintve, hogy Grey milyen mereven ül a nyeregben, azt hiszem, a sétatempó valamennyire az ő javát is szolgálja. Láttam, hogyan torzult el az arca, amikor feltornázta magát a ló hátára.

Grey két tőrrel és egy karddal szerelte fel a bátyámat.

– Zsír! – örvendezett Jake, amikor Grey az övére fűzte a kardot.

Grey sötét pillantást vetett rá, és kissé szorosabbra húzta az övet a kelleténél.

– Arra az esetre, ha ismét elveszíteném az enyémet.

Nehéz volt elszakadnom Zótól, de bízom benne, hogy sikerrel kimenekíti az embereket a kastélyból. Amikor megparancsoltam neki, hogy vigyázzon a nőkre és a gyerekekre, jelentőségteljes pillantást vetett rám, de végül engedelmeskedett.

El akarom mondani neki az igazat. Csak még azt nem tudom, hogyan.

Hirtelen megértem, Rhen hogy volt képes ilyen sokáig elhallgatni előlem a rettenetes titkát. Egyik döntésből következett a másik. Elszorul a szívem. Valami másra kell gondolnom! Greyre nézek.

– Szerinted az emberek még időben odaérnek Silvermoonba?

Grey megvonja a vállát – és fájdalmasan rándul össze.

– Ha a lény még lábadozik, akkor igen. Ha nem, akkor egyenként levadássza őket.

– Szóval mi a terv? Felkutatjuk ezt az izét és megöljük? – kérdezi Jake.

Grey előreszegi az állát, de nem válaszol.

– Sajnálom! – dünnyögöm ismét az orrom alatt. – Meglep, hogy velünk jöhetett.

Grey sóhajtva pillant rám.

– Távol álljon tőlem, hogy megtagadjam a „trónörökös” kérését.

Éles a hangja. Elkomorodom.

– Eszméletlen voltál! Attól féltem, hogy Jamison lelövet minket a katonáival! Mi mást mondhattam volna?

Grey felvonja a szemöldökét.

– Szolga? Lakáj?

Kinyitom a számat. Aztán becsukom.

De Grey még nem végzett.

– Rabszolga, milady. Testőr.

– Jó, ő meg herceget mondott – csattan fel Jake. – Törődj bele!

Grey tudomást sem vesz róla.

– A gyógyító ágyasa.

Jake felhorkan, de két piros folt jelenik meg az arcán.

– Noah imádta volna.

Már régóta az erdőben poroszkálunk, az ösvény széles és nyitott. Ez valami főútvonal lehet, de csak madarak és apró állatok motoszkálnak az aljnövényzetben. Utazó nincs a környéken. Egy lélek sem.

Mindenki elbújt.

– Már közel vagyunk – jegyzi meg Grey. Nem tudom, aggasztja-e ez a nagy csend, vagy éppen ellenkezőleg. Előremutat. – Ott estem el.

Már én is látom a törött ágakat a fák között. A kérget barna foltok tarkítják. Hirtelen rájövök, hogy az rászáradt vér.

A levelek között fehéres csillogás.

– Ott! – Felmutatok a fára. – Grey, látod…

Embertelen visítás hasít a levegőbe.

Egy mozdulatlan, csillámló valami rugaszkodik el a földtől, áttör a bokrokon, és iszonytató négylábú lény válik belőle. Újabb sikoly – majd a szörny hirtelen felvágtat a dombra, és célba vesz minket.

Nem látom, hogy néz ki. Hatalmas teste szikrázóan csillog a napfényben. Jake a nevemet kiáltja. Vas hátrálni kezd. Zuhanok.

Grey a karomnál fogva ránt fel maga mögé. Gépiesen átkulcsolom a derekát, mire felüvölt.

– Jaj, bocsánat! – visítom. – Bocsánat!

Grey vágtára fogja a lovát.

– Tartsd meg!

Lihegve a kezembe nyomja a szárat, és a kései után nyúl.

A lény felé terelem a lovat. Csak villanásokat látok belőle, ahogy rémülten kikukucskálok Grey hóna alól. Masszív, négylábú test tornyosul fölénk, legalább három méter magas. A feje enyhén lószerű, de fekete szeme van, szájából valóságos agyarak lógnak. Irizáló pikkelyek csillognak a bőrén, amik a hatalmas vállhoz érve fehér tollakban folytatódnak. Az egyik szárnya szorosan a testéhez simul, a másik leszegve lóg. Az elülső lábai ezüst karmokban végződnek. A lény elszántan rohan felénk, és amikor látja, hogy Grey nem lassít, újra felvisít.

Egyszerre borzalmas és gyönyörű, kiköpött Rhen… de közben mégsem.

Amikor a közelébe érünk, fölénk emelkedik. Már várom, mikor csapnak le ránk a karmos lábak.

Grey villámgyors. Sutty! Sutty! Sutty! Záporoznak a dobókések. Az egyik lepattan a pikkelyekről, de a másik kettő célba talál, és a lény szárnytövébe fúródik. Alvadt vért látok a tollak alatt, és rájövök, hogy Greynek igaza volt.

A lény felsikolt, és hátraveti magát.

– Rhen! – sikoltom. – Rhen, kérlek!

– A szárnyát! – leheli Grey. – Ott a legsebezhetőbb.

Rhen – a szörnyeteg – a földre zuhan, és nagy nehezen feltápászkodik. Újabb támadásra készül. Nem bírok a lóval.

Nem látom…

Nem fordul…

Nem tudom…

Ez nekem túl gyors…

Jake áthajol a nyeregből, és elkapja a lovunk kantárszárát.

– Gyerünk! – ordítja. – Nem úgy volt, hogy elcsaljuk innen?

Azzal a lova oldalába mélyeszti a sarkát. Majdnem lefordulok Grey mögül, amikor az állatok nekilódulnak.

A szörnyeteg utánunk rohan, reng a föld a lába alatt. Átnyargalunk az erdőn, a lovak fej fej mellett haladnak, a paták dübörögve szántják fel a talajt. Grey időközben visszavette a szárat, én pedig a páncéljába csimpaszkodom.

– Csak fut – mondja Grey félig zihálva. – Az erdőben nem tud repülni.

– Akkor is gyors – kiáltja Jake, miközben a lova sörényébe kapaszkodik, a lába pedig az állat oldalánál kalimpál. Bármikor lefordulhat róla.

A szörny felvisít, a hang irányából ítélve közvetlenül mögöttünk lehet. Nem merek hátranézni. Grey lova a farát féltve megugrik. Még erősebben kapaszkodom.

– Mindjárt elkap! – kiáltja Grey.

Igaza van. Behúzom a fejem, a hátam mögött fehér villanások.

– Vidd innen Harpert! – kiáltja Jake. – Rejtőzzetek el!

Mielőtt tiltakozhatnék, Jake keményen lefékezi a lovát, és szembefordul a lénnyel, ami feltartóztathatatlanul rohan felénk.

– Gyere csak! – üvölti. – Gyere utánam!

– Ne! – Ez mindjárt megöli. Rhen megöli a bátyámat. – Grey… ne! Ezt nem teheted…

Grey nem lassít.

– Kérlek! – visítom. Megpróbálom kitépni a kezéből a szárat. – Kérlek, Grey! Kérlek…

Karmok vájnak a mellvértembe. A levegőbe emelkedem.

Felsikoltok. A ló eltűnik alólam. A szél örvényként kavarog körülöttem. Mintha acélpengék fúródnának a hátamba. Egy csattanás, és a páncélom kettéhasad.

Grey tévedett. Lehet, hogy a szörny megsebesült – de tud repülni.

– Kérlek! – sikoltom. – Kérlek, Rhen! Hát nem ismersz meg?

A lény vijjogva bukik alá. Grey alattunk lázasan hajszolja a lovát.

Az egyik karom szabad. Tőrt rántok. A szörny szárnyát nem érem el, de a húsos bőrt a karmok tövénél, igen.

– Ne! – ordítom.

Beledöföm a tőrt.

A szörny meginog, és kétségbeesetten verdes a szárnyával. Újból megszúrom. A karmok elernyednek, de csak egy pillanatra.

Aztán megint összezárulnak. A páncél az oldalamhoz nyomódik. Alig érzem a bal karomat.

– A fenébe, Rhen! – üvöltöm. – Hallgass meg!

Megint zuhanórepülésbe kezdünk, ezúttal Jake-et vesszük célba. A bátyám mindkét kezében tőr van, megfordul, készen arra, hogy…

Teljes sebességgel nekiütközünk. Rhen a karmai között tart, de még így is érzem a becsapódás erejét. Jake a lovával együtt felbukik.

Rhen meglovagolja a légáramlatot, és süvítve repülünk fel a magasba. A föld hirtelen elmosódik alattunk, a bátyám és a lova parányi, mozdulatlan rongycsomó a fák között.

– Ne! – Sikítom. Elcsuklik a hangom. A szél fagyosan feszül az arcomnak. – Ne! Rhen! Kérlek! Szeretlek! Szeretlek! Azt mondom, amit hallani akarsz! Kérlek, hagyd abba!

De Rhen nem áll meg. Megint alábukunk.

– Emlékezz! – kiáltom. – Te tanítottál meg íjászkodni. Te mentetted meg az életemet Silvermoonban. Te adtál táncleckét a sziklán.

Rhen azonban nem tágít. Greyt is földre küldjük. Hallom a kiáltását. Érzem, ahogy utánam kap, hogy kiszabadítson.

Nem jár sikerrel. Újra a levegőben vagyok.

– Kérlek, Rhen! – A könyörgésem ellenére megint a belédöföm a tőrömet. A karom megcsúszik, a szörny felvisít, de nem enged el. – Emlékezz rám! Emlékezz! Kérlek! Emlékszel, amikor azon a havas napon utánad jöttem? Lilith után. Emlékszel, hogyan lötyögtünk?

Fuldoklom a félelemtől. De semmi változás.

Vagy talán mégis. Kisvártatva arra leszek figyelmes, hogy Rhen a fák fölött köröz, időnként le-lecsap Jake-re és Greyre, ám amikor látja, hogy a férfiak nem jelentenek fenyegetést, újból a magasba emelkedik.

És eddig engem sem roppantott össze.

Abbahagyom a döfködést.

– Rhen? – esdeklek. – Rhen! Kérlek!

Eláll a szél.

Jake elordítja magát.

– Hé! Engedd el a húgomat!

Rhen felvisít, és zuhanórepülésbe kezd. Jake-et nem ismeri. Szikráznak az agyarai.

– Ne! – kiáltom.

Nem hallgat rám. A felismerés pillanata már a múlté. Szélsebesen süvítünk a föld felé. Ez mindjárt széttépi a bátyámat.

– Kérlek! – kiáltom. – Azt mondtad, hogy bármit megadsz nekem, ami a hatalmadban áll. Hagyd abba! Kérlek!

Az utolsó szavam kétségbeesett sikolyba fullad.

Rhen elsuhan a testvérem mellett, nem ér hozzá.

Alig kapok levegőt. Sikerült! Sikerült!

Megint alacsonyan szállunk, ám ezúttal normál tempóban. A lábam a földet karistolja.

Rhen elenged.

Felbukfencezem, és megpróbálok talpra állni, de a testem még zsibbadt. Úgy érzem, a szörny karma még most is a vállamba mélyed. Támolyogva felegyenesedem, és látom, hogy valamivel távolabb a lény is földet ér.

Ő is hangosan zihál. De nyugodt.

Most is gyönyörű és borzalmas. Részben sárkány, részben ló, részben valami, amit meg sem tudok nevezni. Nem győzök csodálkozni, mennyire rémséges. És mennyire kártékony. Fogalmam sincs, hogyan törjem meg az átkot. Fogalmam sincs, hogyan menthetem meg.

De most legalább itt van a földön. Nem támad.

Mozgolódást látok a szemem sarkából. Jake közeledik, mindkét kezében tőr. A tekintete rémült és eltökélt.

Rhen visítva guggol le. Mintha megint a levegőbe akarna rugaszkodni. Az egyik szárnytöve véres, gondolom, Grey kései sebezték meg.

– Ne! – kiáltom. – Jake! – Rhen elé ugrok, és feltartom a kezem. – Állj meg! Rhen! Állj meg!

Rhen hangosan fújtat, és a földet kaparja. Egyetlen karmával két méter hosszú árkot váj a talajba.

– Semmi baj – mondom halkan.

Remeg a hangom. Óvatosan közelebb lépek hozzá.

Amikor rám rikolt, megállok. Kinyújtom a kezem.

– Semmi baj – suttogom. – Rhen! Én vagyok az. Semmi baj.

Vonakodva előrébb lép. Grey valamivel a háta mögött áll, de nem mozdul. A kardja a kezében, bevetésre készen.

Nagyot nyelek, amikor a lény közelebb oldalog hozzám. Az agyara akkora, mint a fél karom. A feje akkora, mint a fél testem.

– Rhen! – suttogom.

Még közelebb lép. Belenézek a fekete szemébe, és semmit sem látok, ami ismerősnek tűnne.

Mégis szinte érzem Rhen jelenlétét.

Lassan előrenyúlok, mintha egy kutya orrához akarnám dugni a kezem.

Imádkozom, nehogy a szörny tőből leharapja.

A lény lehajtja a fejét, de nem áll meg a kezemnél. Kővé dermedek. Még levegőt venni is elfelejtek.

A szörny a mellkasomhoz préseli az arcát. A lehelete melegen csiklandozza a térdemet.

Óvatosan felemelem a kezemet, és megsimogatom az arcát, közvetlenül a szeme alatt. A másik kezemmel az állát cirógatom végig. A pikkelyek olyan puhák, akár a selyem.

A szörny sóhajtva hozzám simul.

Nekidőlök, és én is ugyanezt teszem.

– Jaj, Rhen! – mondom, és arra ocsúdok, hogy sírva fakadtam.

Rhen itt van. Nem bánt senkit.

De még mindig szörnyeteg.

Nem tört meg az átok.

Ötvenkettedik fejezet

A SZÖRNYETEG

Ó, HARPER!

Hát visszajöttél!

Ötvenharmadik fejezet

HARPER

AMÍG OTT ÁLLOK MELLETTE és halkan beszélek hozzá, Rhen olyan szelíd, mint a bárány.

De amint Grey vagy Jake közelebb merészkedne, előrenyújtja hatalmas nyakát és rájuk rikolt, ám mihelyst tisztes távolságba húzódnak, ő is megnyugszik. Az unszolásomra még el is fekszik a földön, hogy kihúzhassam Grey késeit a szárnya alól.

Reszketnek az ujjaim az idegességtől, az egyiket fel is sértem az éles pikkelyeken, de végül kiszabadítom a késeket. A vér keskeny patakokban csurog le Rhen testén, de őt ez szemlátomást nem zavarja. Olyan testes, hogy talán csak múló bosszúságként tekint a sebeire.

Elfordítja a fejét, és ismét az oldalamhoz préseli az arcát.

Valahányszor ez történik, mérhetetlen szomorúság fog el.

Rhen sem akarja ezt. Én sem tudok segíteni. De megölni sincs szívem. Így nem.

Greyre nézek.

– Most mi legyen? – kiáltok oda neki.

A parancsnok megint sápadt, a lovának támaszkodik. Lehet, hogy felszakadtak a varratai.

– Még soha nem láttam ilyen nyugodtnak – mondja. – Legalábbis ebben a szezonban. De a többiben sem. – Tétován néz rám. – Nem tudhatjuk, meddig tart ez az állapot.

– Nos, nem ücsöröghetünk itt a végtelenségig.

Nem akarom csak így magára hagyni Rhent, hátha a távolság megtöri a varázslatot, ami most mellettem tartja.

– Őszintén megvallva, milady, nem tudom, mitévők legyünk.

Grey sóhajtva kiegyenesedik.

Alighogy elindul felém, a Rhen-szörny felemelkedik a földről, és szembefordul vele. Halk morgás szakad fel a torkából, ami hajmeresztő visításba torkollik.

A lovak riadtan ágaskodnak, majdnem elszakítják a kötelet, amivel kikötöttük őket. Grey azonban nem tágít. Feltartja a kezét.

– Ha valóban te vagy az, akkor tudod, hogy nem akarok ártani neked.

A torokhangú morgás megismétlődik, de már jóval halkabb.

– Harper most húzta ki a késeidet a szárnyából – kurjant közbe Jake a lovak mellől. – Lehet, hogy nem hisz neked.

Grey egy pillanatra sem veszi le a szemét a lényről.

– Száz öltéssel varrták össze a mellkasomat. Most már kvittek vagyunk.

Rhen a földet kaparja, majd hátrálni kezd.

Fogalmam sincs, mi ez, talán fegyverszünet?

Érces hang visszhangzik a távolban, olyan, mint a trombitaszó, csak mélyebb. Rhen felkapja a fejét, és a hang irányába néz.

– Mi ez a ricsaj?

– Syhl Shallow katonái – feleli Grey. – Ezek az ő harci kürtjeik. Közelednek.

Most már sosem tudjuk meg, sikerült-e mindenkit kimenekíteni a kastélyból. A szörnyet megállítottuk, de Karis Luran embereit nem.

Újabb kürtszó harsan.

– Forduljunk vissza! – mondom. – Nézzük meg, mi történik! Mennyi időnk van még?

– Ha sietünk, fél órával megelőzhetjük őket. Ők lassabban haladnak.

– És mi lesz ezzel az izével? – kiáltja Jake.

– Nem tudom.

Grey habozik, és ugyanaz a szomorúság bujkál a hangjában, amit én érzek, amikor Rhen a mellkasomhoz dörgöli a fejét. Grey a lényre néz.

– Szeretnél visszamenni a Vasrózsába? Haza akarsz menni?

Rhen elrugaszkodik a talajtól, nagy szárnysuhogások közepette felrepül az égbe, majd nyugat felé fordul. A pikkelyei a rózsaszín, a kék és a zöld ezer árnyalatában csillognak a napsütésben. Innen nézve csupa szépség. Csak közelről látszik veszélyesnek.

– Siessünk! – mondja Grey. A lovához siet, és fürgén eloldozza. – Még megtámadják a herceget.

Vagy Rhen támadja meg őket.

Ezt persze nem mondom ki hangosan. Keresztülbicegek a tisztáson, és odafüttyentek Vasnak.

Sebesen száguldunk a kastély felé, és egész jó időt futunk. Rhen gyorsabb nálunk, de a közelünkben marad, előrerepül, aztán bevár minket. Aggódom, hogy ez a szelídség bármikor a visszájára fordulhat, és Rhen meg sem áll a Vasrózsa fölött, hanem a Silvermoonba és az ott várakozó hajókhoz igyekvő emberek nyomába ered. Elég nagy ahhoz, hogy könnyedén szétrombolja a hajókat, ízzé-porrá zúzza az árbocokat és a vitorlákat. Mivel repülni is tud, még a végén mindenkit vízbe fullaszt.

Nem szabad erre gondolnom!

Különösen most, amikor elérjük a kastélyt övező földeket, és Rhen leszáll, hogy gyalog folytassa az utat. Nehéz bátornak maradni.

Rhen félénk tornyosul. Vas felágaskodik alattam, de én megzabolázom, Rhen pedig úgy lépked mellettünk, mintha mi sem történt volna.

Greyre pillantok.

– Mi lesz vele, ha megérkezünk?

– Elbújtatjuk az udvaron, és megvárjuk, amíg Karis Luran kifüstöl minket – mondja Grey, majd hozzáteszi. – Bocsáss meg nekem, milady! Nem látok más kiutat.

A távolban ismét felharsannak a kürtök. Rhen morogni kezd.

Rásandítok, és majdnem megszakad a szívem.

– Nem kellett volna elmennem, Grey. Rhennek szüksége volt rám, és már kezdtem beleszeretni. De… a családom…

A szememhez kapok.

Grey hangja is elgyötört.

– Tudja ő azt, milady. Hidd el nekem! Tudja.

– Mégis hagyta, hogy elmenjek.

– Természetesen.

Grey szemébe nézek, és hirtelen minden világossá válik.

Rhen is belém szeretett.

Eszembe jut a hangja, amikor a silvermooni sziklaszirten álltunk. Én is tudni szeretném, hogy komolyan engem akarsz-e.

Ő akart engem. Benne nem voltak kételyek.

Az én döntésemre várt.

– Itt egyedül én vallottam kudarcot – mondom megtörten. – Egyedül én. Nem ő.

– Nem. – Grey elképedve néz rám. – Nem. Te nem vallottál kudarcot.

– De igen…

– Nem – vág közbe Jake, aki hosszú idő után először szólal meg. – Harper, ez nem a te hibád.

– De közbeléphettem volna. Csak magamra gondoltam…

– Nem! – csattan fel a bátyám. – A fenébe, engem is meghallgatnál végre? Nem te átkoztad meg a herceget. Nem magadtól jöttél ide. – Mély levegőt vesz. – Nem te… nem te betegítetted meg anyát. Nem te kényszerítetted apát, hogy bűnözőktől kérjen kölcsön…

– De te sem – válaszolom. – Mégis beálltál Lawrence-hez melózni.

– Azt tettem, amit tennem kellett – mondja Jake. – Hogy időt nyerjek anyának. Hogy megvédjelek.

– Dettó – felelem.

Belovagolunk az erdőbe, és a lény bevár minket. Tudhattam volna. Rájöhettem volna. Egy üres kastélyba térünk vissza. Grey hazaviszi Jake-et és Noah-t Washingtonba.

Nem tudom, mihez fogok kezdeni.

Mozgolódást látunk a fák mögött. Hangok hallatszanak a távolból.

Visszafogom a lovamat.

– Grey! Az ott Karis Luran serege?

Mégis megelőztek minket? Ám ekkor arany-vörös foltok tűnnek fel a fák között, a királyi uniformis színei.

– Nem mentek el! – Zavarba jövök, és a mellkasomat feszítő gombóc új formát ölt. – Még itt vannak! Mi történt? Mi…

– A szörnyeteg! – kiált fel egy ember. – A szörnyeteg az erdőben van!

A férfiak előrenyomulnak. Körös-körül kiáltozás hallatszik. Íjak emelkednek a levegőbe. Lovak tapodják a földet.

A Rhen-szörny rikoltozva tárja szét a szárnyát, és megpróbál felemelkedni a földről, de itt sűrű az erdő, ő pedig túl nagy. Meg fogják támadni. És ő viszonozni fogja a támadást.

– Ne! – ordítom. – Le a fegyverekkel! – Vas felágaskodik, aztán hagyja, hogy a fővezérek elé lovagoljak vele. – Pihenj! Hol van a tábornok?

Rhen hangosan vijjog a hátam mögött. A katonák zöme visszakozik. A lovak hátrahőkölnek, és megbokrosodva ágaskodnak. Néhányan előrenyomulnak.

– Elég! – kiáltom. – Azt mondtam, le a fegyverekkel!

Rhen serege megáll. Grey mögénk húzódik, elzárja a lény útját. Remélem, kordában tudja tartani Rhent. A félelem és az ádáz gyűlölet csapdájában vergődünk. Mindenki támadni akar.

– Milady! – lovagol előre Zo. Feszültség sugárzik az arcáról. Aggodalmas pillantást vet a Grey mögött álló szörnyetegre. – Hát… elfogtátok a lényt?

Rhen a földet kaparja. A katonák idegesen morajlanak fel Zo háta mögött.

– Azt parancsoltam, hogy menekítsétek ki az embereket – mondom Zónak. – Mit kerestek még itt?

– Aki menni akart, azt kimenekítettük.

– Aki menni akart? – Több száz férfi és nő áll a háttérben. – A parancs úgy szólt, hogy mindenki távozzon.

Egy férfi lovagol ki a tömegből. Landon tábornok a neve, annak idején Rhen apját szolgálta. Megáll Zo mellett.

– Milady, ha te hajlandó vagy az életedet kockáztatni, hogy megments minket, mi is kockára tesszük az életünket Emberfallért. Nem azért léptünk be a seregbe, hogy megfutamodjunk.

Nem tudom, mit mondjak.

– Tábornok, Diszi serege elakadt. – Könnybe lábad a szemem, és félek, hogy ezt a gyengeség jeleként fogják értelmezni. – Nincs elég emberünk, hogy megállítsuk Karis Luran katonáit. Már előrenyomultak.

– Ha fel tudjuk tartóztatni őket, amíg megérkezik az erősítés…

Az erősítés.

– Tábornok. – Elcsuklik a hangom. – Nekem… nekem nincs… Rhen felvisít, és a földet kaparja. Rápillantok a vállam fölött. Lehet, hogy most nem önmaga, de ismer engem. Ismeri Greyt. Átlendítem a lábamat a lovam háta fölött, a földre huppanok, és az aljnövényzeten átvágva a lényhez megyek.

Idáig a katonákat méregette a fák közül, de alighogy megállok előtte, a mellkasomhoz nyomja az arcát. Meleg lehelete ismét a térdemet cirógatja.

A katonák újból felmorajlanak, és egyre hangosabban pusmognak.

Megszelídítette. A hercegnő megszelídítette a lényt.

A szörny álla alatti puha pikkelyeket cirógatom, és arra gondolok, vajon tényleg így van-e. Rhen egyszer azt mondta nekem, ha visszavonulásra késztetnénk Karis Luran seregét, elég embert tudnánk elhelyezni a hágónál, hogy a Syhl Shallow-iak soha többet ne jöhessenek vissza. Csupán annyi a dolgunk, hogy megfutamítsuk a seregüket.

Rhen már önmagában is elég rémisztő ahhoz, hogy elmeneküljenek előle. Csak azt nem tudom, mivel vegyem rá a lényt, hogy segítsen nekünk.

– Nem maradhatunk itt. Mind veszélyben vagyunk. Karis Luran katonái már a közelben járnak. – A két tenyerem közé fogom a szörnyeteg fejét, és belenézek éjfekete szemébe. – Kérlek! Érted, amit mondok?

Rhen hozzám dörgöli a fejét, aztán megint a földet kezdi kaparni, a talajba mélyeszti karmos lábait, de úgy, hogy megremeg alatta a föld. Hátsó karmai barázdákat vájnak az ösvénybe.

A katonák kiáltozva bújnak át a fák között.

– Ne hagyjátok, hogy bántsa a hercegnőt!

Rhen felüvölt, és két lábra áll. Így legalább hat méter magas. Talán több. Torokhangú sikolya végigvisszhangzik az erdőn, és ösztönös reakcióra késztet. A földre vetem magam, és összekuporodom.

Mindjárt agyontapos. Mindenkit megöl. Nem érti, mit akarok.

Valaki karon ragad, és elránt az útból. Zo az, előreszegezi a kardját. Rhen karmos lába döngve csapódik a földnek. Egyenesen Zo arcába üvölt. Gyorsan magam mögé tuszkolom a barátnőmet.

– Ne! – ordítom.

A lény megáll, de most engem vesz célba. Az agyarai a hátvértembe mélyednek. Elránt Zótól. Mindjárt széttép. Férfiak kiáltoznak. Acélpenge villan, Grey előrántja a kardját.

– Harper! – üvölti Jake.

Leblokkoltam. Mély levegőt veszek. Felkészülök a fájdalomra.

De semmit sem érzek. Futásnak eredünk, olyan gyorsan szaladunk, hogy a fák elmosódnak mellettünk. Úgy lógok Rhen szájában, akár egy eltévedt kiscica.

Kitörünk a fák közül, és a szörny megsuhogtatja a szárnyait. A föld fölé emelkedünk. Valaki felsikolt.

Én vagyok az. Én sikítok.

Csak a páncél bőrhevederei tartják a testemet.

Olyan magasan vagyunk, hogy kilométerekre ellátok. Látom a Vasrózsa-kastélyt. Az alakulatba tömörülő katonákat, a lovakat, amik olyan parányiak, hogy akár egereknek is beillenének. Látom a fogadót és a távolban Silvermoont.

Olyan magasan vagyunk, hogy megritkul a levegő. Zsibbad a karom, a bőrszíjak a mellkasomba vájnak.

– Kérlek! – nyüszítem. – Ez fáj! Vigyél vissza! Kérlek, Rhen!

Nem visz vissza.

Elenged.

Ötvennegyedik fejezet

A SZÖRNYETEG

PUSZTULJATOK!

Ötvenötödik fejezet

HARPER

EGY ÖRÖKKÉVALÓSÁGIG ZUHANOK. A szél süvöltve feszül a dobhártyámnak, és fagyos ostorként csapkodja az arcomat. A föld vészes gyorsasággal közeledik.

Szárnyak jelennek meg alattam, fehérség tölti ki a látómezőmet. Attól félek, hogy összeütközünk, ám Rhen felfogja az esést, alám kerül, aztán előredől, hogy a térdem a szárnytövéhez csússzon, és egyensúlyba kerüljön. Amikor átkarolom a nyakát, a pikkelyei felsértik a bőrömet, de erősen kapaszkodom.

Lenézek a földre. A katonák lóháton követnek bennünket. Mi vagyunk a gyorsabbak, ők ennek ellenére sem tágítanak, végül apró, elmosódott pöttyökké válnak a távolban.

Nem tudnak segíteni rajtam. Rhen oda repül, ahova akar. Bármelyik pillanatban elejthet.

Vagy az emberekre támadhat.

Nem tudom megállítani. Csak hagyom, hogy vigyen.

Olyan hülye voltam! Jake-nek igaza volt. Meg kellett volna ölnünk.

Előttünk a távolban hatalmas lovassereg lepi el a földet. Zöld-fekete zászlók lobognak a szélben. Kürt harsan.

Karis Luran serege.

Nehéztüzérséggel jönnek. Két katapulttal. Számszeríjakkal.

Nem értek a hadászathoz, de azt még én is látom, hogy a seregünk eltörpül Syhl Shallow erői mellett. Ha Grey, Jake és mindenki más utánam lohol, simán kizsigerelik őket.

Ahogy közelebb érünk, észrevesznek minket. Férfiak kiáltoznak, a lovak új alakzatot vesznek fel. Nyilak záporoznak felénk. Felsikoltok.

– Rhen! Menjünk vissza! Figyelmeztessük…

Rhen felüvölt, és a hang a már megszokott fülsértő sikolyban végződik. A lény zuhanórepülésbe kezd, lesodorja a katonákat a lovakról, és egymásra hajigálja őket. Az emberek sikoltozva kapkodnak utánam, de a szörny sokkal nagyobb, sokkal erősebb náluk. Vérszag tölti meg a levegőt, ahogy széttépi a katonákat, és visszarepül a magasba.

Nem akart megölni. Azt teszi, amire kértem. Megpróbálja megállítani az ellenséget.

Nem akarom így látni. Nem akarom végignézni, ahogy halomra gyilkolja ezeket az embereket.

De a saját katonáink halálát sem kívánom.

Rhennek igaza volt. Minden döntésnek ára van. Ez tény.

Megint célba veszi a katonákat, és letarolja őket. Spriccel a vér, a cseppek elvegyülnek a könnyeimmel. Rhen szárnyai között biztonságban vagyok, mégis szörnyű ez az egész.

Rhen újra lecsap. És újra. És újra. A katonák jó kiképzést kaptak, mindig új alakzatba fejlődnek, hogy kivédjék a támadásainkat. Nem tudom, van-e foganatja az erőfeszítéseiknek, és legszívesebben Rhen nyakába temetném az arcomat, de nem tehetem. Nyilak röpködnek körülöttünk, de a páncélom eddig még megvédett. Kirángatom a vesszőket Rhen szárnyából.

Jobbról hangos nyikorgás és csattogás hallatszik, és csak későn ébredek rá, hogy betöltötték a katapultot.

– Bukj le! – sikoltom.

Lerántom Rhen nyakát. Egy kődarab süvít el mellettünk, nagyobb, mint én.

Rhen elrepül a katonák mellett, és a légáramot kihasználva felszárnyal a magasba, ahova már nem érnek el a lövedékek. Zihálva nyelem a könnyeimet. Sebesültek sikoltoznak alattunk. Vértenger lepi el a csatateret, az elátkozott szobára emlékeztet, amit még a Vasrózsában láttam.

A katonák újabb alakzatot vesznek fel. Tennünk kell valamit. Rhen átgondolatlanul támad, és még rengeteg a katona.

Rhen sokáig csiszolgatta a stratégiáját, de sohasem velem. Mindig a tábornokaival vagy a katonákkal. Csak egy-két részletet sikerült elcsípnem, de azt már tudom, hogy a fontos emberek hátul lovagolnak.

Nem szívesen teszem ezt. Jobban örülnék, ha Rhen elrepítene innen.

De ahogy megszületik a gondolat, már ki is bukik belőlem.

– A hátsó sort! – mondom Rhennek. Elcsuklik a hangom. Emlékszem, mennyire összetört, miután megölette azt az embert Hutchins Forge-ban. – A tiszteket! – Nagyot nyelek, és megacélozom a hangomat. – A hátsó sort, Rhen! A zászlókat! A tiszteket! Ott hátul!

Rhen megfordul, és alábukik.

Lélekben felkészülök a becsapódásra, szorosan Rhen nyakához simulok. Letarolja a hátsó vonalat, zászlókat, testeket tép cafatokra. Ezek a hangok örökre az agyamba vésődnek. A lónyerítés. A haldoklók sikolyai. Kőgolyók ívelnek fel a levegőbe, és csontrepesztő robajjal landolnak a talajon.

Miután újra a levegőbe emelkedünk, áthajlok Rhen válla fölött, hogy felmérjem a pusztítást. Az ujjaim véres lenyomatokat hagynak Rhen gyönyörű pikkelyein és tollain. Ő még csak nem is piheg.

Testek hevernek szanaszét. Vér áztatja a termőföldet.

A seregünknek nyoma sincs. Nem tudom, hogy ez jó vagy rossz jel-e.

– Most vissza előre! – lihegem Rhen fülébe. – Nehogy beljebb nyomuljanak. Előre, Rhen! – Megrángatom a nyakát, és előremutatok. – Érted?

Válaszul zuhanórepülésbe kezd.

Ezek a katonák fiatalabbak. Kisebbek. Sok közöttük a gyalogos. Rhen könnyedén szétmarcangolja őket a karmaival. Syhl Shallow katonái szétszaladnak, fejvesztve menekülnek, és próbálnak kitérni Rhen útjából. Nyugat felé futnak. A Vasrózsát már nem fenyegeti támadás.

– Nyerésre állunk – kiáltom oda Rhennek, bár egy szemernyi diadalérzet sincs bennem. – Bevált a tervünk.

Rhen elnyújtott sikolyt hallat, amitől még többen megfutamodnak. Főleg amikor Rhen kieresztett karmokkal rájuk repül.

Sípoló hang hasít a levegőbe, aztán puff.

Valami akkorát üt, mint egy pótkocsi. Felbukunk. Rhen a földbe csapódik.

A szárnyai tompítják az esést, de az ütés erejétől legurulok a hátáról. Végigcsúszom a talajon, porszemcsék csapódnak az arcomba. A katapult végül eltalált minket.

Ez baj.

Valaki hátba rúg a csizmás lábával.

Nyílvesszők szegeződnek a fejemre. Tőlem balra hangos rikoltozás hallatszik.

Az egyik férfi, aki az arcomra szegezi az íját, felordít.

– Bestia! Megöljük a lányt! Hatunkkal nem bírsz el egyszerre!

Újabb rikoltás. Megremeg a föld, amikor Rhen belemélyeszti a karmát.

Az egyik férfi megragadja a páncélomat, és felemeli a kését. Kóvályog a fejem, alig látok. Arra számítok, hogy a férfi oldalba szúr, de nem. Levágja rólam a páncélt. Jól megizzadtam az acélborítású bőr alatt, és hirtelen vacogni kezdek, amikor a hideg levegő a mellkasomnak tolul.

Újabb visítás.

A fölöttem álló férfi ellövi a nyilát.

A vessző átsuhan a vállamon.

A férfi megismétli a műveletet.

Rettenetesen fáj. Csillagokat látok. Egész galaxisokat. A fájdalom az egész tudatomat kitölti.

A szörny ismét felrikolt. Vadul csapkod a szárnyaival.

– Vissza! – kiáltja a férfi. – Még sok helyen megsebezhetem anélkül, hogy megölném.

Rhen közelebb repül. Sutty! Sutty! Sutty!

A férfiak rálőnek. Aztán rám.

Az egyik nyíl a felkaromat találja el.

Nem tudom, sikítok-e, vagy sírok, vagy mindkettő.

Mindkettő. Mindjárt elájulok. Mindjárt meghalok.

Lábdobogást hallok. Még többen érkeznek. Semmit sem látok.

– Ne hagyd abba! – kiáltom oda Rhennek. Sírok. Félrebeszélek. Azt sem tudom, Rhen hall-e engem, de az nem lehet, hogy a semmiért küzdöttünk. – Ne hagyd abba! Mentsd meg a népedet! Ne törődj velem! Hagyd, hogy megöljenek, Rhen!

Rhen újból felvisít, és a visítás harcias, eget-földet megrengető üvöltéssé dagad.

Nyilak záporoznak körülöttem. Sutty! Sutty! Sutty! Várom, hogy belém hasítson a fájdalom.

De semmi sem történik. Hirtelen a szemembe tűz a nap. A férfiak összerogynak körülöttem, nyilak állnak ki a mellkasukból, a fejükből. Katonák csatáznak, kardok suhognak. Arany-vörös villanásokat látok.

Megérkezett a seregem.

Karis Luran egyik katonája mellém küzdi magát. Nyilván tudja, hogy halott ember, mert célba vesz az íjával. A nyíl hegye az arcomra szegeződik.

Csattanás hallatszik, és egy nyílvessző üti át a férfi karját. Ő is leadja a lövést.

Napfény villan az ezüstön. Kardsuhogás hallatszik.

A katona feje elválik a testétől. Kifröccsen a vére. A teste összerogy.

Pislogva nézem a fölém hajoló Greyt és Zót. Mellém térdelnek. Lecsukódik a szemem. Átható vérszag terjeng a levegőben. Nyilak záporoznak körülöttünk. Valahonnan messziről kardcsörgés hallatszik.

A lény visít, emberek kiáltoznak.

– Milady! – Grey keze. Az arcomon. – Nézz rám! Harper!

Kábán kinyitom a szemem.

– Soha… nem szólítasz Harpernek.

Grey felsóhajt. Még mindig sápadt. Aztán felpillant.

– Túléli. Majd én gondoskodom róla.

Először azt hiszem, Zóhoz beszél, ám ekkor meleg szellő borzolja fel a hajam, és rájövök, hogy Rhen áll mögöttem. Felemelném a kezem, hogy megsimogassam az orrát, de nem mozog a karom.

Elsírom magam.

– Grey!

Úgy hüppögök, mint egy anyátlan kisgyerek.

– Ki kell vágni őket.

Fojtott zokogással felelem:

– Jó. Jó.

Grey nem késlekedik. Tőrt ránt, és levágja a hónaljamból kiálló három nyílvesszőt. Zo gyors egymásutánban kirántja őket. Mielőtt teljesen végezne, az oldalamra hemperedem, és belehányok a véráztatta fűbe. Miután lecsillapodtam, megborzongok, és kinyitom a szemem.

Egy élettelen szempár tapad rám, azé a férfié, aki majdnem megölt.

Felsikoltok, és hirtelen a levegőben találom magam. Egy pillanatra azt hiszem, hogy Rhen emelt fel, és megrémülök; nem tudom, túlélek-e egy újabb utazást. De aztán érzem, hogy karok kulcsolják át a térdemet meg a hátamat, és a fejem egy vállra hanyatlik. Az arcom egy nyakhoz préselődik.

– Nyugalom, milady!

Grey hangja halk és szelíd, mégis hangosabb, mint a csatazaj. Nem szabadna megerőltetnie magát. Felszakadnak a varratai.

Ezt gyorsan meg is akarom mondani neki.

Ám ehelyett elájulok.

Csak lassan térek magamhoz.

Egy hosszú, lassú, eszelős pillanatig azt hiszem, hogy kórházban vagyok. Egy férfi tiszta kötszereket követel. Emberek rohangálnak körülöttem.

Kinyitom a szemem, és látom, hogy a gyengélkedőn vagyok. Felismerem a plafont, az ágyam fölötti elsötétített ablak formáját. Ugyanabban a sarokban fekszem, ahol korábban Grey. Ma reggel? Nem tudom. Az egész bal karom fáj.

Nyögdécselve fordulok az oldalamra.

A gyengélkedő tele van. Az összes ágy – szám szerint tizenhat – foglalt. Mindenütt vérfoltos lepedők. Halk nyöszörgés.

Noah ül az egyik ágy mellett. Sínbe teszi egy katona véres alkarját, és gézt teker köré.

– Tiszta kötszereket kértem! – kiáltja élesen.

Fiatal nő áll az ajtónál, riadtnak tűnik, sőt halálra van rémülve. Abigail a neve, ő látja el a kisebb sebeket, mióta Rhen megnyitotta a kastélyt a nép előtt. Gömbölyded, higgadt és anyáskodó, de nyilvánvalóan nem szokott hozzá, hogy egy orvos emelt hangon parancsolgasson neki.

– Igenis, doktor! – Úgy ízlelgeti a szót, mintha idegen nyelven lenne. – Igenis! Mindjárt itt lesz.

– Noah! – szólalok meg érdes hangon.

Noah rám pillant.

A másodperc törtrésze alatt végigmér.

– Jó. Felébredtél. – Letép egy gézdarabot. – Át is adhatod az ágyat. Abigail!

A nő összerezzen.

– Igen…

– Keresd meg Jake-et! Mondd meg neki, hogy Harper felébredt!

A könyökével törli meg a homlokát.

– Ööö… Jake-et? – kérdez vissza Abigail.

Noah a plafont nézi, és újabb adag gézt teker a sín köré.

– Jacob herceget. – A nő elrohan. Noah rám néz. – Fel kell kötni a karodat. Freya tudja, hogy kell. Majd megkérem, hogy csinálja meg.

Az agyam nem nagyon tud lépést tartani a hallottakkal. Jake ezek szerint jól van. Végignézek a fekvőbetegeken, Greyt keresem. Rhent, esetleg. Egyiküket sem találom.

– Noah…

– Jake azt mondta, van egy „kis dolgotok”, aztán hazamegyünk. Állati! Aztán megjelent három tucat sebesülttel. Hogyhogy egy orvos sincs itt? Ha már egy egész hadsereget tartotok fenn. ABIGAIL!

Abigail beront az ajtón.

– Igen, mi… igen…

– Szólj a többieknek, hogy hozzák a következő beteget! Ügyeljenek rá, hogy forró sós vízzel öblítsék át a sebeket! Ne sima vízzel! Megértetted? Megér…

Hirtelen elhalkul a hangja. Nagy nehezen függőleges helyzetbe küzdöm magam. A bal karomat az oldalamhoz szorítom, hogy ne fájjon annyira.

– Harp!

Jake áll előttem, a hangja rekedt és kimerült. Karikás a szeme, a ruhája elnyűtt és itt-ott piszkos, de nem látok rajta kötést.

– Jake! – Elcsuklik a hangom. – Látom, jól vagy. – Tétován nézek rá. – Mi történt Rhennel?

Jake arca megmerevedik. Felém nyújtja a kezét.

– Na, gyere! Noah agyvérzést kap, ha nem adjuk át az ágyat.

– Várj! – Körbenézek a teremben. – Hol van Zo? Ugye…

– Az a copfos lány? Jól van. Még nálad is erőszakosabb. Annak a Grey nevű csávónak úgy kellett ráparancsolnia, hogy feküdjön le aludni.

Grey! Beszélnem kell vele. Ki kell derítenem, mi történt Rhennel. A bátyám felsegít, és együtt kisántikálunk a folyosóra. Szédülök, Jake karjába kapaszkodom. A folyosón férfiak és nők sorakoznak, van, akit ismerek, van, akit nem. Van, aki megsérült, de a többség nem. A levegőben lámpaolaj-, verejték- és vérszag. Az emberek meghajolnak, amikor elhaladunk előttük.

– Hű! – súgom oda Jake-nek. – Látom, új szintre fejlesztetted ezt a hercegi izét.

– Nem – feleli a bátyám. – Neked hajbókolnak.

Meglepetten nézek rá.

– Mi?

– Téged csodálnak, Harper. – Jake rám szegezi sötét szemét. – Mindenki arról beszél, hogy egyedül küzdöttél meg Syhl Shallow katonáival. Megszelídítetted az ördögi fenevadat, és rászabadítottad az ellenségre. Megmentetted az országukat.

– De… de ez nem igaz… ugyanis…

– Pszt! – Jake az ajkamra teszi a mutatóujját. – Ne itt!

– Akkor sikerült? – Felderülök. – Visszavonultak?

– Igen. Brutális volt, Harp – fintorog a bátyám. – Pedig én láttam már egy s mást.

Mélyen a szemembe néz. Pontosan tudom, mit látott.

A csatának köszönhetően most már én is átéltem, amit ő.

– Az ellenséges sereg megfutamodott – mondja. – Aki talpon maradt, a hágóhoz lovagolt, hogy elzárja az utat. Ideszállítottuk a sebesülteket. Noah mindenkit ellát, amint a „nővérkék” lemosdatják a sérülteket.

– Azta!

Fogalmam sincs, meddig tart ez az állapot, a katonáink meddig tudják megakadályozni, hogy Karis Luran serege betörjön az országba. De egyelőre haladékot kaptunk.

Először azt hiszem, a szobámba megyünk, Jake azonban a Nagyterem mögötti ajtóhoz visz, ami a hátsó udvarra és az istállóhoz vezet.

– Meddig voltam eszméletlen? – kérdezem.

– Majdnem egy napig.

– Látom, már jól kiismered magad itt.

– Részt vettem egy gyorstalpalón. Az is sokat segít – teszi hozzá Jake –, hogy az emberek szerint a nővérem megmentette a világot.

Nem tudom, mit mondjak erre, és a bátyám már amúgy is előrenyomakodott. Alkonyodik, égő fa és rothadó levelek illata terjeng a hideg őszi levegőben. A távolban fáklyák lobognak, és hosszú árnyékokat vetnek az udvarra.

Hosszú árnyékokat, amik csíkokat vetnek a fák mellett álló szörnyűséges lényre. A pikkelyei selymesen csillognak a tűz fényénél.

Emberfall biztonságban van, de ő nem változott át.

Grey is itt van. Új a páncélja. A fegyverei tiszták. A lépcső tövében áll, és amikor Jake kitárja az ajtót, felénk fordul. Komor az arca.

– Milady! – mondja. – Hát felébredtél.

– Igen. – Az oldalamhoz szorítom a sebesült karomat. A kötés miatt minden izmomat feszesnek és merevnek érzem. – Noah kirúgott.

– A „doktor” elég heves természet.

Jake felhorkan, és az ajtónak dől, körénk zárva az udvar csendjét.

– Ezt ne mondd előtte!

Nagyot nyelek.

– És most… most hazamész? Csak megvártad, amíg felébredek?

– Még nem. – Jake a kőlépcsőt borító kavicsokat rugdalja. – Noah mindenkit el akar látni.

– Ez fantasztikus!

Jake rezignáltan vonja meg a vállát.

– Nem örül neki. – Rövid hallgatás. – A szülei aggódni fognak. A nővére is. Nem tudja, mi lesz, ha a rendőrök bejutnak a lakásunkba. A mobilja ott maradt az asztalon.

Számba veszem a lehetséges következményeket, és a gondolataim legalább egy tucatnyi szálon indulnak el. Nem mindegyik végkifejlet lenne kedvező Noah-ra nézve. Ha Lawrence embereinek baja esett, és Noah is belekeveredik az ügybe… az sokat árthat a karrierének. A családjának.

– Bocs, Jake! – suttogom.

Jake másodszor is vállat von.

– Na, megyek, segítek neki. – Greyre pillant, majd Rhenre, aki az udvar végéből figyel minket a nagy fekete szemével. – Megleszel?

– Igen. Persze.

A bátyám gyengéden megölel, de mielőtt elhúzódna, rám néz, és azt mondja:

– Csodálatos voltál, Harp!

Válaszolni akarok, de Jake megrázza a fejét.

– Nem csak rajta múlt. Nélküled semmire sem ment volna. Megérdemled a tiszteletet. – Elmosolyodik, majdnem úgy, mint a régi Jake, mielőtt még az élet csúnyán elbánt volna vele. – Anya nagyon büszke lenne rád, Harper hercegnő.

Azzal homlokon csókol, és visszamegy a kastélyba.

A korlátba kapaszkodom, és sérült karomat a testemhez szorítva lebicegek a lépcsőn.

Grey elém áll.

– Ez még túl korai. – Kicsatolja az övét, és lecsúsztatja róla a tőrét. – Fel sem szabadna kelned.

Duplán az alkaromra tekeri a bőrövet, majd a nyakam mögé hurkolja és összecsatolja.

A rögtönzött huroknak köszönhetően az ébredésem óta most először tudom ellazítani a karomat. Nem is hittem volna, hogy ennyin múlik a jó közérzet.

– Köszönöm, Grey!

Biccentés.

– Nem szakadtak fel a sebeid? – kérdezem.

– Ó, dehogynem! A doktor azt mondja, ha még egyszer előfordul, jutalmul levágja a karomat.

– Akkor annak sem örülne, hogy most itt állsz teljes fegyverzetben.

– Valószínűleg nem.

Tisztán hallom a szuszogásomat. És Greyét is. Meg az elátkozott lényét, aki az udvar végében áll.

– A kastélyt akarod megvédeni Rhentől? – kérdezem halkan. – Vagy fordítva?

Grey szeme sötét és kifürkészhetetlen az alkonyi félhomályban.

– Is-is, milady.

– Abban bíztam, hogy…

Sóhajtva sütöm le a szememet. Nem bírok Rhenre nézni.

– Azt hiszem, ő is.

A tisztás túloldaláról halk morgás hallatszik. Mintha szétválna a sötétség. Semmit sem látok, de Grey kivonja a kardját.

Női hang szólal meg mellettem:

– Ejnye-ejnye!

Ötvenhatodik fejezet

A SZÖRNYETEG

PUSZTULJ!

Ötvenhetedik fejezet

HARPER

RHEN KERESZTÜLCSÖRTET A TISZTÁSON, amikor Lilith megjelenik. A kastély falai visszaverik a rikoltozását.

Lilith mellém lép.

– Nem, nem, Rhen herceg – mondja csendesen. – Nem szívesen bántanám ezt a drága kis lényt.

Rhen lefékez előttünk, és fenyegetően nyújtogatja csillámló nyakát. Vadul csattogtatja az agyarát Lilith arca előtt.

– Öld meg! – mondom neki. – Nem érdekel, ha ő is megöl engem. Gyerünk!

Rhen felmordul, azon a halk, baljóslatú hangon, amitől a vér is megfagy az ereimben. De nem támad.

– Ő nem szeretné, ha megölnélek – jegyzi meg vígan Lilith. – Nagyon nem.

– Szerelmet vallottam neki – förmedek rá. – Megcsókoltam. Az életemet is kockára tettem érte. Mit akarsz még, hogy végre megtörjön az átok?

– Emberfallért tetted kockára az életedet. Nem őérte. – Lilith felsóhajt. – Ha szeretted volna, az átok már megtört volna. Itt nem nekem kell cselekednem… vagy éppen nem cselekednem. Hanem neked. Az igaz szerelem nem a romantikáról szól. Az igaz szerelem áldozatokkal jár. Azzal, hogy a sajátod fölé helyezed a társad életét.

– Akkor akár Grey is megtörhette volna az átkot – válaszolom. – Ő pontosan azt teszi, amit elmondtál.

– Grey erre esküdött fel. Nem igaz, parancsnok?

Grey mozdulatlanul, némán áll mellettem.

– Tudtad – folytatja Lilith –, hogy meglátogattam Karis Lurant? Valakinek fel kellett világosítania, mi történt a katonáival. Roppant dühös – meséli ajakbiggyesztve. – Végül sikerült megvigasztalnom, és rengeteg érdekességet tudtam meg Emberfall néhai királyáról.

Rhen megint felmordul.

– Ó, igen! – feleli Lilith.

Megcirógatja Rhen arcát, mire az hátrahőköl. Riasztó látvány, hogy egy akkora monstrum, mint ő, ennyire fél.

– Rengeteg érdekességet – ismétli gyengéden a varázslónő. – Kiderült, hogy mindvégig rossz helyen kerestem a herceget. De így sokkal nagyobb hasznodat veszem.

– Hagyd már békén! – A szívem hangosan kalapál. – Mit akarsz?

– A mi kedves hercegünk pontosan tudja, mit akarok. Vagy beadja a derekát, vagy elpusztítalak. Még póráz sem kell hozzá.

Az arcomhoz nyúl.

Robbanás hallatszik. Térdre rogyok, az arcomra szorítom az ép kezemet. Sírok, pedig azt sem tudom, mi történt.

Nem vérzek. A bőr nem szakadt fel.

Rhen felmordul, de hátrébb lép. Behódolt.

– Ne! – kiáltom. – Kérlek! Rhen! Ne!

Biztosan létezik más megoldás is. Lehet, hogy segítettem legyőzni Syhl Shallow katonáit, de Rhen kovácsolta egységbe a népét. Ő alkotta ezt a sereget. Itt ő az uralkodó, nem én.

Lilith Rhen felé lép, aki úgy sunyja le a fejét, akár egy kivert kutya.

– Gondolj csak bele, mi mindent érhetnénk el együtt!

– Elég! – kiáltja Grey.

A kardját már kivonta, de még nem lendült akcióba.

Lilith mosolyogva fordul felé.

– Nem tudsz megölni, parancsnok. Tudod jól.

Grey felé lép, aki hátrálni kezd, és maga elé tartja a kardját.

Lilith még szélesebben mosolyog.

– Ellened is felhasználhatom a lányt, ugye, tudod?

Forog velem a világ.

– Ne! Grey! Ne! Ölj meg! Ne törődj semmivel! Ne engedd, hogy ezt tegye veled!

Grey légzése felgyorsul, de nem mond semmit. Rhenre pillant, aztán megint Lilithre.

– Gyerünk már! – ordítok rá. – Azt mondtad, az összes fegyvered a rendelkezésemre áll. Húzd elő a késedet, és essünk túl rajta!

Grey nem mozdul.

Lilith felém fordul. Most először komorul el az arca.

– Mi ez a végtelen lojalitás? – Felém nyúl, én pedig hátratántorodom. – Komolyan mondom, Harper, egyszerűen nem fér a fejembe. – A hangja sötét, torz árnyalatot ölt, a szívemet szorongatja. – Őszintén szólva, kezdesz az idegeimre menni, te éhenkórász, semmirekellő, ócska kis…

– Engem vigyél magaddal! – szól közbe Grey.

Lilith megáll és ránéz.

– Már nem köt az esküm. Szabad vagyok.

– Ne! – kiáltom, amikor felfogom, miről beszél Grey. – Ne! Grey! Ne…

Úgy beszél, mintha nem lennék ott.

– A herceg hatalmas erővel bír, de a Harper iránti szenvedélye az, amivel irányítani tudod, és az idővel elhalványul. Egy nap úgyis ellened fordulna.

– Te nem?

– Én mindig állom a szavam. – Grey egy pillanatra elhallgat. – Ahogy te is, ugye?

A lény megint felmordul.

Grey nem néz rá.

– Én csak egy egyszerű halandó vagyok, de olyan helyekre is eljutok, ahová egy vadállat nem. Azt teszem, amit parancsolsz. A szolgád leszek.

– Csábító az ajánlatod, parancsnok. Azt hiszem, nem tudod, mire vállalkozol.

Grey mély levegőt vesz.

– De igen.

Letérdel.

A tenyerére fekteti a kardját.

Lilith felé nyújtja.

– Ne! – kiáltom. – Ne! Grey! Ezt nem teheted!

Oda akarok rohanni hozzá, hogy megállítsam, de Lilith fél kézzel elkapja a copfomat és visszaránt.

Rhen megint felmordul.

Grey nem szól.

Lilith felkacag.

– A nagy Grey parancsnok itt térdel előttem. Tudják, hogy bármikor megölhetlek, te lány. Még nem fogadtam el a parancsnok ajánlatát.

A kard szilárdan, mozdulatlanul fekszik Grey tenyerén.

– Elfogadod? – kérdezi Grey.

– Igen.

Lilith elveszi a fegyvert. Elengedi a hajamat. Hátratántorodom.

Rhen üvöltve felágaskodik, majd a földhöz csapja a két mellső lábát.

Lilith hátrafordul, a kard még mindig a kezében van.

– Ha ő az enyém, akkor rád már nincs szükségem.

Azzal előrelép, készen arra, hogy beledöfje a pengét Rhen oldalába. Közvetlenül a szárnya alatt.

Ott a legsebezhetőbb, mondta egyszer Grey. A szárnyánál.

Nem gondolkodom. Lilithre rontok. A kardra rontok. Nem tudom, mit csinálok. Egyszerűen nem bírnám végignézni, hogy Rhen meghal.

Nincs páncélom. Nincs fegyverem. Grey kardja borotvaéles. A penge egymillió üvegszilánk erejével hatol a bőrömbe. Elesem – de Lilith is. Ahol összeér a bőrünk, tűz lobban fel a testemben. Rhen üvöltése végtelen sikollyá szilárdul.

Grey lerántja rólam Lilithet, és a földre taszítja. A kezében tőr.

Lilith kígyószerű mozdulattal kapkod a torka után.

– Megesküdtél.

– Nem én!

Grey szíven szúrja Lilithet. Vér bugyog fel ott, ahol Lilith keze a nyakára tapad. Grey panaszosan felnyög, ennek ellenére még mélyebbre tolja a pengét.

Lilith összerándul.

– Nem tudsz… megölni…

– Itt nem. De máshol…

Eltűnnek.

Zihálva bámulok magam elé. Elviselhetetlen fájdalmat érzek az oldalamnál. Mindent felemészt. Az idő meg csak telik. Egy óra. Egy év. Két év. Egy örökkévalóság.

Valaki megsimogatja az arcomat. Meleg lehelet csiklandozza a bőrömet.

Mielőtt elveszíteném az eszméletemet, egy férfihang azt kérdezi:

– Harper! Jaj, Harper, mit tettél?

Ötvennyolcadik fejezet

RHEN

EZÚTTAL NEM EGYEDÜL VIRRASZTOK. Zo is velem van. És Harper fivére is. Órákig tartott, mire Noah, a gyógyító összevarrta Harpert.

Amikor végzett, komoran csak annyit mondott:

– Nem tudom. Nem tudom.

Harper étert kapott, hogy nyugodtan pihenhessen, de Noah még emiatt is húzta a száját, azt mondta, aggályai vannak az adagolás miatt, és valami kómát emlegetett.

Most itt ülünk. És várunk.

Sok mindent nem tudok.

Nem tudom, Harper törte-e meg az átkot a tettével – vagy Greynek sikerült megölnie Lilithet, és ez szabadított meg.

Nem tudom, Lilith ölte-e meg Greyt.

Órák teltek el, és Grey nem tért vissza.

Nem biztos, hogy Harper életben marad.

Mint mindig, a sors most is úgy akarja, hogy az életem tragédiával végződjön.

Jake hangja hasít a szobámban honoló néma, hajnali sötétbe:

– Ha meghal, megöllek.

Órák óta most először szólalt meg. Azóta, hogy segített becipelni Harpert a szobámba.

Várom, hogy Zo letorkolja. De nem.

Sóhajtva bólintok.

– Odaadom a kardomat.

Ötvenkilencedik fejezet

HARPER

NEM FOKOZATOSAN TÉREK MAGAMHOZ. Panaszos kiáltással riadok fel.

A fájdalom körkörösen támad, majdnem beleszakadok. A napfény égeti a szememet. Verejtéktől csatakos lepedőn fekszem.

– Sss, milady! – Rhen hangja. A keze az arcomhoz ér. – Csak egy újabb rémálom. Nyugalom!

Óvatosan kinyitom a szemem, és Rhen meleg tekintetét látom magam előtt.

De rögtön el is mosódik a szemembe toluló könnyektől.

– Itt vagy. – A fájdalom miatt nehezen beszélek, de nem bírok elszakadni Rhen látványától. – Itt vagy.

– Igen. Itt vagyok. – Rhen a hüvelykujjával törli le a könnyeimet. – Zo és Jacob nagyon megkönnyebbül, ha meghallja a hangodat. – A tenyere az arcomra, aztán a homlokomra simul. – És a gyógyítód is, ha megtudja, hogy lement a lázad.

– De… az átok.

– Megtört.

– Megtört – suttogom.

– Igen. – Rhen egy nedves tincset simít ki a homlokomból. – Nagyon jó újra ezzel a szemmel látni téged.

Nagyot nyelek.

– Meddig voltam eszméletlen?

– Hat napig.

– Hat napig!

Fel akarok ülni, de rögtön meg is bánom.

– Nyugalom! – Rhen visszanyom a párnára. – Még gyógyulnod kell.

– Mi történt Greyjel? Jól van? – Csak most jut el a tudatomig, amit Rhen Jake-ről és Noah-ról mondott. – Nem vitte haza a bátyámat és Noah-t?

Rhen tekintete megtörik.

– Grey nem tért vissza.

– Micsoda?

– Grey nem tért vissza. Lilithtel együtt eltűnt, és nem tért vissza.

– Jaj, Rhen! – Megint a könnyeimmel küzdök. – Gondolod…

– Nem tudom, mit gondoljak. – Rhen egy pillanatra elhallgat. – Lehet, hogy halott. Vagy lepaktált Lilithtel. Vagy csapdába esett a másik világban, ha ott ölte meg Lilithet. Nem tudom.

Kitapogatom a kezét, és megszorítom. Meglepetés villan a szemében.

A szájához emeli a kezemet, és lágy csókot lehel az ujjaimra.

– Úgy érzem, egyszerre győztem és veszítettem.

– Én is – felelem.

Rhen a homlokát ráncolja, majd újra megcsókolja a kezemet.

– Elküldetek a fivéredért. Gondolom, sok mondanivalótok van egymásnak.

Telnek-múlnak a napok.

Grey nem tér vissza.

Egyre képtelenebb pletykák terjengenek a gonosz varázslónőről meg a szörnyről, aki elpusztította Karis Luran seregét. Egy félszerzetről is pusmognak, aki talán itt rejtőzik az országban, de ezt sokan már túlságosan bizarrnak találják. Rhen semmit sem tesz, hogy elfojtsa a szóbeszédet. Nagyon népszerű. Az emberek győzelemként értékelik a Diszivel kötött szövetségét, ami megvédte a népet. Visszanyerte az emberfalliak tiszteletét és támogatását.

Jake és Noah itt ragadtak. Már kialakították a napi rutinjukat, és elég boldognak tűnnek, bár egyik este – amikor mindent elnyel a sötétség, nincsenek kezelendő betegek, és a valóság is fojtogatóbbnak hat – fültanúja voltam, ahogy Jake a sírós hangú Noah-t vigasztalja.

Rhen rettenetesen elfoglalt, Mindig van valami dolga. Gyakran meglátogat, de nagyrészt Zo, Freya és a gyerekek gondoskodnak a szórakoztatásomról. Rhen még este sem háborgat, hagyja, hogy gyógyuljak.

Egy héttel azután, hogy magamhoz tértem, Noah megengedi, hogy rövid sétát tegyek a napsütésben. Rhen támogat, mögöttünk Dustan és Zo halad.

Fáj a hasam, de jólesik a friss levegő. A hátsó udvarban vagyunk, az istálló közelében. Az apácarácson élénk színű rózsák tündökölnek.

– Kinyíltak a virágok! – kiáltok fel.

– Igen – feleli Rhen mosolyogva. – Amikor megtört az átok, az ősz tavaszba fordult. A lehullott levelek egyik napról a másikra elszáradtak, és új rügyek fakadtak a fákon. – Hirtelen leolvad az az arcáról a mosoly. – Noha sok veszteséggel szembesültünk, a győzelem, amit Lilith és Karis Luran fölött arattunk, nagy fegyvertény.

A győzelem, ami talán Grey életébe került.

– Sajnálom – mondom halkan. – Nekem is hiányzik.

Rhen a fejét ingatja.

– Jó barát lehetett volna. Még mindig úgy érzem, hogy kudarcot vallottam.

Lehet, hogy Grey mégis visszatér, gondolom magamban, de nem mondom ki.

Ha visszajöhetne, már megtette volna.

– Nem vallottál kudarcot – válaszolom. – Megmentetted a népedet.

– De igen – feleli Rhen. – Nem voltam elég gyors. Nem előztem meg a bajt.

Egy pillanatra elhallgatok.

– Amikor Lilith azt mondta, hogy a családom veszélyben van, azt állította, hogy Grey engedte be őt a szobádba. Az első éjszakán. Lilith megvesztegette. Ezt nem is említetted. – Egy pillanatra elhallgatok. – Pedig tudtad, igaz? Tudnod kellett.

Rhen bólint.

– Tudtam.

– Grey egyszer azt mondta nekem, hogy ő sem ártatlan.

– Talán, de én engedtem meg Lilithnek, hogy maradjon. El is küldhettem volna. Enyém a felelősség – teszi hozzá rövid gondolkodás után Rhen. – Az átok az én bűnöm volt.

– Emlékszel, amikor kártyáztunk, és te édesapádat idézted, aki azt mondta, azokkal a lapokkal kell játszanunk, amiket a sors kínál nekünk?

– Igen.

– Nem adok igazat neki. Szerintem ki kell játszanunk a lapjainkat, de ha elfogytak, akkor új lapokat kapunk. Nem hiszem, hogy minden előre elrendeltetett. Mindig volt választásod, és ha máshogy döntesz, a dolgok akár másképp is végződhettek volna. – Egy pillanatra elhallgatok. – A kudarc nem egyenlő a teljes csőddel. Nem tudtál mindenkit megmenteni, de ez még nem jelenti azt, hogy senkit sem mentettél meg.

Rhen elkomorul. Ragyog a nap, és egy darabig csendben sétálgatunk. Végül megfogom Rhen kezét. Rhen meglepődve torpan meg, de én átkulcsolom az ujjait, és továbbindulok.

– Van itt még valami, amiről nem tudom, sikernek vagy kudarcnak könyveljem el – mondja Rhen.

– Mi az?

Megáll, és szembefordul velem. A haja aranyszínben tündököl, a tekintete az arcomra tapad.

– Nem tudom, te törted-e meg az átkot, vagy Grey, amikor megölte Lilithet.

Hosszasan fürkészem az arcát. Nem von kérdőre, de a hangja érzelmektől terhes.

Hirtelen rájövök, hogy azt kérdezi, szerelmes vagyok-e belé. Lesütöm a szemem.

– Nem tudom.

Gondolom, ez mindkét szempontból rossz válasz.

– Ó!

Rhen nem mozdul, de mintha megint eltávolodna tőlem. Elengedi a kezemet.

Az éjszakákra gondolok, amikor megvallottuk egymásnak a titkainkat. Amikor összekapaszkodva ringatóztunk.

Greyre gondolok, aki térden állva kínálta fel a szolgálatait, hogy megmentse az életemet. Hogy megmentse Rhent.

Az irizáló pikkelyekre gondolok, a csendes éjszakákra, a késdobálásra és anyára.

A döntéseimre.

Azokra gondolok, akik itt állnak előttem, és akik már soha nem térnek vissza.

Rhen elfordul tőlem. Nem fog erőszakoskodni velem. Nem az a típus.

Elkapom a kezét.

– Felség!

Ez az első alkalom, hogy egy szemernyi megvetés sem vegyül a hangomba, és ezzel felkeltem Rhen érdeklődését. Rám néz.

– Milady!

Megsimogatom az arcát. Lehúzom a fejét, hogy a szája az enyémhez érjen.

– De kiderítem.

EPILÓGUS

Gray

HETEK ÓTA UGYANAZ AZ álom gyötör.

Lilith alattam fekszik a kavicsos, nedves járdán. A fejünk fölött neonfények.

– Nem ölhetsz meg – mondja. – Karis Luran elmondta az igazat. Az igazat akarod hallani, ugye, Grey parancsnok? Rhenről. Magadról. Az igazi trónörökösről. A vérről, ami az ereidben csörgedezik. – Felszisszen, amikor a nyakához nyomom a kardomat. – Nem akarod tudni, miért csak te maradtál életben a testőrök közül?

– Nem – válaszolom.

És elvágom a torkát.

Egy asszony ráz fel.

– Grey! Grey! Újabb lidércnyomás. Ébredj!

Kinyitom a szemem. Anyám aggódó tekintete tapad rám. Azóta aggódik, mióta rám talált az istállóban; félholtan feküdtem ott vérző torokkal – Lilith utolsó kísérlete, hogy elvegye az életemet –, félig felszakadt sebekkel a páncélom alatt. Megcsókolja az ujjbegyeit és a homlokomra szorítja őket. Gyerekkoromban mindig ezt csinálta, már el is felejtettem.

– Így ni! – mondja. – Ez majd elűzi a rossz álmokat.

Megfogom a kezét.

– Ugye, senkinek sem árultad el, hogy itt vagyok?

– Maguktól is rájönnek, ha így óbégatsz álmodban.

– Anyám! – felelem sóhajtva, és elengedem a kezét.

Ha Lilith igazat beszélt, ez az asszony nem is az anyám.

– Olyan komoly vagy! – Anyám megsimogatja az arcomat, de én elhúzom a fejemet. Még emlékszem az érintésére. A gondolat, hogy talán semmi közünk egymáshoz, fájdalmasabb, mint amikor lemondtam a családomról. – Elvitték a kastélyba a drága kisfiamat, és egy harcost küldtek vissza. – Megremeg a hangja. – Már azt hittem, meghaltál.

– Senki sem tudhatja meg, hogy itt vagyok. – Nagyot nyelek, és a torkomon húzódó hegek sajogni kezdenek. – Mondd azt, hogy az unokaöcséd vagyok. A Syhl Shallow elleni csatában sebesültem meg.

– Miért? – seppegi anyám. – Mit csináltál?

– Semmit. Csak tudok dolgokat.

Aztán itt vannak az emlékek. Harper szeme a sötétben.

A herceg szorítása, amikor levetette magát a mellvédről.

Lilith szavai: Karis Luran elmondta az igazat.

A pengém nem hagyott cserben. Biztosan érzem, hogy a varázslónő meghalt.

Illetve mégsem. Hiszen nem győződtem meg róla. Lilith varázsereje nem működik a másik világban.

De elmenekültem, még mielőtt mindenről meggyőződhettem volna.

– Mit tudsz? – suttogja anyám.

Megsimogatja a kezem. A két tenyere közé veszi.

Megdermedek. Elrántom a kezemet. Kinyitom a szemem, anyám pillantását keresem.

– Nem, anyám. Te mit tudsz? Mit tudsz apámról?

– Grey? – suttogja.

– Mit tudsz anyámról? – kérdezem. – Az igazi anyámról.

Megkövül az arca. Nem felel, de nekem ennyi is elég.

Megint a kezem után nyúl.

– Nem számít, Grey. Nem számít. Fiamként neveltelek fel. Fiamként szeretlek. Senki sem tud a dologról. Senki. Neked sem szabadott volna megtudnod.

Karis Luranra gondolok.

– Valaki mégis tud róla.

Anyám elsápad.

– Maga a király adott a kezembe. A kastélyban szolgáltam. Az egyik gyerekem halva született. A király azt mondta, hogy csak mi ketten tudunk a dologról, és ha bárki tudomást szerez róla, ő tudni fogja, hogy én kotyogtam ki a titkot. Soha egy szóval sem említettem, mi történt. Soha, Grey.

– Hagytad, hogy belépjek a királyi gárdába. Még biztattál is.

– Semmink nem volt. Miután apád megsérült… – Elcsuklik a hangja, és tudom, hogy a küzdelmekkel teli hónapokra, évekre gondol. – Tudtam, hogy a király nem fog felismerni. Azóta sem látott téged. Még a nevedet sem tudta. Olyan lelkes voltál! Nem akartalak megfosztani az örömtől.

A család kétségbe volt esve, én azonban lelkes voltam. Erre is emlékszem.

– A herceg a trónörökös – mondom. – Nem én.

Az életemet ajánlottam neki, mert elhittem, amit mondtak. Ezt nem lehet meg nem történtté tenni. Nem érdekel, ki az apám.

– De Grey…

Elengedem anyám kezét.

– Nem maradhatok itt. – Feltápászkodom. – Már így is kérdések vetődtek fel. A herceg legitimitása kétségessé vált. Ha valaki rájön, milyen jogokkal rendelkezem, mindent tűvé tesznek értem.

Nem akarok trónra kerülni, de elég időt töltöttem a királyi udvarban, tudom, hogy az óhajom teljesíthetetlen. Már a puszta létezésem is felforgatja az utódlási rendet.

Ha valaki a nyomomba eredne, csak azért tenné, hogy elválassza a fejemet a testemtől.

Anyám is erre a következtetésre juthatott.

– Senki sem tudja. – Nagyot nyel. – Senkinek sem szóltam róla. Legyél az unokaöcsém, ahogy mondtad…

– Nem lehet.

Már bánom, hogy idejöttem. Őt is veszélybe sodortam.

– De… hová mész?

Anyám úgy áll fel, mintha fel akarna tartóztatni.

Kikerülöm. Hetek teltek el, a sebeim már épphogy csak sajognak. A fegyvereim kupacba hányva hevernek az ajtó mellett – mindegyiken arany-vörös királyi címer.

– Ezeket ásd el! – utasítom anyámat. – Az etetővályú vagy a trágyadomb alá. Valahová, ahol nem találják meg őket.

– De Grey…

– Túl sokáig időztem itt.

– Hová mész most?

– Nem tudom.

Ha tudnám, akkor sem mondanám meg neki. Ha kihallgatják – sőt, ez a ha inkább amikor –, minél kevesebbet tud, annál jobb.

– De hiszen semmid sincs.

– Egyvalamit megtanultam a királyi gárdában: hogyan maradjak láthatatlan, és hogyan maradjak életben.

Anyám nagyot nyel.

– Grey! Kérlek!

Az ajtó felé fordulok.

– Grey halott, anyám. Csupán ennyit kell tudnod.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A Sötét, magányos átok hősnője, Harper, cerebrális parézissel küzd. A való világban élő cp-betegekhez hasonlóan ő sem korlátozó tényezőként, hanem a hétköznapi élet részeként tekint az állapotára. Olyan lányt teremtettem, aki erős, ellenálló és rátermett – nem a fizikai kihívások ellenére, hanem azok mellett. Ahogy a könyvben Harper is elmondja Rhennek, a cerebrális parézis mindenkinél másképp jelentkezik. A képességek egyénenként változnak, tehát Harper története csak egy a sok közül. Harper élményei nem feltétlenül tükrözik az összes cp-betegét, de az elszántsága és a szívóssága remélhetőleg olyan értékek, amikkel mindenki tud azonosulni. Mindenkit arra biztatok, hogy olvasson utána a témának a www.cerebralpalsy.org oldalon.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Akik ismerik a könyveimet, már hozzászokhattak a két-három oldalas köszönetnyilvánításaimhoz, és csak szólok, hogy ez most sem lesz másképp. A Sötét, magányos átok hatalmas feladat volt a számomra. Évekkel ezelőtt kezdtem el írni, és időközben olyan sok embertől kaptam segítséget, hogy nagy valószínűséggel (sőt szinte biztosan) kifelejtek valakit. Ha nem teszek említést rólad, kérlek, tudd, hogy a szívem mélyén nem felejtettelek el, és nagyon hálás vagyok a segítségedért. Emellett kérlek, szólj, hogy hívjalak meg egy csésze kávéra. Ennyivel igazán tartozom neked.

Jó. Essünk neki!

Az első és legfontosabb ember: a férjem, Michael. Amikor évekkel ezelőtt mélypontra kerültem, Mike azt kérdezte tőlem: „Mikor írtál utoljára szórakozásból? Nem megbízásból. Hanem a magad örömére?” Igaza volt – már jó régen. Tehát leültem, és elővettem a jegyzeteimet az elátkozott hercegről, aki idővel rémséges fenevaddá változik, és írni kezdtem. Néhány hét elteltével megmutattam az írásomat az ügynökömnek. Néhány hónap múlva már meg is kötöttük a szerződést. Gyakran eszembe jut ez a beszélgetés a férjemmel. Az írás legjobb része a történetmesélés, és ezt soha nem szabad szem elől tévesztenem. Szerencsés vagyok, hogy a férjem elkísér az utamon.

Anyukám, mint mindig, állandó inspirációt jelent a számomra. Ha ő nem bátorít rendületlenül kamaszkoromban – és még ma is –, most nem olvashatnátok ezeket a sorokat. Nem olvassa el minden könyvemet, és lehet, hogy azzal sincs tisztában, miről írok a köszönetnyilvánításban, de tudja, hogy szeretem, és, remélem, azt is, hogy a pozitív szemlélete milyen mély hatást gyakorol az életemre.

Bobbie Goettler a legjobb barátnőm, és szinte mindent elolvasott tőlem, amit valaha írtam, a kezdetektől fogva, amikor a könyveim még a külvárosban rohangászó ostoba vámpírokról szóltak. Köszönöm, Bobbie, hogy ilyen csodálatos barát vagy. A támogatásod nagyon sokat jelent nekem. Imádom, hogy a gyerekeim Bobbie néninek szólítanak, és amikor az „unokatestvéreikről” beszélnek, a te gyerekeidet is közéjük sorolják. Ahhoz képest, hogy egy írással kapcsolatos üzenőfalon indult a barátságunk, egész jól megerősödött.

Fantasztikus ügynököm, Mandy Hubbard, hibátlanul egyengeti az írói karrieremet. A támogató üzenetektől kezdve a csodálatos e-mailes GIF-eken át a Google chaten való zokogásig – a tényleges ügynöki feladatokat is beleértve – Mandy egyszerűen páratlan. Egyszer szobrot emelek neki a kertemben.

Közvetlenül Mary Kate Castellani, a Bloomsbury rettenthetetlen szerkesztőjének szobra mellett. Fogalmam sincs, hogyan tudnám szavakba önteni – hahó, író vagyok! –, mennyire hálás vagyok Mary Kate-nek, amiért ilyen hatással van írói teljesítményemre. Amikor azt gondolom, hogy valami jó, ő még jobbat vár el tőlem. Amikor jobb, a legjobbat. Mary Kate-nek ragyogó elképzelései vannak, és mindig megtalálja azt a sztorit, amit keresek, csak még nem tudok róla. Mindent köszönök, Mary Kate!

Apropó Bloomsbury. Cindy Loh, Claire Stetzer, Lizzy Mason, Courtney Griffin, Erica Barmash, Cristina Gilbert, Anna Bernard, Brittany Mitchell, Phoebe Dyer, Emily Ritter, Beth Eller, Melissa Kavonic is megérdemelne egy-egy szobrot, csakúgy, mint Diane Aronson, az olvasószerkesztők – lépni sem lehet majd a kertemben, de nem baj – és mindenki a Bloomsburynél, aki hozzájárult ahhoz, hogy ez a könyv az olvasók kezébe kerüljön. Bárcsak személyesen ismernék mindenkit, hogy külön-külön mondhassak köszönetet nektek. Innen üzenem, hogy végtelenül hálás vagyok, és el sem tudom mondani, milyen nagyra értékelem az erőfeszítéseiteket.

Ez a könyv rengeteg kutatómunkát igényelt, Harper cerebrális parézisétől kezdve Noah orvosi képzésén át Grey késdobálásáig. Ezer köszönet régi barátnőmnek, Erin Kannernek, aki a cerebrális parézis szakértője, és pontosan tudja mire képes és nem képes Harper a kihívást jelentő helyzetekben. A kedvenc üzenetváltásunk így szólt: „Le tudsz ugrani egy vágtató lóról, hogy leteríts egy embert, ha meg akarsz menteni valakit?” Erin lelkes válasza: „Én igen!” Erin, nagyon örülök, hogy ilyen régóta barátnők vagyunk, és bár már betöltöttük a negyvenet (!!!), és az ország két ellentétes pontján élünk, remélem, fogunk mi még együtt vágtázni, mint fiatalkorunkban. Csak Mike-nak ne áruld el, mert halálra aggódná magát!

Hálás köszönetem kedves barátnőmnek, dr. Maegan Chaney-Bouis-nak, aki felvilágosított, Noah hogyan tudja összestoppolni Greyt, illetve meddig terjednek a lehetőségei, amikor Emberfallban ragad, és nem állnak rendelkezésére a sürgősségin használt eszközök. Jövök neked egy itallal. Bonefish Grill, jövő hétvége?

További köszönet illeti Claerie Kavanaght, aki lenyűgöző alapossággal olvasta át a könyvet, és nagyon hasznos javaslatokat tett arra vonatkozóan, hol tudnék világosabban fogalmazni Harper cp-jét és képességeit illetően. Nagyon örülök, hogy együtt dolgozhattunk. A visszajelzéseid felbecsülhetetlen segítséget jelentettek.

Szent szűzanyám! Már a negyedik oldalnál tartok, és még mindig nem végeztem. Mély levegő!

RENGETEG EMBER olvasta el az első (vagy a későbbi) kéziratokat, hogy visszajelzésekkel, tanácsokkal és javaslatokkal lásson el. Viccesen azt szoktam mondani, hogy 300 000 szavamba került, mire ez a könyv eljutott hozzátok, de nem járok messze az igazságtól. Lehet, hogy keveset mondtam. Külön köszönet Bobbie Goettlernek, Nicole Choiniere-Kroekernek, Joy George-nak, Michelle MacWhirternek, Alison Kemper Beardnek, Lee Brossnak, Shyla Stokesnak, Steph Messának, Sarah Fine-nak, Tracy Houghtonnak, Nicole Mooney-nak, Sarah Maasnak, Jim Hilderbrandtnak, Jen Fishernek, Anna Bright, Lea Nolannek, Amy Martinnak és Rae Changnak. Nélkületek nem juthattam volna el idáig. Köszönöm!

Óriási köszönet a könyvbloggereknek, könyvinstagrammereknek és könyvvloggereknek. Mindenkinek hálás vagyok, aki időt szakít arra, hogy bemutassa a könyvemet a közösségi médiában. A mai napig emlékszem az első bloggerekre, akik hírt adtak a bemutatkozó regényemről, és azóta sem felejtettem el senkit. Sokat jelent nekem, hogy támogattok. Köszönöm!

Hálával tartozom továbbá Steve és Allison Horrigannek a Stone Forge CrossFitből. A crossfit segítségével találtam rá arra a kikapcsolódási formára, aminek addig a létezéséről sem tudtam, és szereztem meg azt az önbizalmat, amire mindig is szükségem volt. Erősebb és fittebb vagyok, mint valaha, és csodálatos közösségre leltem. Amikor azt mondom, hogy a crossfit megváltoztatta az életemet, nem a levegőbe beszélek. Jobb ember és jobb író lettem. Steve és Allison, köszönöm!

Végül hatalmas köszönet a Kemmerer fiúknak, Jonathannak, Nicknek, Samnek és a kis Zabának, aki már nem is olyan kicsi. Köszönöm, hogy ilyen csodálatos fiúk vagytok, és hagyjátok, hogy anyu kövesse az álmait. Alig várom, hogy ti is szárnyra kapjatok!