BRIDGET COLLINS

A KÖNYVKÖTŐ

XXI. Század Kiadó Kft,

Budapest, 2021

Fordította

Borbély Judit Bernadett

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Bridget Collins: The Binding

Copyright © 2019 by Bridget Collins

borítófotók © Shutterstock, Alamy

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2021© XXI. Század Kiadó, 2021

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat

Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-568-072-6

Nicknek

ELSŐ RÉSZ

I

Odakint voltam a földeken a levél érkeztekor, éppen az utolsó kéve búzát kötöztem, igencsak remegő kezemmel alig találva fogást a csomón. Az én hibám, hogy kezdettől a régi módszert alkalmaztuk, és most már átkozott legyek, ha visszatáncolok; viseltem a nap hevét, pislogással űztem el a látóterem peremére beúszó sötét foltokat, ekkor már alkonyodott, és csaknem végeztem a dolgommal. A többiek válluk felett búcsúzva mindjárt napnyugtakor elmentek, aminek örültem. Magamra maradva legalább nem kellett már úgy tennem, mintha képes lennék tartani velük az iramot.

Folytattam rendületlenül, s közben igyekeztem nem belegondolni, mennyire megkönnyítette volna a dolgunkat az aratógép.

Túl beteg voltam mostanság ahhoz, hogy átvizsgáljam a gépezetet – nem mintha sok emlékem lett volna erről az időszakról, a világosság szórványos pillanataitól eltekintve csupa visszhang, szellemkép és komor, fájó ürességérzet volt ez a nyár –, és más sem gondolt erre. Naponta bukkantam elvégzetlen teendőkre; Pa a lelkét kitette, de nem végezhetett el mindent egymaga. Az én hibám, hogy egész évben lemaradásban leszünk.

Szorosra húztam a kötözőt a kéve körül, aztán nekidöntöttem a nyalábot a többinek. Kész.

Most már hazamehetek… Csakhogy a lilás alkonynál is sötétebb árnyak gyűltek sietve körém. Megremegett a térdem, összegörnyedtem, a csontjaimba hasító fájdalomtól a lélegzetem is elakadt. Jobb volt a helyzet, mint korábban, amikor hónapokon át a testemet szaggató, émelyítő görcsrohamok törtek rám kiszámíthatatlanul, ám még így is reszketeg vénembernek éreztem magam. Összeszorítottam az állkapcsomat. Oly gyönge voltam, hogy a sírhatnék környékezett; de inkább meghaltam volna, semhogy könnyeket hullassak, még ha a kövér, szeptember végi telihold volt is az egyetlen tanúm.

– Emmett? Emmett!

Csak Alta igyekezett felém az asztagok között, de azért feltápászkodtam, és pislogni próbáltam, hogy enyhüljön a szédülés. A ritkás csillagok a fejem felett előbb erre csúsztak el, majd arra. Megköszörültem a torkomat.

– Itt vagyok.

– Miért nem valamelyik bérest bíztad meg, hogy fejezze be helyetted?

Anyánk aggódott, amikor meglátta őket visszafelé jönni, és nem voltál köztük.

– Minek aggódott. Nem vagyok már gyerek. – Vérzett a hüvelykujjam, ahol felsebezte egy élesebb búzaszál. Por- és lázíze volt a kiserkent vérnek.

Alta habozott. Egy éve még éppolyan szívós voltam, mint bármelyikük.

Most félrebiccentett fejjel vizslatott, mintha én volnék kettőnk közül a fiatalabb.

– Jó, de…

– Ki akartam várni a holdkeltét.

– Hát hogyne. – Az alkonyfény meglágyította húgom vonásait, de így is felfigyeltem a tekintetében megbújó ravaszságra. – Nem kényszeríthetünk, hogy pihenj. Ha önmagad ellensége akarsz lenni…

– Úgy beszélsz, mint Ma.

– Mert ez az igazság! Nem térhetsz vissza a régi rendhez csak úgy, mintha mi sem történt volna. Hiszen nagybeteg voltál.

Nagybeteg. Mintha bizony meghűléssel dőltem volna ágynak, hánytam volna, vagy fekélyek lepték volna el a testemet. Még a rémálmok ködfátylán át is többre emlékeztem, mint sejthették; tudtam az üvöltésekről és a hallucinációkról, hogy napokat zokogtam át, és nem ismertem fel magam körül senkit, és arra az éjszakára is emlékeztem, amikor puszta kézzel törtem be az ablakot. Őszintén azt kívántam, bárcsak inkább a belemet is kiadtam volna magamból a bilin gubbasztva, az is jobb lett volna a még most is a csuklómon virító sebhelyeknél, ahol le kellett kötözniük.

Elfordultam, és a hüvelykem tövében keletkezett vágás helyét szívogattam, addig dörzsölgettem hozzá a nyelvemet, amíg már nem éreztem a vér ízét.

– Emmett, kérlek – húzta el Alta az ujjait a galléromon –, te is éppúgy ledolgoztad a napot, mint a többiek. Hazajönnél végre?

– Jól van. – Finom szellő cirógatta végig a tarkómat. Alta észrevette, hogy megborzongok, és lesütötte a szemét. – Mi van vacsorára?

Rám villantott egy foghíjas vigyort.

– Semmi, hogyha nem csipkeded magad.

– Rendben. Versenyezzünk.

– Majd akkor, ha nem lesz rajtam fűző. – Megpenderedett, poros szoknyája a bokája körül ringott. Amikor nevetett, olyankor még mindig gyermek volt, a napszámosok azonban máris elkezdték körüldongani; bizonyos fénytörésben kész nőnek tűnt.

Ahogy caplattam mellette, olyasfajta kimerültséget éreztem, mintha részeg volnék.

Megsűrűsödött a sötétség, tócsákba gyűlt a fák lábánál meg a bozótosban, miközben a hold kilúgozta a csillagfényt. Hideg, kristálytiszta kútvízre gondoltam apró, zöld pettyekkel az alján – vagy még inkább jó kis keserű sörre, borostyánsárgára, amelyet Pa különleges fűszerei tesznek ízessé.

Nyomban fejbe verne, de nem is vágytam másra, csak ellobbanni, mint a gyertyaláng, és álomtalan öntudatlanságba merülni. Ahol nincsenek sem rémálmok, sem éjszakai rettegés, és reggel szép új napra ébredhet az ember.

Kilencet ütött a faluban a toronyóra, amikor átballagtunk a kapun az udvarra.

– Mindjárt éhen veszek – jegyezte meg Alta. – Utánad szalajtottak, mielőtt egy falatot is…

Anyám kiáltozása vágta el a szavát.

Alta megtorpant, közben magától becsukódott mögöttünk a kapu.

Találkozott a tekintetünk. Csupán szófoszlányok értek el hozzánk az udvaron át: Miket beszélsz… képtelenség, ezt nem tehetjük…

Már reszkettek a lábizmaim az ácsorgástól. Megtámaszkodtam a falon, és azt kívántam, csillapodjon szívem zakatolása. Fénysáv szűrődött ki a konyhai függöny résén; egy árnyék keresztezte újra meg újra, miközben figyeltem. Fel s alá járkáló apámé.

– Nem álldogálhatunk itt egész este – mondta Alta jóformán suttogva.

– Biztosan semmi az egész. – Álló héten az aratógép miatt vitáztak, hogy miért nem nézett már rá valaki. Egyikük sem ejtett szót arról, hogy ez az én dolgom lett volna.

Tompa puffanás: ökölcsapás a konyhaasztalon. Pa felemelte a hangját:

– Mit vársz tőlem? Tán mondjak nemet? Pillanatok alatt megátkozna minket a nyomorult boszorkány.

– Már megátkozott! Nézz a fiunkra, Robert. Mi lesz, ha sosem lesz jobban?

Az a nő tehet róla.

– Nem a nő, ő maga. Ha… – Ekkor sípolni kezdett a fülem, elfojtva Pa hangját. Egyetlen pillanatra kibillent a világ, mintha megremegett volna a tengelye hosszában. Legyűrtem a rám törő hányingert. Amikor újra képes voltam figyelni, addigra csend lett.

– Nem tudhatjuk – mondta végül Pa csak annyira hangosan, hogy még éppen hallottuk. – Talán segít Emmetten. Heteken át írogatta a leveleket, hogy a hogyléte felől érdeklődjön.

– Mert meg akarta kaparintani magának! Nem, Robert, nem, én ezt nem fogom hagyni, Emmett helye itt van velünk, akármit tett is, attól még a fiunk, az a szipirtyó meg, a hideg ráz ki tőle…

– Sosem találkoztál vele. Nem neked kellett elzarándokolnod oda.

– Mindegy! Eljátszotta az esélyét. Nem kapja meg őt.

Alta rám pillantott. Megváltozott valami az arckifejezésében, megragadta a csuklómat, és húzott magával.

– Bemegyünk – jelentette ki éles, önérzetes hangon, amellyel más esetben a csirkéket szokta hívni. – Hosszú nap volt, alighanem farkaséhes vagy, én az vagyok. Ajánlom, hogy legyen még a húsos pitéből, különben végzek valakivel. Villát döfök a szívébe. És megeszem.

– Az ajtó előtt megállt, s még hozzátette: – Mustárral. – Kitárta az ajtót.

Szüleim a konyha két átellenes végében álltak: Pa az ablaknál, nekünk háttal, Ma a tűzhelynél vörös foltokkal az arcán, mintha pirosítót kent volna magára. Vaskos, krémszín papír hevert kettejük között az asztalon egy felbontott boríték társaságában. Anyánk Altáról rám siklatta a tekintetét, és gyámoltalan lépést tett a papír felé.

– Vacsora – szólalt meg Alta. – Ülj le, Emmett, úgy festesz, mint aki elalélni készül. Egek, hiszen meg sincs terítve. Remélem, a pite már a sütőben van. – Egy halom tányért rakott le mellém. – Kenyeret? Sört? Én mondom, mintha kézilány lennék… – Azzal eltűnt a kamrában.

– Emmett – szólt apám anélkül, hogy megfordult volna. – Találsz az asztalon egy levelet. Jobban teszed, ha elolvasod.

Odahúztam magamhoz a levelet, de összefolyt előttem az írás.

– Por ment a szemembe. Inkább mondd el, mi áll benne.

Pa lehajtotta a fejét, s mintha súlyos terhet cipelne, megfeszültek a nyakizmai.

– A könyvkötő segédet keres.

Ma felől olyan hang érkezett, mintha elharapott volna egy szót.

– Segédet? – kérdeztem.

Néma csend. A függönyrésen beeső holdsugár minden útjába eső tárgyat ezüstbe vont. Pa haja zsírosnak és ősznek tetszett tőle.

– Téged – mondta.

Alta az éléskamra ajtajában állt egy savanyúsággal teli dunsztosüveget tartva. Egy pillanatig azt hittem, el fogja ejteni, de féltő gonddal letette a tálalóra. A fához koppanó üveg hangja harsányabb volt, mint hogyha ripityára tört volna.

– Vén vagyok én már a tanoncsághoz.

– Ő nem így véli.

– Azt hittem… – Az asztalra fektettem a kezemet: sovány volt, és hóka, alig ismertem rá. Ez a kéz még egynapi munkát sem bírt el. – Jobban leszek.

Hamarosan… – Elhallgattam, mert a hangom is éppolyan idegen volt a számomra, akár az ujjaim.

– Ne beszélj, fiam.

– Tudom, hogy most nem sok hasznomat látni.

– Ó, édesem – így Ma. – Ne kárhoztasd magad, nem a betegséged az oka.

Nemsokára újra a régi önmagad leszel. Ha csupán erről volna szó… Tudod, hogy mindig is úgy gondoltuk, apáddal együtt igazgatjátok majd a gazdaságot. Így is alakulhatott volna, most is képes lennél rá, csakhogy… –

Ekkor Pára siklott a tekintete. – Nem mi küldünk el, ő tart rád igényt.

– Azt se tudom, kiféle.

– Szép mesterség a könyvkötőké. Tisztes mesterség. Nincs mitől tartanod. – Alta nekiütközött a tálalószekrénynek, és Ma a válla fölött odapillantva még éppen látta, amint egy kis híján lepottyanó tányér után kap. – Alta, figyelj oda.

Csak úgy dübörgött a szívem.

– De hiszen gyűlölik a könyveket. A könyvek rosszak. Mindig is ezt hangoztatták. Amikor a kikeletnapi vásárban beszerzett kötettel hazaállítottam…

Váltottak egy pillantást, amely túl gyors volt ahhoz, hogysem értelmezhettem volna. Pa így szólt:

– Ne törődj most már azzal.

– De hát – fordultam vissza Mához. Képtelen voltam szavakba önteni: a hirtelen témaváltásaikat, ha valaki könyveket emlegetett, a puszta szó kiváltotta utálkozásukat, az ábrázatukat… Ahogy anyám morózusan elrángatott egy gyanús kirakat elől – A. Fogatini, zálogkölcsönző és okleveles könyvkereskedő – egy napon, még gyermekkoromban, amikor elkeveredtünk Castlefordban. – Hogy érti azt, hogy szép mesterség?

Ma vett egy nagy lélegzetet.

– Meglehet, hogy nem ez volt a szívem vágya.

– Hilda. – Pa a tarkóját kezdte masszírozni, mintha a sajgó izmot gyúrná. – Nincs választásod, kölyök. Legalább kiegyensúlyozott életed lesz. Távol esik mindentől, de annak is megvan a maga előnye. Csendes. Nem megerőltető a munka, és nem adódnak kísértések, amelyek letéríthetnének az egyenes útról. – Megköszörülte a torkát. – És nem minden asszony egyforma. Megállapodsz szépen, kitanulod a mesterséget, aztán ki tudja. A városi kötők némelyike saját kocsin jár.

Rövid csend állt be. Alta a körmével kocogtatta a dunsztosüveg fedelét, rám pillantott.

– De én nem… én még soha… honnét veszi a nő, hogy majd pont én? – Most egyikük sem nézett a szemembe. – Hogy értsem azt, hogy nincs választásom?

Semmi válasz. Végül Alta átmasírozott a szobán, és felkapta a levelet.

– „Amint utazóképes állapotban lesz – olvasta hangosan. – Telente ugyancsak hűvös van a könyvkötő műhelyben. Kérem, tegyenek róla, hogy hozzon magával meleg ruhát.” Miért maguknak írt, s nem Emmettnek? Talán azt hiszi, nem tud olvasni?

– Ez a dolgok rendje – felelte Pa. – A szülőktől szokás elkérni a segédet.

Nem számított. Az asztalon fekvő kezem inas és csontos volt. Egy esztendeje még naptól cserzett és izmos, már-már férfikéz volt, most viszont egy sehonnai keze. Csak egy olyan mesterségre alkalmas, amelyet a szüleim megvetettek. De miért esett volna éppen énrám a könyvkötő

választása, hacsak nem a szüleim kérésére? Széttártam az ujjaimat, és nyomást fejtettem ki az asztalra, mintha a tenyeremen át magamba szívhatnám a fa erejét.

– És ha nemet mondok?

Pa a szekrényhez cammogott, hogy elővegyen egy üveg borókapálinkát.

Erős, édeskés ital volt, Ma ünnepekre meg gyógyászati célokra tartogatta, s jóllehet apám egy félbögrényit kitöltött magának, anyámnak egyetlen rossz szava sem volt.

– Itt mindenesetre nincsen maradásod. Hálásnak illene lenned. Legalább hasznossá teheted magad. – Legurította a torkán a pálinka felét, köhögött.

Vettem egy nagy lélegzetet, eltökéltem, hogy nem fog elcsuklani a hangom.

– Amint rendbe jövök, erős leszek, mint a…

– Élj a lehetőséggel – mondta Pa.

– Nem akarok.

– Emmett – így anyám. – Kérlek. Így lesz a leghelyesebb. Ő majd tudni fogja, mit kezdjen veled.

– Hogy mit kezdjen velem?

– Úgy értem, ha újra megbetegednél.

– Mint egy őrültek házában? Erről van szó? Azért száműznek a világ végére, mert bármelyik pillanatban újra elmehet az eszem?

– Téged akar – mondta Ma, és úgy markolta a szoknyáját, mintha vizet akarna kifacsarni belőle. – Bárcsak ne kéne elmenned.

– Akkor nem megyek!

– Mész, fiam – mondta Pa. – Isten tudja, így is éppen elég bajt hoztál a házunkra.

– Robert, ne.

– Elmész. Ha megkötözve kell is hogy letegyelek a könyvkötő küszöbére.

Holnapra állj készen.

– Holnapra? – Alta akkorát perdült, hogy kötélmódra csapott ki a hajfonata.

– Nem indulhat már holnap, hiszen még csomagolnia kell, és nyakunkon az aratás, meg az aratási ünnepség.

Pa, kérem.

– Elhallgass!

Csend.

– Holnap? – Ma arca skarlátvörös színt öltött. – Erről eddig szó sem volt. –

Elfúlt a hangja.

Apám kiitta a gint, grimaszolva nyelte le az utolsó kortyot, mintha kövekkel volna tele a szája.

Nyitottam a számat, hogy megnyugtassam anyámat, nincs semmi baj, elmegyek, nem kell már nyugtalankodniuk miattam, de kiszáradt a torkom a munkálkodás után.

– Majd néhány nap múlva, Robert. Más segéd sem megy, csak aratás után, és még mindig nincs teljesen jól, kellene még néhány nap.

– Amazok fiatalabbak nála. És elég jól van már az utazáshoz, ha végig tudja dolgozni a napot a földeken.

– Jó, de… – Ma lépett egyet felé, és elkapta a karját, hogy ne fordulhasson el. – Csak egy kevés időt adj.

– Az ég szerelmére, Hilda! – Fojtott hang tört fel apámból, próbálta kitépni magát. – Ne tedd még nehezebbé. Szerinted én azt akarom, hogy elmenjen?

Azt hiszed, miután annyit küzdöttünk, megőrizve házunk tisztaságát, azt hiszed, büszkeség tölt el, miközben atyám a keresztes hadjáratban veszítette el a fél szemét?

Ma vetett egy pillantást Altára és rám.

– Ne előttük.

– Mit számít ez most már? – Pa az arca elé emelte a karját, majd tehetetlen mozdulattal földhöz vágta a bögrét. Az nem tört el. Alta elnézte, ahogy a lábához gurul, s ott megállapodik. Pa hátat fordított nekünk, és a tálaló fölé görnyedt, mint aki levegőhöz próbál jutni. Csend állt be.

– Elmegyek – szólaltam meg –, holnap elmegyek. – Egyikükre sem bírtam ránézni.

Felkeltem, s ahogy hátralöktem a széket, bevertem a térdemet az asztal csücskébe.

Elbotorkáltam az ajtóig. Kisebbnek és merevebbnek tűnt a retesz, mint máskor, s amikor engedett végre, mennydörgésként visszhangzott végig a falakon a kattanás.

Odakint mélykékre és ezüstösre szabdalta fel a világot a hold. Üde és balzsamos volt a levegő, a széna és a nyári por illata járta át. Bagoly huhogott egy közeli mezőn.

Átimbolyogtam az udvar legtávolabbi sarkába, és a falnak támaszkodtam.

Nehezen lélegeztem. Nem mentek ki a fejemből Ma szavai: Megátkoz minket a nyomorult boszorkány.

Mire Pa: Már megátkozott.

Igazuk volt; hasznavehetetlen voltam. Ugyanolyan erősen terjengett bennem a nyomorúság, amilyen erősen a lábamat hasogatta a fájás. Azelőtt sosem voltam beteg. Nem tudtam, hogy elárulhat a testem, és az öntudatom kialudhat, mint a lámpás fénye, hogy vaksötétségbe taszítson. Nem emlékeztem a megbetegedésem folyamatára; ha megpróbáltam felidézni, csupán rémálmok perzselte töredékek villantak be. Még a korábbi életemhez – az elmúlt tavaszhoz és télhez – kötődő emlékekre is ugyanaz az üszkös feketeség tapadt, mintha semmi sem lehetne többé ép és egészséges.

Annyit tudtam csupán, hogy a nyári napfordulót követően összeestem, ezt is Ma mesélte, s hogy éppen Castlefordból tartottam hazafelé; arról azonban nem szólt a fáma, hogy merre jártam, vagy hogy mi történt pontosan.

Bizonnyal a szekér bakján ültem – feltehetően hajadonfőtt a tűző nap alatt –, de ha megpróbáltam erre visszagondolni, csak valami fodrozódó káprázatot láttam, meg egy pillanatra az örvénylő napfényt, azután bekebelezett a sötétség. Az eset után hetekig mindössze annyi időre eszméltem fel, hogy üvöltsek és rángatózzam, és könyörögjek nekik, hogy oldozzanak el. Nem csoda, hogy meg akartak szabadulni tőlem.

Lehunytam a szememet. Most is láttam hármójukat kart karba öltve. Valami susmorgott a hátam mögött, kaparászott a falban, mintha száraz karmok lennének. Nem volt valóságos, mégis elfojtotta a bagolyhuhogást meg a fák zizegését. A karomra hajtottam a fejemet, és úgy tettem, mintha nem hallanám.

Minden bizonnyal ösztönszerűen oda húzódtam be, ahol a legmélyebb sötétség uralkodott, ugyanis arra nyitottam ki a szememet, hogy Alta az udvar kellős közepén állva szólongat, és nem az én irányomba tekint. Időközben továbbhaladt a hold, most a ház orma fölött világított, megkurtítva mind az árnyékokat.

– Emmett!

– Igen – feleltem. Alta összerezzent, majd lépett egyet előre, úgy fürkészett.

– Mit művelsz te ott? Elszunnyadtál?

– Nem.

Tétovázott. Háta mögött lámpásfény keresztezte az emeleti ablakot, ahogy valaki éppen aludni tért. Próbáltam lábra állni, de megtorpanásra késztetett a tagjaimba hasító fájdalom, arcom megrándult.

Alta elnézte, ahogy felállok, nem ajánlotta fel a segítségét.

– Komolyan mondtad? Valóban elmész holnap?

– Pa nem tréfált, amikor azt állította, hogy nincs választásom.

Vártam, hogy ellenvetést tegyen. Alta igen eszes lány volt, mindig talált kerülőutat, másik megoldást, kulcs nélkül is felnyitotta a zárakat. Most viszont csak az arcát döntötte a hold felé, amely megsápasztotta. Nyeltem egyet. Újból elfogott az átokverte szédülés – váratlanul tört rám, és hol erre cibált, hol arra –, zihálva tántorodtam neki a falnak.

– Emmett! Jól vagy? – Alta az ajkába harapott. – Dehogyis vagy jól. Ülj le.

Nem akartam engedelmeskedni a felszólításnak, de magától összecsuklott a térdem.

Lehunyt szemmel lélegezve ízlelgettem az éjszakai szagokat, a szénáét és a hűlő földét, az összezúzott gyomok túléretten édeskés illatát, amelybe enyhe trágyaszag is vegyült.

Altának susogva hullámzott a szoknyája, ahogy letelepedett mellém.

– Bárcsak ne kéne elmenned.

Úgy vontam vállat, hogy nem néztem oda rá.

– De talán mégis így lesz a legjobb.

– Mit beszélsz? – Nyeléssel próbáltam leplezni, hogy elcsuklott a hangom.

– Persze, értem én. Itt nincs már semmi hasznom. Mindnyájatoknak könnyebb lesz úgy, ha elmegyek a könyvkötőhöz, akárhol tanyázik is.

– Kint a lápon, a Castleford úton.

– Jól van. – Milyen szaga van vajon a lápnak? Poshadt víz, rothadó nád. Iszap, amely élve elnyeli az embert, ha túl messzire elcsatangol az úttól, és soha többé nem köpi ki. – Honnét tudsz róla ennyi mindent?

– Ma és Pa csakis a te érdekeidet tartja szem előtt. A történtek után ott biztonságban leszel.

– Anyánk is ezt mondta.

Rövid ideig hallgattunk. Alta a hüvelykujja körmét kezdte rágcsálni. Az istálló alatti gyümölcsösben feldalolt egy csalogány, ám a következő pillanatban már fel is adta.

– Te nem tudod, mit éltek át, Emmett. Szüntelen félelemben. Tartozol nekik annyival, hogy legyen végre egy kis nyugtuk.

– Nem tehetek róla, hogy beteg voltam!

– A te hibád, hogy… – Kifújta a levegőt. – Nem, igazad van, nem úgy gondoltam. Csak épp mindnyájunkra ráfér már egy kis nyugalom. Kérlek, ne légy dühös. Nem rossz dolog ez.

Mesterséget tanulsz.

– Igen. Könyvcsinálást.

Alta arca megrándult.

– Rád esett a választás. Ez csak jelent valamit.

– Mit jelent? Hogyhogy engem választott, hiszen még csak nem is látott soha. – Azt hittem, Alta erre majd mondani fog valamit, de amikor odafordultam felé, kifejezéstelen arccal bámult fel a holdra. Keskenyebb volt az arca, mint a betegségem előtt, bőre hamuszínű a szeme alatt.

Elérhetetlen idegennek tűnt.

S mintha bizony ez válasz lenne, azt mondta:

– Majd gyakran meglátogatlak.

Nekivetettem a fejemet a kőfalnak.

– Megdolgoztak, igaz-e?

– Sosem láttam még Pát ennyire dühösnek.

– Én igen – feleltem. – Egyszer még meg is ütött.

– Igen. Nos, felteszem, hogy… – Elhallgatott.

– Kicsi voltam. Nem emlékezhetsz rá. A kikeleti vásár napján esett meg.

– Ó. – Alta elkapta a tekintetét, amikor felpillantottam. – Nem. Erre valóban nem emlékszem.

– Vásároltam. Volt ott egy könyveket árusító ember. – Máig fel tudtam idézni az aznapi küldetésemre szánt pénzérmék csörgését a zsebemben, hat penny volt nálam negyedpennysekben, kidudorodott a nadrágomból az érmekupac, és emlékszem a mámorító, gondtalan érzésre, ahogy megyek a vásárba, s a többiektől suttyomban eltávolodva azon töprengek, mit fogok venni. Túlmentem a hús- és csirkeárusokon, el a coldwateri halak és castlefordi mintás szövetek mellett, az édességek standjánál egy pillanatra megálltam, majd egy másik stand felé fordultam egy kissé odább, ahol egy villanás erejéig mintha aranyat és gazdag színeket pillantottam volna meg.

Voltaképpen nem is lehetett standnak nevezni, mindössze egy kecskelábú asztalka volt, amelyet egy űzött tekintetű férfi őrzött, és roskadásig könyvekkel volt tele. – Akkor láttam ilyesmit először. Azt sem tudtam, mi az.

Ismét megjelent Alta arcán ugyanaz a kíváncsi, gyanakvó kifejezés.

– Mármint?

– Felejtsd el. – Nem is értettem, miért mondom el neki; nem akartam emlékezni. De már nem tudtam megakadályozni az emlék kibontakozását.

Először dobozoknak néztem őket, aranyozott, bőrből készült ládikáknak, mint amilyenek Ma legszebb ezüstneműjének vagy Pa sakkfiguráinak a tárolására szolgálnak. A pénzemet csörgetve odabaktattam, s az ember előbb mindkétfelől a válla mögé pillantott, mielőtt szélesen rám mosolygott.

– Lám csak, egy aranyhajú kisherceg! Történetekre éhes az ifiúr? Emberölésről és vérfertőzésről, szégyenről és dicsőségről, oly lángoló szerelemről, amit jobb elfelejteni, vagy valamely gaztettről? A legjobb helyre jött, ifiúr, itt megtalálja a színe-javát, igaz és szívfacsaró történeteket tele erőszakkal, szenvedéllyel és izgalommal – s ha netalán inkább a komédiához fűlik a foga, itt az is megvan, méghozzá a legritkábbak közül valók, amelyektől csak megszabadulnak az emberek! Nézzen körül az ifiúr, vessen például egy pillantást erre. Egy Castlefordba való mester kötötte be sok-sok évvel ezelőtt.

Legkevésbé sem tetszett, hogy ifiúrnak szólít, de a könyv kinyílt a kezemben, s már nem adhattam vissza. Amint megláttam a teleírt oldalakat, megértettem: ez töméntelen oldal összegyűjtve, mint a levelek, sok-sok levél, épp csak egy jobbfajta dobozban, a történet pedig végeláthatatlanul hömpölyög.

– Mennyi lesz?

– Azt kéri az ifiúr? Hamvas kora ellenére kiváló ízléssel bír, az egy igazi csemege, hamisítatlan kalandtörténet, földbe döngöli az embert, akár egy lovasroham. Kilenc penny. Vagy egy shillingért kettőt adok.

Kellett nekem az a könyv. Fogalmam sem volt, hogy miért, de viszketett érte a tenyerem.

– Csak hat pennym van.

– Akkor annyit adjon – így az árus, és csettintett hozzá az ujjaival. Eltűnt a széles mosoly; amikor követtem cikázó tekintetét, valamivel távolabb kis csapat sutyorgó embert láttam gyülekezni.

– Tessék – szórtam ki a zsebemből a negyedpennyseket az árus tenyerébe.

Egy a földre hullott, ő azonban még ekkor is a gyülekezőket figyelte, nem hajolt le érte.

– Köszönöm.

Felmarkoltam a könyvet, és nyugtalan diadalérzettel elsiettem onnét. Amint újra elvegyültem a piaci forgatagban, megálltam, hogy hátranézzek: az a maroknyi ember közben megindult a könyvárus standja felé, aki fejvesztve hajigálta a könyveket a mögötte lévő viharvert taligára.

Valami azt súgta, hogy ne nézzek oda. Hazáig szaladtam, az ingem kézelőjével szorítottam a könyvet, nehogy nyirkos ujjaimmal összemaszatoljam a borítóját. Leültem a pajta napsütötte lépcsőjére – senki sem láthatott meg, mert még a vásárban voltak –, és szemügyre vettem a kincsemet. Nem láttam még semmi hozzá foghatót. Mélyvörös volt, és aranydíszes, oly puha, mint az emberi bőr. Amikor felütöttem a borítóját, doh- és faszag szállt fel belőle, mintha hosszú évek óta nem érintette volna emberi kéz.

Menten magába szippantott.

Egy idegen ország hadszínterén játszódott, s eleinte zavarba ejtett a századosok, őrnagyok és ezredesek tömkelege, a harctéri taktikára vonatkozó vitáik, a hadbíróság fenyegető réme. Mégsem hagytam abba az olvasást, minden részletében magam előtt láttam a történetet, hallottam a lovak nyerítését, a szélben csattogó zsákvászon hangját, és az én szívem is hevesebben vert a lőporszagtól…

Meneteltem tovább, legjobb szándékom ellenére is elmerülve a történetben, és lassanként megértettem, hogy egy csata előestéjén járunk, és a könyvben szereplő férfiember egy hős. Napkeltekor dicsőséges győzelemre fogja vezetni őket – a saját bőrömön éreztem várakozásteli izgatottságát, valóban éreztem.

– Te meg mi a rossebet csinálsz?

Ez megtörte a varázst. Ösztönösen felpattantam, pislogva a félhomályban.

Pa volt az – s mögötte mind a többiek, Ma Altával a karjában, máris visszaértek a vásárból. Máris, de hiszen már leszállóban volt az este.

– Emmett, azt kérdeztem, mit csinálsz! – A választ meg sem várva kitépte a könyvet a kezemből. Amikor meglátta, hogy mi az, megkeményedtek a vonásai. – Honnét szerezted ezt?

Egy embertől, akartam volna mondani, a vásárban, többtucatnyi volt neki belőle, és mind úgy nézett ki, mint az ékszerdobozkák, csupa bőr és arany.

Hanem amikor megláttam Pa arckifejezését, valami a torkomra forrasztotta a szót.

– Robert? Mi az? – Ma a könyvért nyúlt, aztán máris elkapta a kezét, mint akit megharaptak.

– Tűzre vetem!

– Ne! – Ma hagyta Altát a földre csúszni, és megragadta Pa karját. – Ne, hová gondolsz. Azonnal el kell temetni!

– Ez csak egy régi történet, Hilda. Nyilván mind évek óta halottak. byEnoi

– Nem szabad. Ki tudhatja. Szabadulj meg tőle. Tüntesd el.

– Hogy valaki más találja meg?

– Tudod, hogy nem égetheted el. – Egy pillanatig törődött arccal nézték egymást. – Temesd el valami biztonságos helyen.

Végül Pa röviden bólintott. Alta csuklott egyet, majd nyöszörögni kezdett.

Pa az egyik napszámos kezébe nyomta a könyvet.

– Fogd ezt és tekerd be valamibe. Aztán majd én odaadom a sírásónak. –

Ekkor ismét felém fordult. – Emmett – szólt. – Ne lássak még egyszer könyvet a kezedben. Megértetted?

Semmit sem értettem. Mi történhetett? Pénzért vettem, nem loptam, a jelek szerint mégis megbocsáthatatlan bűnt követtem el. Bólintottam, miközben a fejem még mindig az olvasott jelenetektől kóválygott. Valahol másutt jártam az imént, egy másik világban.

– Jól van akkor, ezt tartsd eszedben – mondta Pa.

S akkor megütött.

Ne lássak még egyszer könyvet a kezedben.

Erre most elküldenek a könyvkötőhöz; mintha valami sokkal rosszabb lépett volna annak a veszélynek a helyébe, amelyre apám egykor figyelmeztetett. Mintha egyszerre én magam váltam volna veszéllyé.

Félrefordítottam a tekintetemet. Alta lefelé nézett. Nem, csakugyan nem emlékezett arra a napra. Azóta sem hozta szóba senki. Soha senki nem magyarázta el, miért szégyellnivalók a könyvek. Egyszer az iskolában valaki azt rebesgette, hogy az agg Lord Kentnek könyvtára van; és amikor a többiek kuncogni kezdtek és a szemüket forgatták, nem kérdeztem rá, hogy mégis mi rossz van abban. Én magam is elolvastam egy könyvet, így bárminő kifogásuk is volt a lord ellen, én éppoly vétkes voltam. Lelkem legmélyén azóta is ott munkált a szégyen.

És féltem. Síkos, alaktalan félelem uralt el, amely a folyóról felszálló ködhöz volt hasonlatos.

Dermesztő csápokat font körém, és a tüdőmbe is behatolt. A közelébe sem akartam menni a könyvkötőnek, mégis muszáj volt.

– Alta.

– Be kell mennem – mondta húgom felugorva. – Neked sem ártana felmenned, Em, még csomagolnod kell, és holnap hosszú út vár rád, nem igaz? Jó éjt. – Elszökdécselt az udvaron át, végig a hajfonatát babrálva, így nem láthattam az arcát. Az ajtóból még visszakiáltott: – Holnap találkozunk –, de nem nézett hátra. Talán csak az istálló faláról visszaverődve tűnt olyan hamisnak a hangja.

Holnap.

A holdat néztem mindaddig, amíg elviselhetetlenül naggyá nem nőtt bennem a fájdalom.

Akkor felmentem a szobámba csomagolni.

II

Az útról nézve olyan látványt keltett a könyvkötő műhely, mintha lángokban állna.

Mögöttünk éppen ment le a nap, az utolsó sugarak vörösarany ragyogása visszaverődött az ablakokról. A sötét zsúptető alatt lobogva égő háromszögnek tetszett valamennyi ablaktábla, nem lehetett igazi tűz, mert rezzenéstelen volt, mégis oly harsányan világított, jóformán a bőrömön éreztem melegét. Átjárt a didergés, mintha álmot láttam volna.

Átkaroltam az ölemben tartogatott rongyos zsákot, és félrenéztem.

Átellenben laposan és végtelenül terült el a láp a lemenő nap fényében: bronzvörössel és barnával pettyezett, vizesen csillámló, zöld táj. Éreztem a lucskos fű s az egész napos meleg kipárolgásának szagát. A rothadás bújt meg a nedvesség alatt, s a hatalmas, haldokló nap a fejünk felett sápadtabb volt a kelleténél. Fájt a szemem, testem zsibongó karcolásokból szőtt térképe volt az előző napi szántóföldi munkának. Most is ott lett volna a helyem, hogy segítsek az aratásnál, ehelyett néma csendben zötyögtünk Pával a hepehupás, iszamós úton. Egy szót sem szóltunk egymáshoz, amióta még hajnalhasadás előtt útnak indultunk, és most sem akadt mondandónk. Szavak tolultak fel bennem, de elpukkantak, mint a mocsári buborékok, nem maradt utánuk egyéb, csak enyhe rothadt íz a nyelvemen.

Ahogy már az utolsó útszakaszon zötykölődtünk, amely aztán a ház előtt elterülő magas fűbe veszett, lopva Pára pillantottam. Ősz szálak vegyültek az állán kiütköző borostába, és beesettebb volt a szeme az elmúlt tavaszhoz képest. Mind megvénültek, mialatt betegeskedtem, mintha arra tértem volna magamhoz, hogy éveket aludtam át.

Ekkor megálltunk.

– Itt vagyunk.

Borzongás futott végig a testemen; vagy most mindjárt elhányom magam, vagy könyörögni fogok Pának, hogy vigyen haza. Fölmarkoltam a zsákot az ölemből, és leugrottam, térdem rogyadozott, alighogy talajt ért a lábam.

Kitaposott ösvény vezetett a fűcsomók között a ház bejárati ajtajához. Noha sosem jártam itt, mégis ismerősnek tűnt a csengő csörömpölése.

Várakozás közben oly szilárd eltökéltség munkált bennem, hogy csak azért sem fogok visszanézni Pára, hogy reszketni és imbolyogni kezdett előttem az ajtó.

– Emmett. – Váratlanul nyílt ki. Az első pillanatban mindössze egy élénkbarna szempárt láttam magam előtt, oly igen élénket, hogy meghökkentően feketének tetszett mellette a pupilla. – Légy üdvözölve.

Nyeltem egyet. Az asszony öreg volt – fájdalmasan, csontvázszerűen öreg –, és fehér hajú, arca akár a gyűrött papír, ajka csaknem egy árnyalatú az orcájával; ugyanakkor magas volt, mint jómagam, tiszta tekintete pedig Altát idézte. Bőrkötényt viselt, alatta inget-nadrágot, mint egy férfiember. Engem hívogató keze szikár volt, mégis izmos, erek kidagadó vonalaival átszőtt.

– Seredith – mondta. – Kerülj beljebb.

Haboztam. Két szívdobbanásnyi időre volt szükségem ahhoz, hogy felfogjam, az imént bemutatkozott nekem.

– Bújj csak be. – Mellettem kinézve hozzátette: – Köszönöm, Robert.

Nem hallottam Pát leszállni, de amikor hátrafordultam, ott állt szorosan mögöttem.

Köhécselt, és dünnyögve mondta:

– Hamarosan viszontlátjuk egymást, Emmett, rendben?

– Pa.

Még csak rám sem nézett. Hosszú, tanácstalan pillantást vetett a kötőre, aztán megérintette az üstökét, mint aki nem tudja, mi mást tehetne, és visszabaktatott a kocsihoz. Utána akartam kiáltani, de egy szélroham elorozta a szavaimat, apám meg nem nézett vissza.

Elnéztem, ahogy felkapaszkodik a bakra, majd csettint a kancának.

– Emmett. – Az öregasszony hangja újból őrá terelte a figyelmemet. – Kerülj beljebb. – Láthatóan nem volt hozzászokva, hogy háromszor mondja el ugyanazt.

– Igen. – Oly nagyon szorongattam a zsákomat, hogy belesajdultak az ujjaim. Robertnek szólította apámat, mintha ismerné. Tettem egy lépést, majd még egyet. Már belül voltam a küszöbön, egy sötét faburkolatú előszobában, előttem lépcső vezetett felfelé. Egy állóóra ketyegett. Balra félig kitárt ajtó nyílt, a résen át a konyhába lehetett belátni; jobbra egy másik ajtó vezetett a…

Rogyadozott a térdem, mintha elmetszették volna benne a szalagokat. A hányingerem is fokozódott, szétterjedt, és belülről emésztett. Lázasnak éreztem magam, rázott a hideg, és alig bírtam megtartani az egyensúlyomat, ahogy forogni kezdett velem a világ. Jártam már itt – csakhogy nem jártam.

– A kutyafáját – szólalt meg a kötő, és utánam kapott, hogy megtartson. – Jól van, fiú, lélegezz.

– Pompásan vagyok – feleltem, és büszke voltam, hogy tisztán ejtettem a mássalhangzókat.

Aztán minden elsötétedett.

Arra ébredtem, hogy napsugár táncol a plafonon, és vizes fodrozódások vetülnek rá a függönyszárnyak között beömlő keskeny fényszeletre. A meszelt falaknak halovány zöldes árnyalatuk volt, mint az alma húsának, helyenként nyirkos foltok csúfoskodtak rajtuk.

Odakint egy madár füttyögetett állhatatosan, mintha egy nevet ismételgetne.

A könyvkötő háza. Zakatoló szívvel ültem fel. De nem volt mitől tartanom, egyelőre nem; most csak magam vagyok, meg ez a napfényes szoba van.

Azon kaptam magam, hogy állatneszekre fülelek, keresem a szüntelen nyüzsgés hangját, ami elválaszthatatlan a tanyasi élettől, de a madár trillájától meg a zsúpfedélen halkan játszó széltől eltekintve semmi egyebet nem hallottam. Hullámozni kezdett a kifakult függöny, most egy szélesebb fénysáv kúszott fel a mennyezetre. A párnáknak levendulaillatuk volt.

Az éjjel…

Hagytam megpihenni a tekintetemet a szemközti falon, ahol egy repedés húzódott a vakolaton. Az ájulásom utánról csupán árnyakra meg a félelemre emlékeztem. Rémálmok.

Most a napvilágnál mintha a régmúltba vesztek volna; mégis iszonyúak voltak, nem volt nyugovásom tőlük. Egyszer-kétszer kis híján sikerült fölébük kerekednem, aztán a saját tagjaim súlya húzott vissza a fojtogató szuroksötétbe. Halványan még mindig a számban éreztem égett olajra emlékeztető utóízét. Napok óta nem volt ennyire siralmas a helyzet. A huzattól libabőrös lettem. Így elájulni, Seredith karjába omolva…

Bizonyára az úti fáradtság miatt történt, na meg a főfájás, a szemembe tűző nap, és amiatt, hogy Pa vissza se pillantva hajtott el.

A nadrágom ingemmel együtt az egyetlen szék támláján lógott. Felkeltem, ügyefogyottan magamra rángattam ruhadarabjaimat, és közben igyekeztem nem belegondolni, hogy Seredith vetkőztetett le. A gatyám legalább továbbra is rajtam volt. A széket meg az ágyat leszámítva jobbára üres volt a szoba: volt egy láda az ágy lábánál, asztal az ablak mellett, meg a fakó, lengedező függöny. Sehol egy kép vagy tükör. Annyi baj legyen. Odahaza rendre elfordultam, valahányszor az előszobában elmentem a tükör előtt. Itt láthatatlan voltam; itt én is a részévé válhattam az ürességnek.

Teljes csend honolt a házban. Amikor kiballagtam a lépcsőfordulóra, hallottam a lápi madarak énekét, a lenti hallban álló óra ketyegését, meg még valamiféle tompa dübörgést; mégis mindeme neszek alatt olyan mélységes volt a csend, hogy lepattantak róla a hangok, mint kavicsok a jégpáncélról. Finom légmozgás birizgálta a tarkómat, és azon kaptam magam, hogy a vállam mögé pillantok, mintha lenne ott valaki. Egy rövid pillanatra félhomályba borult a sivár kis szoba, ahogy egy felhő haladt el a napkorong előtt; azután ismét felragyogott, és a lágy légmozgástól zászlómódra lengedezett az egyik függönyszárny.

Majdnem sarkon fordultam, hogy visszabújjak az ágyba, akár egy kisgyermek. De most már ebben a házban élek. Nem kuksolhattam a szobámban az idők végezetéig.

Nyikorgott a lépcső a talpam alatt. A korlát fénylett a hosszú évek használatától, de vastagon kavargott a por a fényben, és pergett a vakolat a falról. Korosabb volt, mint a mi házunk, korosabb még magánál a falunál is.

Könyvkötők hány nemzedéke élt itt? S ha a jelenlegi könyvkötő – Seredith – meghal… Egy napon vajon az enyém lesz majd a ház?

Komótosan lépegettem le a lépcsőn, mivel tartottam tőle, hogy elárul a nyikorgás.

Ekkor abbamaradt a dübörgés, léptek hangja ütötte meg a fülemet. Seredith nyitotta ki a hallba nyíló ajtók egyikét.

– Á, Emmett. – Nem kérdezte, jól aludtam-e. – Jöjj a műhelybe.

Mentem hát utána. Összeszorítottam a fogamat attól, ahogy a nevemet kimondta, de most már ő volt a mesterem – nem, a mesternő, nem, a mester –, engedelmességgel tartoztam neki.

A műhely ajtajában egy pillanatra megállt. Először azt hittem, azért, hogy előreengedjen, de azután átvágott a szobán, és sietve beburkolt valamit egy darab vászonba, mielőtt megláthattam volna, hogy mi az.

– Bújj be, fiam.

Átléptem a küszöböt. Hosszúkás, alacsony helyiségbe jutottam, amelyet a magas ablakok során át beömlő délelőtti fény árasztott el. Kétoldalt végig munkaasztalok sorjáztak, közöttük általam megnevezhetetlen holmikra lettem figyelmes. Láttam ott viharvert fényű, ódon fát, élesen csillanó pengét, zsírtól sötétlő fémfogantyúkat, de túl sok volt a néznivaló, én pedig képtelen voltam hosszabban egyvalamire figyelni. Tűzhely állt a helyiség távolabbi sarkában rozsdabarna, okkersárga és zöld csempékkel körülrakva.

Fejem felett tarka papírok lógtak egy huzalon, de akadtak köztük kő-, madártoll- vagy levélmintázatú lapok is.

Önkéntelenül kinyújtottam a kezemet a legelső lap felé: megbabonázott a sok vibráló, jégmadárkék szárny a fejem felett…

A könyvkötő letette kezéből a csomagot, odalépdelt hozzám, és közben mutogatott.

– Könyvprések. Fiókos szekrény – a hátad mögött, fiú –, szerszámok ott, abban a szekrényben, s mellette szintúgy, amellett bőrök és vásznak. A hulladékpapír abba a kosárba kerül, és újra felhasználható. Ecsetek azon a polcon, ragasztó amott.

Képtelen voltam egyszerre felfogni ennyi mindent. Először még próbáltam memorizálni az elhangzottakat, azután feladtam, és már csak azt vártam, hogy a mondókája végére érjen.

Végül összehúzta a szemét, és így szólt:

– Ülj le.

Különös érzés fogott el. Nem kimondottan rossz, nem is félelmes érzés.

Inkább mintha megmozdult volna bennem valami. Az előttem álló pad erezete mintha egy egykor ismerős tájat idézett volna.

– Furcsa érzés, nem igaz, fiú?

– Micsoda?

Hunyorogva nézett rám, az arca mellett beeső napfény szinte kifehérítette tejesteaszín szemét.

– Megragadja az embert. Mindez. Amennyiben született könyvkötő, mint te, fiam.

Nem értettem, mire céloz. Mindazonáltal volt a helyiségben valami rendjén való, aminek a hatására nem várt módon repesni kezdett a lelkem. Mintha a kánikulát követően megéreztem volna a levegőben a közelgő eső illatát, vagy megpillantottam volna a régi, még a betegségem előtti önmagamat. Jó ideje gyökértelen voltam, s ez a bőr- és ragasztóillatú szoba most szíves fogadtatásban részesített.

– Nem sokat tudsz a könyvekről, igazam van? – kérdezte Seredith.

– Így igaz.

– Boszorkánynak hiszel?

– Tessék? – hebegtem. – Még szép, hogy n… – De ő ajkán félmosollyal egy legyintéssel csendre intett.

– Nem baj. Azt hiszed, vén fejjel nem tudom, miket pusmognak rólam, rólunk? – Félrenéztem, ő viszont rám se hederítve folytatta. – Szüleid távol tartottak a könyvektől, nem igaz? S most nem is érted, mit keresel nálam.

– Maga hívott engem, vagy nem?

Mintha nem is hallott volna.

– Ne aggódj, fiú. Ez is csak olyan, mint bármely más mesterség. Tisztes mesterség. A kötésmesterség az ábécével egyidős, sőt még annál is régebbről ered. Az emberek persze nem értik, de miért is értenék? – fintorodott el. – No, de legalább a keresztes hadjáratnak már vége van. Szerencséd, hogy hamvas korod okán nem emlékezhetsz rá.

Csend. Nem láttam be, hogy lehetne a kötésmesterség maguknál a könyveknél is régibb, de ő csak bámult maga elé, mintha ott se lennék.

Lágy szellő hintáztatta a huzalt, meglebbentve a színes papírokat. Akkor pislogott párat az asszony, megvakarta az állát, és ismét rám nézett.

– Holnap megismertetlek majd néhány egyszerű feladattal. Takarítás, az ecsetek tisztogatása, miegymás. Talán még bőrt is hántolhatsz majd.

Bólintottam. Egyedül akartam lenni. Hogy legyen időm alaposabban is szemügyre venni a színeket, feltérképezni a szekrények tartalmát, a kezembe fogva méricskélni a szerszámok súlyát. Az egész szoba hozzám dalolt, engem hívogatott.

– Nézz csak körül bátran, ha szeretnél. – Hanem amikor felálltam, Seredith olyan mozdulatot tett a kezével, mintha ellene szegültem volna. – Nem most. Később. – Fogta a batyuját, és egy kis sarokajtó felé fordult, amelyet addig észre sem vettem. Háromféle kulccsal nyílt rajta három különböző zár. Annyit még éppen ki tudtam venni, hogy mögötte lépcső vezet le a sötétbe, aztán az asszony egy polcra tette a batyut közvetlenül az ajtó mögött, majd visszafordult a szobába, és behúzta maga után az ajtót. Bezárta anélkül, hogy engem egy pillantásra méltatott volna, a testével takargatta a kulcsokat. – Te még hosszú ideig nem mész le oda, fiú. – Nem tudtam eldönteni, hogy ezt figyelmeztetésnek vagy biztatásnak kell-e vennem. – Amíg nem mész bezárt ajtók közelébe, nem eshet bántódásod.

Vettem egy nagy lélegzetet. Továbbra is nekem énekelt a szoba, de immár éle lett az édes hangzatnak. E takaros, napsütötte műhely alatt a sötétségbe vezetett az a lépcső. Éreztem a talpam alatt tátongó űrt, olyan benyomásom támadt, mintha meg akarna nyílni alattam a föld. Egy pillanattal korábban még biztonságban éreztem magam. Nem is ez a helyes kifejezés. Inkább csábított. De az érzés megkeseredett a sötétség láttán; mint mikor egy álom rémálomba fordul.

– Ne küzdj ellene, fiam.

Tehát tudja. Valóság volt, nem a fantáziám műve. Feltekintettem, az igazat megvallva féltem az asszony szemébe nézni; de ő a ragyogás ellen résnyire összehúzott szemmel fürkészte a lápot. Öregebbnek tűnt, mint bárki, akit életemben láttam.

Felálltam. Most is sütött a nap, mégis patinásnak tűnt a szobát betöltő fény.

Már elment a kedvem attól, hogy bekukkantsak a szekrényekbe, vagy kihúzzam a fényre az összegöngyölt vásznakat. Kényszerítettem magam, hogy elsétáljak a szekrények előtt, megfigyeltem a rajtuk lévő feliratokat, a kopott rézfogantyúkat, és láttam egy darab bőrt, amely zöld nyelv módjára nyújtogatta felém egyik csücskét egy ajtó sarka mögül.

Megfordultam, és útnak eredtem a folyosón, amelynek padlóját simára koptatták a hosszú évek során itt megfordult emberek.

Újabb ajtóhoz érkeztem. Szakasztott mása volt az elsőnek, a csempézett tűzhellyel átellenben lévő falba süllyesztették. Ezen is három zár volt. Ám a padlódeszkák tanúsága szerint ki-be jártak rajta a népek, egy alaposan kikoptatott sávban még a por is vékonyabb rétegben ülte meg. Vajon minek jöttek ide? Mit művel a könyvkötő a bezárt ajtón túl?

Szemem sarkában sötétség reszketett. Valaki szavak nélkül suttogott.

– Jól van. – Hirtelen termett mellettem az asszony, egy zsámolyra ültetett, és nyomást helyezett a tarkómra. – Hajtsd a fejedet a térded közé.

– Nem tudom.

– Csitt, fiú. Ez csak a betegség. Elmúlik.

Valóság volt. Ebben biztos voltam. Egy ádáz, telhetetlen métely mesterkedett rajta, hogy kiszipolyozzon, és átformáljon valami mássá. Az asszony azonban erőnek erejével lenyomta a fejemet a térdem közé, és lefogott, s akkor lassan elenyészett az érzés. Beteg voltam.

Ugyanaz a félelem tört rám, mint amely rávett, hogy Mára és Pára támadjak.

Összeszorítottam a fogamat. Nem engedhettem a félelemnek. Ha behódolok neki…

– Úgy van. Jó fiú.

Jelentés nélküli szavak, mintha holmi állat lennék. Végül felegyenesedtem, és elfintorodtam, ahogy kavarogni kezdett a fejemben a vér.

– Jobb már?

Émelyegve bólintottam. Remegett a kezem, mint egy szélhűdésesnek.

Ökölbe szorítottam, és elképzeltem, ahogy kést használok megbízhatatlanná lett ujjaimmal. Ostobaság. A végén még lenyesem a hüvelykujjamat. A betegségemből kifolyólag semmi keresnivalóm nem volt itt, mégis…

– Miért? – kérdeztem szűkölésnek is beillő hangon. – Miért engem választott? Éppen engem.

A kötő ekkor ismét az ablak felé fordult, és kibámult a napsütésbe.

– Szánalomból esett rám a választása? Szerencsétlen, agyalágyult Emmett nem képes már a földeken dolgozni. Itt legalább biztonságban és egymaga lehet, nem dúlja fel a családja életét.

– Így gondolod?

– Mi más lehetne az ok? Hiszen nem ismer engem. Mi másért választana egy beteg embert?

– Valóban, miért is? – Éle volt a hangjának, de azután sóhajtott, és rám tekintett. – Emlékszel, mikor kezdődött nálad a láz?

– Azt hiszem, éppen… – Vettem egy nagy lélegzetet, igyekeztem rendezni a gondolataimat. – Odaát voltam Castlefordban, és éppen hazafelé tartottam. Amikor feleszméltem, akkor már otthon voltam. – Elhallgattam. Nem akaródzott az öntudatvesztésekre meg a rémálmokra, a fényes nappal rám zúduló rettegésre, vagy a világosságnak azokra a váratlanul belém hasító villanásaira gondolni, amikor éppen fel tudtam fogni, hol vagyok… A nyár végig szakadozott volt, és láztól gyötört, inkább hiátusokból állt, mint emlékekből.

– Nálam jártál, fiú. Itt lettél beteg. Apád eljött érted. Erre emlékszel?

– Hogyan? Nem. Mit kerestem itt?

– A Castlefordba vezető út mellett vagyunk – felelte lágy mosollyal. – A láz az oka, hogy emlékszel is rá, meg nem is. Részint ez idézte elő a betegségedet is.

– Nem maradhatok. Ez a hely, azok a zárt ajtók… Itt csak rosszabbul leszek.

– Majd elmúlik. Bízz bennem. Itt hamarább és mélyrehatóbban megszabadulhatsz tőle, mint bárhol másutt.

Furcsa színezete volt a hangjának, majdnem mintha szégyenkezne.

Egy eladdig ismeretlen félelem mart belém. Kénytelen leszek itt maradni és tovább félni, amíg csak jobban nem leszek; ezt nem akartam, legszívesebben futva menekültem volna.

Az asszony a bezárt ajtóra pillantva így szólt:

– Úgy hiszem, bizonyos értelemben valóban azért választottalak éppen téged, mert beteg vagy. De nem azért, amiért te gondolod. Nem a szánalom vezérelt, Emmett.

Váratlanul megpenderedett, és elviharzott mellettem, én meg csak néztem az üres ajtónyílásban szállongó port.

Hazudott az imént. A hangja elárulta.

Igenis szánt engem.

De végtére is talán igaza van. Csakugyan rejlett valami az öreg ház csendjében, az egyenletes őszi napfénnyel átitatott alacsony szobákban, s a műhely hangtalan rendjében, ami megoldotta a fekete csomókat a lelkemben. Teltek-múltak a napok, mígnem már nem volt többé idegen és furcsa számomra a hely, egyik hét követte a másikat, már betéve ismertem bizonyos dolgokat: a mennyezetemen ráncot vető fényvisszaverődéseket, foltokból varrott ágytakarómon a hézagos öltéseket, s hogy minden egyes lépésnél másként recseg a fa a talpam alatt, amikor lemegyek. Aztán ott volt a műhely: a tűzhely körül elhelyezkedő csempék csillogása, a tea sáfrány-és földillata, a gondosan elkevert, üvegtégelyben tárolt csiriz opálfényű masszája. Ólomlábakon járt az idő, és telve volt parányi bizonyosságokkal; odahaza, a tanyasi élet bolygása közepette sosem jutott időm arra, hogy leüljek és bámészkodjam, vagy hogy a használatba vétel előtt figyelmet fordítsak egy szerszám megmunkáltságára. Itt ellenben úgy számlálta a másodperceket az állóóra, mintha apró kavicsok volnának, amelyeket az egy napot jelképező tóba hajigál, és mindig hagyja szétterülni a hullámokat, mielőtt elhajítaná a következőt.

Seredith kisebb, egyszerű feladatokat bízott rám a műhelyben. Príma mesternek bizonyult, mert okos és türelmes volt. Elsajátítottam az előzéklapkészítés mikéntjét, megtanultam bőrt hántolni, a borítóbőrt megmunkálni, aranyozni. Alighanem csalódást okoztam neki a kétbalkezességemmel – amikor az ujjaimhoz ragasztottam a lapot, vagy metszőkéssel estem neki a legfinomabb borjúbőrnek –, de nem tett megjegyzést, legfeljebb nagy ritkán mondott annyit: – Dobd ki, és kezdd újra. – Mialatt én gyakoroltam, ő vagy sétálni indult, vagy a mögöttem lévő padhoz telepedve leveleket írt, esetleg listába szedte a következő postával megrendelendő készleteket; máskor pedig főzött, olyankor hús- és tésztaillat lengte be a házat. A többi házi teendőt felosztottuk egymás között, de miután álló délelőtt görnyedtem mindennemű precíz munkafeladat fölött, igazán jólesett fát hasogatni, vagy összegyűjteni a mosnivalót a rézüstbe. Valahányszor elgyöngültem, emlékeztettem magamat arra, hogy színrelépésem előtt Seredith egymaga végezte mindezt.

Ám minden, amit csináltam – s mindaz, amit tőle láttam – vagy az anyagok előkészítéséről, vagy a végső finommunka gyakorlásáról szólt; sosem láttam sem a csupasz lapok kötegeit, sem pedig a komplett könyveket. Egy este, mialatt éppen a konyhában vacsoráltunk, így szóltam hozzá:

– Seredith, hol vannak a könyvek?

– A pincében – felelte. – Óvni kell őket az ártalmaktól, miután elkészültek.

– De… – Elhallgattam, és a gazdaságunkra gondoltam, ahol mindnyájan szívósan dolgoztunk, s még az is kevés volt; szüntelenül amellett kardoskodtam Pának, hogy a nagyobb termelékenység érdekében alkalmazzunk új találmányokat.

– Miért nem készítünk többet? Hiszen minél többet készítünk, annál többet adhatna el.

Felszegte a fejét, mint aki sarkos választ készül adni; aztán megcsóválta.

– Nem eladásra készítjük a könyveket, fiam. Könyveket eladni bűn. Ebben az egy tekintetben igazuk volt a szüleidnek.

– Ezt nem értem.

– A kötés a lényeg. A mesterség, a velejáró méltóság. Tegyük fel, hogy felkeres engem egy asszony, és készítek neki egy könyvet. Neki, érted? Nem pedig azért, hogy idegenek legeltessék rajta a szemüket. – Kiszürcsölte a levest a kanalából. – Vannak könyvkötők, akik csakis a haszonszerzésre gondolnak, őket aztán semmi sem érdekli azonkívül, hogy mennyi pénzük van a bankban, akik, igen, eladásra kínálnak könyveket, te azonban sosem leszel egy közülük.

– De hát mindeddig senki sem jött – meredtem rá mélységes zavarodottsággal. – Mikor fogom végre használni is a magától kapott tudást? Megtanultam egy sor dolgot, de még nem…

– Hamarosan több ismeretre teszel majd szert – válaszolta, majd felállt, hogy hozzon még egy kis kenyeret. – Ne hamarkodjuk el a dolgokat, Emmett. Beteg voltál. Mindent a maga idejében.

Mindent a maga idejében. Ha ezt anyám mondta volna, felhorkanok; most viszont csendben maradtam, mert beláttam, hogy ez így igaz. Lassanként megritkultak a rémálmaim, és a nappal fenyegető árnyak is visszavonulót fújtak. Olykor már hosszabb ideig is képes voltam talpon maradni anélkül, hogy elfogott volna a szédülés; néha már a szemem is a régi tisztasággal látott. Néhány hét múltával már nem pillogtam minduntalan a műhely végében zárva lévő ajtók felé. Vigaszt merítettem a munkapadok, szerszámok, könyvprések jelenlétéből: mindennek megvolt a maga haszna, minden a helyén volt. Nem számított, hogy mi az egésznek a rendeltetése, a ragasztóecset ragasztáshoz való, a hántolókés meg hántoláshoz. Olykor, amikor megálltam egy pillanatra, hogy egy bőrdarab vastagságát méricskéljem – némely pontokon a körömnél is vékonyabbnak kellett lennie, máskülönben nem hajlik majd szépen –, felemeltem a tekintetemet a halomba gyűlt bőrnyesedékről, és azt éreztem, hogy jó helyen vagyok.

Tisztában voltam a tennivalóimmal, és pontosan azt tettem, amit kellett, még ha ez egyelőre csupán gyakorlás volt is. Képes voltam valamire. A betegségem óta ismeretlen volt számomra ez az érzés.

Persze hiányzott az otthonom. Írtam haza a leveleket, és keserédes örömmel olvasgattam válaszleveleiket. Jó lett volna ott lenni az aratási vacsorán meg a mulatságon; pontosabban szólva, annak előtte örömömet leltem volna benne. Azt a levelet akkor újra meg újra elolvastam, azután összegyűrtem, és lámpásom fénye mellől a sűrűsödő homályba meredve ültem tovább, miközben igyekeztem nem tudomást venni a torkomat kaparó fájdalomról.

Hanem a zenére és lármára áhítozó részem a régi, egészséges önmagamhoz tartozott; tudtam, hogy most sokkalta inkább csendre, munkálkodásra és nyugalomra van szükségem.

Még ha néhanapján elviselhetetlenül magányos voltam is.

Úgy múltak el ezek a hallgatag napok, mintha mindvégig vártunk volna valamire.

Mikor is történt? Két hete vagy egy hónapja lehettem a könyvkötőnél, az volt az első olyan nap, amelyre tisztán emlékszem. Derűs és hideg volt a reggel, és éppen az aranyozást gyakoroltam nagy elmélyülten néhány régi bőrdarabon. Nehéz volt, és amikor lehúztam a fóliát, felfedve alatta nevem egyenetlen, girbegurba körvonalú nyomatát, előbb szitkozódtam egy sort, aztán a nyakamat tekergettem, hogy kiálljon belőle a zsibbadás.

Ekkor megmozdult valami odakint, és felnéztem. Elvakított a nap, így az első pillanatban csupán egy sziluettet láttam. Hunyorogtam, hogy enyhüljön a ragyogás. Egy fiút láttam – nem is annyira fiút, mint inkább fiatalembert, korombélit vagy annál valamicskét idősebbet –, akinek a haja és a szeme egyaránt sötét volt, és sápkóros, sovány arccal engem nézett.

Úgy összerándultam, hogy kis híján megégettem magam a kezemben tartott szerszámmal.

Vajon mióta szobrozik ott és figyel jéghideg, fekete szemével? Nagy óvatosan letettem az eszközt, átkozva a hirtelen rám tört reszketést, amitől teszetosza lettem, akár egy vénember. Hová gondol, hogy így, suttyomban les rám?

Megkocogtatta az ablaküveget. Hátat fordítottam neki, de amikor a vállam fölött odapillantottam, még mindig nem tűnt el. Oldalra mutogatott, a lápra nyíló kis hátsó ajtó felé. Azt akarta, hogy bocsássam be.

Elképzeltem, amint lágyan belesüllyed az iszapba, amely előbb a térdéig, majd már a derekáig ér. Kibírhatatlannak találtam a gondolatot, hogy beszéljek vele. Napok óta nem találkoztam senki emberfiával Sereditht leszámítva; de nem csupán erről volt szó, hanem ahogyan nézett, meredt tekintete akárha a két szemem közé bökő ujj lett volna. Konokul elfordítva arcomat az ablaktól a földre sepertem a bőrnyesedéket, az aranyfólia maradványait elrakosgattam a megfelelő dobozba, és meglazítottam a csavart a tűzforró betűtartón, hogy ki tudjam ütögetni belőle a betűket az asztalra. Egy perc és lehűlnek annyira, hogy vissza lehessen rakosgatni őket a tálcára. Egy kicsi, rézszilánkra emlékeztető távköztartó a földre pottyant, lehajoltam érte.

Amikor felegyenesedtem, hogy sietve a padra ejtsem, az árny még mindig ott volt.

Megperzselődött ujjamat szopogatva kénytelen-kelletlen beláttam vereségemet.

A hátsó ajtó meg volt dagadva – mikor használhatták utoljára? –, szorult.

Zakatolt a szívem az erőfeszítéstől, mire végre sikerült kinyitnom.

Egymásra meredtünk. Végül én szólaltam meg:

– Mit akar? – Ostoba kérdés volt, hiszen láthatóan nem kereskedőember, aki árut hozott, és nem is mint Seredith valamelyik barátja érkezett látogatóba.

– Én… – Félrenézett. Háta mögött, akár egy ódon tükörlap, márványosan csillogott a láp.

Amikor visszafordult felém, elszántnak tűnt.

– A könyvkötőhöz jöttem.

Szívem szerint a képébe vágtam volna az ajtót. Csakhogy ő ügyfél volt – megérkezésem óta az első –, én pedig csupán a segéd. Hátraléptem hát, és szélesre tártam az ajtót.

– Köszönöm. – Ám ezt úgyszólván fogcsikorgatva mondta, és moccanatlanul állt a küszöbön, mintha attól tartana, hogy bepiszkolódik az öltözéke, ha elhalad mellettem. Megfordultam, és visszatértem a műhelybe: mivel már odabent volt, megszűnt az én gondom lenni.

Csöngessen, ha akar, vagy felőlem akár kiálthat is Seredithért. Én biztosan nem fogom félbehagyni miatta a munkát. Hiszen a háborgatásért sem kért még elnézést, sem azért, hogy meglesett.

Hallottam, amint némi habozás után követ engem a szobába.

Meg sem álltam a padomig, ahol aztán ismét a munkám fölé hajoltam.

Megdörgöltem az egyik szót, hátha így valamelyest olvashatóbbá tudom tenni a betűket. A második próbálkozásnál túl forrónak bizonyult az eszköz – vagy én hagytam túl hosszan a felületen –, és homályossá vált az aranyozás; harmadszorra már jobban sikerült, ám akkor meg nem egyenletesen nyomtam le. Hűvös huzat szállt felém a műhely nyitott ajtaja felől, és csendes lépteket hallottam. A legény ott állt mögöttem. Korábban csak egy pillanatra néztem meg, most mégis éppoly jól láttam az arcát, mintha az ablaküvegen tükröződne; sötét árnyak szabdalta, sápadt arca volt, és véraláfutásos szeme. Akár egy halotti maszk, amelyre nem szívesen néz az ember.

– Emmett?

Kihagyott egy ütemet a szívem, hiszen nem ismerhette a nevemet.

Aztán megértettem: a nyomat. EMMETT FARMER. Feltehetően elég nagyok voltak a betűk ahhoz, hogy néhány karnyújtásnyi távolságból le tudja olvasni őket. Felkaptam a bőrt, és egy fürge mozdulattal fejjel lefelé fordítottam. Persze megkésve. Üres félmosolyt küldött felém, mintha büszkeséggel töltené el, hogy észrevette a dolgot, s hogy én ettől elsápadtam.

Éppen mondani kezdett valamit.

Mire így szóltam:

– Nem tudom, vállal-e jelenleg megbízást a kötő. – Ő azonban tovább nézett rám ugyanazzal a furcsa, kiéhezett félmosollyal. – Amennyiben ezért jött ide. És nem is ad el könyveket.

– Maga mióta van itt?

– Az aratás óta. – Nem volt joga kérdezősködni; nem is tudom, miért válaszoltam, hacsak nem azért, hogy békén hagyjon.

– Maga az új segéd?

– Az vagyok.

Körülhordozta tekintetét a műhelyben, majd újból felém fordult. A nézésében bujkáló komótos kiszámítottságot nem lehetett a puszta kíváncsiság számlájára írni.

– Jó élet ez? – Árnyalatnyi megvetés színezte a hangját. – Kettesben itt, ővele.

A tűzhelyen hagyott szerszámok felől terjengő édeskés, égett szagtól főfájásom támadt.

Megfogtam a legkisebbiket, egy cizellált betűprést, amely arannyal sosem működött igazán.

Eltűnődtem, milyen érzés lenne vajon, ha rányomnám a másik kezem fejére. Vagy a látogatóéra.

– Emmett – mondta úgy, mintha szitokszó lenne.

Letettem a szerszámot, és új bőrdarabért nyúltam.

– Haladnom kell a munkámmal.

– Elnézést.

Csend. Négyzet alakúra vágtam a bőrt, és kifeszítettem. Ő mindvégig engem figyelt.

Ügyetlenségemben majdnem a hüvelykujjamba szaladt a penge. Mintha láthatatlan cérnaszálak akadtak volna az ujjaim közé. Odafordultam felé.

– Óhajtja, hogy megkeressem Sere… a kötőt?

– Még ne. Egyelőre ne.

Meglepetésként ért a felismerés, hogy fél. Egy pillanatra még a bosszúságomon is sikerült túltennem magam. Úgy rettegett, és olyan nyomorult volt, amilyen élő ember csak lehet.

Áradt belőle a kétségbeesés. Mégsem tudtam sajnálni, ugyanis még valamit felfedeztem rám szegeződő tekintetében. Gyűlöletet. Úgy tűnt, hogy gyűlöl engem.

– Nem akarták, hogy eljöjjek – mondta. – Mármint, jóapám nem akarta. Úgy véli, másoknak találták ki a kötést, nem a mi asztalunk. Ha tudná, hogy mégis itt vagyok… – Elhúzta a száját. – De amikor hazaérek, már késő lesz. Nem fog megbüntetni. Hogyan is tehetné?

Nem válaszoltam. Nem kívántam azon mélázni, hogy mire célozhatott.

– Nem voltam ám biztos a dolgomban. – Megköszörülte a torkát. – Hallottam, hogy magát választotta ki, és gondoltam, eljövök. De igazándiból nem akartam én… Amíg meg nem láttam magát.

– Engem?

Vett egy nagy lélegzetet, és előrenyújtotta a kezét, hogy lesöpörjön a présről egy porszemet.

Remegett a mutatóujja, és azt is észrevettem, hogy lüktet egy ér a halántékán. Nevetett, de nem mulatságból.

– De mit érdekli ez magát, nem igaz? Hiszen azt sem tudja, ki vagyok.

– Nem, azt valóban nem tudom.

– Emmett – bukott ki belőle darabosan –, kérlek, nézz rám, csak egy pillanatra. Én ezt nem értem.

Olyan benyomásom támadt, mintha mozognék, elszáguld mellettem a világ, oly gyorsan, hogy semmit se látok, és a sebesség elfojtja a fiatalember szavait. Pislogva próbáltam tartani magam, ám ekkor megragadott egy émelyítő áramlat, és lerántott a mélybe. A fiatalember még ekkor is beszélt, de ellebegtek tőlem a szavai.

– Mi folyik itt? – csattant Seredith hangja.

A fiatalember erre megperdült, és lángba borult az ábrázata.

– Egy kötés dolgában jöttem.

– Mit keres maga a műhelyben? Emmett, azonnal szólnod kellett volna nekem.

Igyekeztem úrrá lenni az émelygésemen.

– Azt hittem…

– Nem Emmett hibája, hanem az enyém – így a fiatalember. – A nevem Lucian Darnay. Írtam önnek.

– Lucian Darnay – ráncolta Seredith a homlokát. Különös, gyanakvással terhes kifejezés suhant keresztül az arcán. – És mióta beszélgetnek Em… a segédemmel? Nem számít. – Rám ugrott a tekintete, mielőtt még a fiatalember válaszolhatott volna. – Emmett? – szólt immár szívélyesebb hangon. – Jól érzed magad?

Az árnyak körtáncot lejtettek körülöttem, feketére festve látóterem peremét; mégis bólintottam.

– Helyes. Mr. Darnay, kövessen.

– Igenis – felelte a fiatalember, de meg sem moccant. Éreztem a belőle áradó komor elkeseredettséget.

– Kövessen – ismételte Seredith, s ekkor végre megfordult, és megindult az öregasszony felé.

Seredith előhúzta a kulcsait, és nekiállt kinyitni a műhely távolabbi végében lévő ajtót, de nem arra figyelt, amit csinált, hanem engem nézett.

Az ajtó feltárult. Visszafojtottam a lélegzetemet. Nem tudom, mire számítottam, mindenesetre csak egy villanás erejéig láttam odabent egy takaros faasztalt, két széket, meg egy négyszögletes napfényfoltot a padlón.

Megkönnyebbülést kellett volna éreznem, ehelyett mintha satuba szorították volna a mellkasomat. Oly puritán kép volt, mégis…

– Fáradjon be, Mr. Darnay. Üljön le. Itt várjon.

A fiatalember vett egy mély, komótos lélegzetet. Még egyszer utoljára rám pillantott, a tekintetében megbújó vadság megfejthetetlen talány maradt.

Azután az ajtóhoz lépdelt, és bement a szobába. Merev háttal foglalt helyet, mintha így próbálná leküzdeni a remegést.

– Emmett, jól vagy? Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. – Tekintetével Seredith hasztalan keresett egy bizonyos reakciót az arcomon.

– Eredj, pihenj le.

– Jól vagyok.

– Akkor keverj ki nekem egy adag csirizt a konyhában. – Elnézte, ahogy kimegyek mellette.

Meg kellett erőltetnem magam, hogy könnyedén lépkedjek, s ne tántorogjak. Fekete szárnyak csapkodtak körülöttem, alig láttam, hová teszem a lábam. Az a szoba, az a csendes kis zug…

Letelepedtem a lépcsőre. Ezüstös rácsozatba rendeződött a fény a padlódeszkákon. Erről az alakzatról eszembe jutott valami – rémálmok ködös emléke, egy villanásra Lucian Darnay arca, a kiéhezett, sötét tekintete. Sokáig lebegett előttem a feketeség ködfátyla; csak éppen most kiegészült valamivel, ami úgy villogott, mint egy fogsor, és képtelenül élesnek hatott.

Nem gyűlölet volt, mégis játszva darabokra téphetett volna.

Azután körém zárult, és akkor elvesztettem az eszméletemet.

III

Apránként tértem eszméletemhez egy tompa, szürke napon, az eső fojtott neszezésének hangjára. Volt még valamilyen zaj, amit először nem tudtam beazonosítani: a plafont bámulva szórakozottan méláztam, vajon mi lehet.

Surrogás, szünet, emberi lélegzetvétel, surrogás… Csak hosszú idő után fordítottam el a fejemet, és Sereditht pillantottam meg: ott ült az ablak melletti asztalnál, leszegett fejjel. Valamiféle fakeret helyezkedett el előtte több köteg kétrét hajtott papírlap társaságában. Azzal foglalatoskodott, hogy összevarrta a lapokat, és a meg-megfeszülő fonál adta ki azt a surrogó hangot. Hosszan figyeltem, elzsongított a mozdulatok ritmusa: beszúr, meghúz, ki, majd a másik irányból, beszúr…

Szorosra húzta az öltést, elvágta a fonalat, a spulniért nyúlt, levágott még egy darabot, utána azzal dolgozott. A szoba hatalmasra nőtt csendjében még azt a kis ütközést is hallottam, amikor a hurkok megfeszültek. Seredith ekkor rám nézett, és elmosolyodott.

– Hogy érzed magad?

– Én… – Ahogy nyelni próbáltam, kiszáradt torkom nyomban visszarántott a valóságba. Fájt minden porcikám. Égett a csuklóm, mintha kétfelé csavarták volna rajta a bőrt. Oldalt pillantottam, és először nem értettem semmit. Valami fehéres gyolccsal az ágyhoz voltam kötözve. Az anyag jó erősen rám volt tekeredve, belém vájt, mintha korábban hadakoztam volna.

– Rémlátomásaid voltak – közölte Seredith. – Emlékszel?

– Nem. – Vagy mégis? Velőtrázó sikolyok és egy engem vizslató, sötét szempár.

– Nincs semmi baj. Most, hogy már ébren vagy, eloldozlak.

Felállt, miután gondosan a félig összevarrt papírköteg tetejére rakta a tűjét, majd fölém hajolt, hogy göcsörtös ujjaival megoldja a csomót.

Mozdulatlanul feküdtem, nem néztem rá.

Mit művelhettem? Megint elborult volna az agyam? A legutóbbi alkalommal, amikor súlyosbodott az állapotom, kezet emeltem Mára és Pára. Alta a közelembe se mert jönni.

Csak nem támadtam rá Seredithre?

– Így ni. – Az ágyam mellé húzta a széket, és pihegve lehuppant rá. – Éhes vagy?

– Nem.

– Majd az leszel. Öt napon át voltál öntudatlan.

– Öt?

– Még két nap pihenés. Legalább kettő. Azután esetleg megpróbálhatsz felkelni.

– Jól vagyok. Most is fel tudok kelni. – Függőlegesebb testhelyzetbe tornáztam magam, de az azonnal rám törő szédülés miatt meg kellett kapaszkodnom az ágy szélében.

Fokozatosan alábbhagyott a forgás, de minden erőmet kiszívta, visszahanyatlottam a párnára. Szorosan összezártam a szememet, megtiltottam magamnak a sírást. – Azt hittem, már a gyógyulás útjára léptem.

– Úgy is van.

– De hát… – Bele sem akartam gondolni, milyen lehetett: egy törékeny idős asszony a megháborodott, hallucináló segédjével szemben. Lehet, hogy bántottam, vagy annál is rosszabb dolog történt.

Seredith fészkelődött.

– Nyisd ki a szemed.

– Hogyan?

– Nézz rám. Így már jobb. – Közelebb hajolt hozzám. Meglegyintett a szappan, a ragasztó és a bőrkötényének az illata. – Visszaestél. De már túl vagyunk a nehezén.

Elfordítottam az arcomat. Ugyanezt hallottam korábban Ma szájából is, minden alkalommal egyre kevesebb meggyőző erővel.

– Bízhatsz bennem, fiú. Tudok egyet s mást a könyvkötőlázról. Többnyire nem szokott ennyire súlyos lenni, de rendbe jössz. Lassacskán, persze.

– Mit beszél? – Túl hirtelen kaptam fel a fejemet, fájdalom hasított a halántékomba. Neve is van hát a bajomnak? – Én azt hittem, csak elmebaj.

Seredith felhorkant.

– Nem vagy őrült, fiam. Ki mondott neked ilyet? Nem, ez is csupán egy betegség a sok közül.

Egyfajta időleges önkívület.

Betegség, mint az influenza, a skorbut vagy a hasmenés. Mennyire szerettem volna hinni ebben! Lepillantottam kivörösödött csuklósebeimre.

Feljebb két kékes, ujjnyomokra emlékeztető folt virított a karomon.

Nyeltem egyet.

– Könyvkötőláz? Mi köze van a kötőkhöz?

Tétovázott.

– Csak kötők kapják meg. Illetve, nem a kötők, hanem azok az emberek, akik azzá válhatnak.

Amikor megérzi az ember a hívást, olykor félrecsúszik valami a fejben.

Ebből tudtam, hogy egyszer még belőled is kötő lesz, fiú, a mesterség avatottja. Nincs ezen semmi szégyellnivaló. És most, hogy itt vagy, majd elmúlik.

– Minden kötő átesik rajta?

– Nem mind, nem. – Esőpermet remegtette meg az ablaktáblát. Seredith felpillantott, én is odanéztem; de nem volt odakint semmi a láp szürke egyhangúságán és a nedves ködfüggönyön kívül. – Minden idők legnagyobb kötőinek egyike csaknem belehalt.

Margaret Pevensie-nek hívták. Özvegyasszony volt még a középkorban, és húsznál is több könyvet kötött be, ami akkoriban hatalmas szám volt.

Néhány fennmaradt közülük. Egyszer elutaztam Haltbyba megnézni őket. –

Ismét rám függesztette a tekintetét. – Egykori mesterem szavajárása volt, hogy a kötőláz olyasvalami, ami némelyeket kézművesből művésszé nemesít. Mindig is úgy hittem, csak ugrat, ha azonban igaza volt, nos, akkor te kiváló segédem leszel.

A karomon lévő véraláfutásokra tettem a kezem, ujjaimat a nyomokra igazítva. Zörgette a zsúptetőt a szél, és újabb esőpermetet vert az ablaktáblának, de vastagok voltak a falak, és a vén ház kitartott.

Könyvkötőláz, nem elmebaj vagy gyöngeség.

– Rögtön hozok neked egy kis levest. – Seredith felállt, a spulnit a még szabadon lévő papírokkal egyetemben elrakta a kötényzsebébe, és fogta a keretet is.

A nyakamat nyújtogatva kérdeztem:

– Az volna…?

– Lucian Darnay könyve lesz majd. Igen.

Úgy hatott rám a név, mintha egy kampó szaggatta volna a bensőmet.

Lucian Darnay, a fiú, aki gyűlöl engem. Ekkor még mélyebbre hatolt a kampó.

– Mit készít neki? – Seredith odapillantott rám, de nem felelt. – Láthatom?

– Nem. – Elcsörtetett mellettem az ajtó irányában.

Megpróbáltam lábra állni, de forgott velem a szoba.

– Ő volt, aki…

– Feküdj vissza.

– Ő volt, Seredith, miatta lettem újra beteg? De hát, de hát kicsoda ő, és miért…?

– Elment már, és nem jön vissza többé.

– Honnét tudja?

Félresiklott a tekintete. Megnyikordult egy gerenda odafent, és ettől egyszerre védtelennek tűnt a ház, mintha csak álom lenne a sok vaskos fala.

– Hozom a levest – mondta Seredith, és becsukta maga után az ajtót.

Eztán egy darabig Seredith délutánonként bezárkózott a műhelybe. Nem kötötte az orromra, hogy mit csinál, én pedig nem kérdeztem: így is tudtam, hogy Darnay könyvén dolgozik. Néha, miután végeztem ügyes-bajos dolgaimmal, rátapadtam az ajtóra, és félig hallgatózva, félig ábrándozva megpróbáltam értelmezni, amit hallok. Jobbára csend honolt – furcsa fajta, tömött csend, mintha a ház is velem együtt fülelne, minden farost és vakolatszemcse a zajok hiányára hangolódott –, máskor viszont dübögő vagy karistoló hangok szűrődtek ki, egyszer meg felborult korsó csörömpölését hallottam. Ahogy mind hűvösebb lett, zsibbadni és sajogni kezdtek az ízületeim a hosszas ácsorgástól, mégsem bírtam elszakadni onnét. Gyűlöltem a kényszerítő erőt, amely az ajtóhoz vonz, hátha esetleg történik valami, amit úgysem érthetek meg; mégis ellenállhatatlan volt, a kíváncsiság és a rettegés rémálmok tüzelte elegye, merthogy azok továbbra is kísértettek, hiába éreztem magamat jobban.

Megritkultak ugyan, és módosultak is – kristálytiszta, napfényes álmok léptek az alaktalan, fekete rémlátomások helyébe –, ám ezek is éppoly szörnyűek voltak. Ama naptól fogva arca is lett a félelemnek: Lucian Darnay-é. Újra meg újra láttam őt, ádáz tekintetét, utolsó felém vetett pillantását, mielőtt odavonult a műhely túlsó végében félig nyitva hagyott ajtóhoz.

Láttam őt peckes háttal leülni abban a néma, világos, rettenetes szobában, és elfogott a pánik – ugyanis álmomban nem ő ült ott, hanem én.

Üzenni akartak nekem valamit e látomások. Nem tudhattam, mitől vagyok úgy megrémülve: de bármi lett légyen is, odabent lakozott Seredith szobájában. Valahányszor felébredtem, és nem tudtam visszaaludni, az ablakomnál üldögéltem, hagytam, hogy a csípős éji levegő felszárítsa nyirkos bőrömet, és próbáltam megérteni; de bármennyit törtem rajta a fejem, akármennyire igyekeztem is legyűrni a félelmemet, nem jutottam tovább Lucian Darnay és a csupán félig megpillantott szoba képénél.

Akármi történt is ott, az kiszivárgott, megvacogtatta a fogamat, és bekúszott az álmaimba.

Egyik este Lucianről kérdeztem Sereditht, miközben egy serpenyőt sikáltam, ő pedig éppen húsos ragut főzött. Nem nézett fel, de megbicsaklott a keze, és lesodort a földre egy fél fej hagymát. Megfontoltan hajolt le érte.

– Próbálj meg nem gondolni Lucian Darnay-ra – mondta.

– Miért nem mutatja meg nekem a könyvét? Csip-csup apróságokon kívül semmi egyebet nem tanulok, jóllehet azt hittem, szabad lesz majd… –

Lemosta a hagymát, és hozzálátott a felaprításához. – Seredith! Mikor lehet végre…

– Hamarosan többet is tanítok majd neked – lépett el mellettem az éléskamra felé. – Amint újra egészséges leszel.

De csak teltek a napok, és hiába kezdtem lassan visszanyerni a régi erőmet, ő makacsul hallgatott.

Az ősz télbe fordult. Ebben a nap nap után való életben, hála a munka, evés, alvás egyhangú, meditatív rutinjának, elveszítettem az időérzékemet.

Kerekek módjára görögtek napjaink, és mindig ugyanazokkal a tennivalókkal teltek: papírmárványozással, bőrhántolással, gerincaranyozással. Próbadarabjaim jobbára abban az öreg hordóban végezték, amelyet Seredith a hulladék tárolására használt; de még amikor hosszan nézte valamelyik lapot, hogy azután mosolytalanul kijelentse: – Ezt megtartjuk –, végül az is eltűnt a fiókos szekrény mélyén, és ott is maradt.

Mintha semmit sem akart volna felhasználni. Jószerével fel is hagytam a töprengéssel, hogy vajon mikor ítéltetik elég jónak a munkám, vagy hogy mikor láthatok végre egy valódi könyvet; s talán éppen ez volt Seredith szándéka. A műhely háborítatlan csendjében az apró dolgokra összpontosítottam: a polírozókő súlyára, a méhviasz csikorgására a hüvelykujjam alatt. Egyik reggel kinéztem, és döbbenten konstatáltam, hogy vékony hólepel borítja a nádast. A hideg persze addig is feltűnt nekem, de csupán abban a távoli, praktikus értelemben, hogy közelebb húzódtam miatta a tűzhelyhez a munkámmal, és előástam egy pár ujjatlan kesztyűt.

Most viszont megütött a felismerés: hónapokat, sőt már csaknem egy negyedévet itt töltöttem. Hamarosan itt a fordulónap. Vettem egy mély, borzongató lélegzetet, és azon kezdtem tűnődni, vajon hogyan fogjuk megünnepelni, ha egyáltalán sor kerül ilyesmire idekint a senki földjén. Fájt örökzöldekkel és fagyönggyel körülvett családomra gondolnom, ahogy forralt sörrel koccintanak távollévő barátaik egészségére. Seredith azonban egy szót sem említett nekem arról, hogy haza szándékozna engedni, és ha sok hó esik, amúgy is járhatatlanná válnak az utak. Nem mintha Lucian Darnay-tól eltekintve bárki is érkezett volna a heti postán kívül. A postakocsi továbbra is megállt az ajtónk előtt, és a kocsis rendre betért hozzánk egy jó forró teára, mielőtt továbbhajtott volna; mígnem néhány héttel későbbi napon oly alacsonyan függtek a fellegek, és oly baljósan rezzenéstelen volt a levegő, hogy csak a fejét rázta szívélyes invitálásomra.

Egy csomag levelet meg egy ellátmánnyal teli zsákot hajított le sietve a lábam elé a földre, azután már bújt is vissza a pokrócai fedezékébe.

– Újabb havazás lesz, fiam – mondta. – Nem tudom, mikor jövök legközelebb. Meglehet, már csak tavasszal találkozunk.

– Tavasszal?

Egy éles, kék szem villant felém a kalapja és a sálja közti résből.

– Ez lesz az első teled idekint, jól mondom? Egyet se félj. Mindig átvészeli valahogy. Nyelvével csettintett a didergő lónak, azzal elhajtott az út irányában. A hideg ellenére addig néztem utána, amíg el nem tűnt a szemem elől. Ha én ezt előre tudom… Törtem a fejemet, mit is írtam levelemben a családnak, az idei utolsó levélben. De mit fűzhettem volna még hozzá azon kívül, hogy boldog ünnepet?

Bizonyos szempontból örültem, hogy oly távolinak érzem az otthont, hogy képes vagyok ott állni és semmit sem érezni, mintha a fagyos lég az elmémet is éppúgy megdermesztette volna, mint az ujjaimat.

Amikor hirtelen rám tört a reszketés, bementem.

Jól mondta a postás. Csakugyan havazott aznap éjjel, hangtalan förgeteg vont leplet a tájra, és arra ébredtünk, hogy az út alig több mint törés a fehérségben. Mindjárt az első dolgom volt begyújtani, de mikor aznap reggel a műhelybe léptem, Seredith már fent volt és az asztalánál ült. Egy odakint ugrabugráló madarat tanulmányozott, amely betűkre emlékeztető, tisztán kivehető nyomokat hagyott maga után. A csirizkészítés közben keze alól felszálló liszt olyan hatást keltett, mintha beszállingózott volna az ablakon a hó.

Már begyújtott, mégis dideregtem. Odafordult felém.

– Kész a tea. Ó, és nincs esetleg szükséged valamire? Éppen a következő castlefordi rendeléshez írom össze a listát.

– A postás azt mondja, tavaszig nem jöhet. – Úgy átfagytam a hidegben, hogy csaknem kilötyköltem a teát, ahogy töltöttem magamnak.

– Ej, Toller sült bolond. Korán vagyunk még a télhez. Néhány napon belül elolvad a hó. – Amikor önkéntelenül is a távoli ablak feléig felnyúló hótorlaszra pillantottam, elmosolyodott. – Higgy nekem. A nagy havazás majd csak a forduló után várható. Van elég időnk felkészülni.

Bólintottam. Ez azt jelentette, hogy írhatok még egy levelet az otthoniaknak, no de mi legyen a tartalma?

– Eredj ki a raktárba, és készíts leltárt. – Kinéztem a csillámló hófalra, és végigszaladt rajtam a borzongás. Még hozzátette: – Hideg lesz –, és félig gunyorosan, félig együttérzéssel csillogott a szeme. – Jól burkolódzz be.

Végül aztán nem is volt olyan szörnyű. Dobozokat, zsákokat meg termetes üvegedényeket kellett ide-oda mozgatnom, hogy felmérjem, mink van, és kisvártatva már ziháltam az erőlködéstől, melegem volt sapkában.

Ledobtam kezemből a soros zsákot, és az ajtófélfának dőlve igyekeztem levegőhöz jutni. Elidőzött a tekintetem a farakáson, és azon töprengtem, vajon kihúzzuk-e vele a telet. Ha nem lesz elég, valahogy kerítenem kell még; ám ezen a széles-nagy, kopár vidéken se rőzsét nem lehetett szedni, se kivágni való fák nem nőttek.

Egy felhő úszott be a nap tányérja elé, és könnyű szél sípolt a fülemben, mintha valaki kést fenne a távolban. Megint havazni fog. Seredith bizonyára tévedett az olvadást illetően.

Vissza kellett volna térnem a feladatomhoz. De megakadt valamin a szemem – ahhoz nem volt elég közel, hogy jól lássam, kínlódva közeledett az út halovány sávján, mint egy fehér festékbe ragadt rovar. A sötét pont végül egy csüdig a hóba süppedt ló alakjává nőtt, és ekkor már a kövér, púpos hátú utasa is láthatóvá vált. Nem is egy lovas volt az, hanem mindjárt kettő, gyermekien aprócskák, aztán rájöttem, hogy egy nagy testű, hosszú szőrű Shire lovon közelegnek. Két nő, a hátulsó egyenes háttal ülte meg a lovat, a másik előtte kornyadozott, és minden lépésnél oldalt csúszott. Még nem láthattam rendesen az arcukat, hangjuk azonban így is elért hozzám a havon át: kétségbeesett, duruzsoló vigasztalás, meg egy nyöszörgés, arról hittem az imént, hogy a szél.

Amikor a ház elé érve megálltak, és az egyik nő lekecmergett a nyeregből a hóba, a segítségükre kellett volna sietnem. Ehelyett végignéztem a küszködését, ahogy unszolja, húzkodja, végül leemeli a másik nőt a lóról, akár egy rongybabát. Folytatódott a siránkozás, vijjogásszerű, embertelen hang volt, csak akkor szakadt meg egy kósza pillanatra, amikor a két nő botladozva megindult a bejárati ajtó felé. Egy villanás erejéig láttam egy kikerekedett, üveges tekintetet, láttam egy kócos, borzas hajzatot meg véresre harapdált ajkakat; azután beértek a tornác takarásába, és felharsant a csengő.

Visszahúzódtam a raktár ismerős rendezettségébe, csakhogy most valamennyi halom mögött árnyak bújtak meg, és a dunsztosüvegek mögül is azok lestek rám. Ki vonszolná el magát idáig, hacsak nem a kétségbeesés vezérli? Mert nagy-nagy szüksége van kötésre…

Akárcsak Lucian Darnay-nak. De mit tehet egy könyv? Mit tehet Seredith?

Még egy pillanat és ajtót nyit a nőknek. Azután átvezeti őket a műhelyen a bezárt szobához.

Mielőtt belegondolhattam volna, mit cselekszem, már át is vágtam a kisudvaron, és a ház oldalába kerültem, hogy a hátsó ajtón át lopózzam be.

A folyosóra érve megtorpantam, és hallgatózni kezdtem.

– Hozza már be. – Seredith hangja.

– Azon vagyok! – Elfúló hang, az enyémnél ékesebben falusias beszédmód.

– Csak hát, nehéz rávenni. Gyere már, Milly, nagyon kérlek.

– Nem saját akaratából jött ide? Mert akkor semmit sem tehetek.

– Ó! – Egy kurta kacaj, amely a keserűségtől és a kimerültségtől olyan éles.

– Dehogynem, nagyon is jönni akart. Valósággal könyörgött érte, még ebben a havazásban is. Aztán fél mérföldre innét egyszer csak olyan lett, mint egy rongybaba, és egy pillanatra sem hagyja abba ezt az istenverte vinnyogást…

– Megértettem. – Seredith ezt minden indulat nélkül mondta, mégis a nő ajkára forrasztotta vele a szót. Közben folytatódott a nyöszörgés, reszketeg zokogásokkal tarkítva. – Milly!

Jöjjön ide. Jöjjön be. Én tudok magán segíteni. Jól van, most a másik lábát.

Jó kislány.

A hangszíne azt az időszakot juttatta eszembe, amikor idekerültem.

Elfordítottam a fejemet, és az előttem lévő falra összpontosítottam.

Szélfútta hókéreg tapadt meg vékonyan a durva vakolaton, finom és szemcsézett, akár a sókristályok.

– Úgy, ni. Jól van. – Mintha Pa dünnyögne egy ideges kancának.

– Hála az égnek – így a másik nő elcsukló hangon. – Megháborodott. Ön majd meggyógyítja.

Ugye, így lesz?

– Majd ha ő megkér rá. Semmi baj, Milly. Fogom magát.

– Nem tudja megkérni. Hiszen nincs eszénél.

– Eressze el őt. – Rövid szünet, közben valamelyest elhalkult a nyöszörgés.

A másik asszony ingerülten fújtatott. Seredith békülékenyebb hangra váltott: – Maga már megtette, amit tudott. Innentől majd én gondoskodom róla. – Hallottam, ahogy nyílik a műhelyajtó, és a háromféle lépés zaját: Seredith ismerős battyogását, a másik nő könnyedebb lépteit, és egy meg-megtántorodó, nehézkes csoszogást, amitől kirázott a hideg.

Azután ismét becsukódott az ajtó. Lehunytam a szememet. Pontosan meg tudtam volna mondani, mennyi idő alatt értek oda az elnyűtt padlódeszkákon át a csukott ajtóhoz, mikor húzta elő Seredith a kulcscsomóját, mikor illesztette a kulcsokat a zárba. Még az ajtónyitódást-csukódást is hallani véltem, hacsak az nem a fülemben doboló szívem hangja volt.

Bármi történik is azon az ajtón túl, az ebben a pillanatban is megtörténik, méghozzá a sebesült állatra emlékeztető nővel történik meg.

Nem akartam tudni róla, ezért rávettem magam, hogy menjek vissza a raktárba, ahol még akadt dolgom. De mikor az utolsó zsákot is a helyére vonszoltam, és krétámmal az utolsó számadatokat is felírtam a falra, mintha egyáltalán nem telt volna közben az idő. Közeledett a napszállta, és én egész álló nap nem ettem, nem ittam semmit. Kinyújtózkodtam, de még a vállam sajgása is csupán távoli, lényegtelen részletnek tetszett.

Szürke homály ülte meg a műhelyt, amikor beléptem. Az ablaktáblákon halkan kopácsolt a hó.

– Ó!

Elakadó lélegzettel perdültem meg. A másik nő, nem a bolond, hanem a magas, peckes hátú, amelyik idehozta… Én szamár. Egyszerre megértettem, hogy mindenki egyedül megy be oda, csak ő és a könyvkötő. Seredith természetesen megkérte a másik nőt, hogy kívül várakozzon. Cégéres marha vagyok, hogy itt ijedezem.

– Maga kicsoda? – kérdezte a nő. Alaktalan, kék házi szőttest viselt, arca viharvert volt, és szeplős, mégis úgy beszélt hozzám, mint egy cselédhez.

– A könyvkötő segédje.

Ellenséges, gyanakvó pillantással sújtott, mintha kettőnk közül én lennék a kakukktojás.

Azután visszaereszkedett a székébe a tűzhely mellett. Korábban az én csupromból ihatott, ugyanis keskeny gőzcsík szállt fel a csuporból és oszlott szét a levegőben.

– A barátnője… – szólaltam meg. – Még odabent van?

Félrenézett.

– Miért hozta őt ide?

– Az csak őrá tartozik.

Nem, akartam volna mondani, nem erre gondoltam, de mégis mi történik vele, miért épp ide hozta, mit tud tenni vele Seredith? Csakhogy ellenszenvesnek találtam, ahogy a nő elfordult, fittyet hányva a kérdésemre. Öntudatosan helyet foglaltam, és a csirizes korsóért nyúltam, aztán feltúrtam az egyik fiókot tiszta ecsetért.

Már korábban formára vágtam néhány előzéklapot, amely már csak ragasztásra várt; ezt összpontosítás nélkül is el tudtam végezni, mialatt csendes dünnyögés töltötte be a szobát a bezárt helyiség irányából.

Csak éppen most nem volt bezárva. Ha most odamennék, és elfordítanám a kilincset, kinyílna az ajtó. Akkor láthatnám végre, de micsodát?

A munkaasztalomra pottyant egy csirizgöb az ecsetről, mintha átköpött volna valaki a vállam felett. A nő a szobát rótta, cipősarka minden megfordulásnál odakoppant a padlóhoz. A feladatomra szegeztem a tekintetemet, most éppen a piszkos rongyra, amivel letöröltem a csirizt.

– Meg fog halni?

– Parancsol?

– Milly. A barátnőm. Nem akarom, hogy meghaljon. – Hallhatóan igyekezett, hogy ne beszéljen túl hangosan. – Nem szolgált rá.

Nem néztem fel mindaddig, amíg azt nem éreztem, hogy odalép hozzám.

Nedves gyapjú és régi nyergek illata szállt felém a ruhájából. Ha lepillantottam, láthattam a szoknyája szegélyét, az elhordott, kék félgyapjúszövet alulsó része sárfoltos volt. – Kérem. Úgy hallottam, hogy bele is lehet halni.

– Nem lehet. – Összefacsarodott a szívem. Mit is tudhatnék én erről…

– Hazudik. – A nő megpenderedett, és reszelős lélegzetet vett. – Nem akartam őt idehozni, de nagyon neki volt keseredve. Meg is mondtam neki, mit akarsz attól a vén boszorkától?

Tudod, hogy helytelen, bűnös dolgokat művel, tarts ki, ne add fel. Nem lett volna szabad engednem, hogy… – Észbe kapott, mintha csak most fogná fel, milyen hangosan beszélt az imént, aztán a következő pillanatban ismét rákezdte: – De ma megkergült, én pedig nem bírtam már tovább. Így hát elhoztam erre az utálatos helyre, és mióta bent van már! –

Megremegett és elhalt a hangja.

– De hiszen ön kérte meg Sereditht, hogy segítsen. – Elharaptam a mondat végét.

Ő azonban mintha meg se hallott volna, pláne azt nem fogta fel, hogy korábban kihallgattam őket.

– Én csak szeretném őt visszakapni, az édes kicsi Millymet, azt szeretném, hogy újra boldog legyen. Még ha a lelkét kell is eladnia ezért. Nem érdekel, ha az ördöggel kell is lepaktálnia, bármit műveljen is a vénasszony, csak tegye a dolgát. Hozza vissza Millyt, ez minden. Ha viszont meghal odabent…

Lepaktálni az ördöggel. Ez volna Seredith mestersége? A vénasszony, a boszorka.

Megpróbáltam ráilleszteni a színes papírt a fehérre, de elhibáztam. Suta kezem, ostoba, remegő kezem. Még ha a lelkét kell is eladnia. De mi köze van ennek a könyvekhez, papírhoz, bőrhöz, ragasztóhoz?

Ekkor kibukkant a napkorong a felhők fala mögül. Felnéztem a rózsás fénybe. Szúrta a szememet; egy pillanat törtrészéig azt hittem, egy körvonalat látok, sötétlő sziluettet a szikrázó fény hátterében. Aztán eltűnt a nap, és vele a fiatalember is. Kipislogtam szememből a könnyeket, és a retinámra égett képpel mit sem törődve visszatértem a feladatomhoz.

Hagytam felráncosodni a papírt, hagytam kiszáradni; de amikor megpróbáltam lehúzni, beszakadt. Végighúztam a hüvelykujjamat a tollas mintázaton futó ragacsos, fehér sebhelyen. Kezdhettem elölről.

– Sajnálom, én nem… – A nő az ablakhoz lépdelt. Amikor rám pillantott, árnyékban volt a szeme, de esdeklést hallottam ki a hangjából. – Azt sem tudom, mit beszélek. Nem ezt akartam mondani. Kérem, ne haragudjon.

Ugye, nem mondja el neki, a kötőnek? Kérem, ne tegye.

Félt. Összegyűrtem és kihajítottam az elfuserált előzéklapot. Nemcsak Seredithtől, de tőlem is tartott.

Vettem egy mély lélegzetet. Újabb papírokat vágtam fel. Újabb adag csirizt kevertem.

Bekentem az oldalakat, lesimítottam őket, mehet is be a prés alá, azután fellógattam őket száradni. Fel sem fogtam, amit csinálok, mégsem álltam

meg. Amikor magamhoz tértem, már olyan sűrű homály volt a szobában, hogy jóformán az orromig sem láttam, és egész köteg beragasztózott papír várta, hogy prés közé helyezzem. Mintha álomból ébredtem volna. Valami nesz törte meg a csöndet, a nyíló ajtóé.

Seredith hangja koppant szárazon:

– A tűzhelyen van a tea. Ide vele.

Megdermedtem, de nem hozzám szólt. Nem rám nézett, nem is vett észre.

A szemét dörgölte; kifacsartnak, elcsigázottnak tűnt.

– Csipkedje magát – mondta, mire a nő a teáskancsót lötyögtetve, a csészéket össze-összekoccantva már tipegett is oda hozzá.

– Ő jól van?

– Ne tegyen fel buta kérdéseket. – Egy pillanattal később még hozzátette: – Egy perc és készen lesz. Aztán siessenek haza, mielőtt újból leszakad a hó.

Becsukódott az ajtó. Csend. Hópermet simított végig lágyan az ablakon, akár egy madárszárny. Ennyit az olvadásról. Hamarosan ismét ki fog nyílni az ajtó. Szántszándékkal nem fordultam oda, amikor megtörtént.

– Gyere, drágám. – Seredith kivezette a sírós lányt a műhelybe, csakhogy az most békés és csendes volt.

Azután összeölelkeztek, a másik nő sírva nevetett a megkönnyebbüléstől:

– Milly – hajtogatta újra meg újra, miközben Seredith lassan és megfontoltan bezárta mögöttük az ajtót.

Szóval, életben van. Eszénél van. Nem történt semmi rettenetes. Vagy igen?

– Hála istennek, jaj, hadd nézzelek, újra jól vagy, köszönöm önnek.

– Vigye őt haza, és hagyja pihenni. Igyekezzen nem beszélni előtte a történtekről.

– Hogyne, természetesen. Milly, drágaságom, hazamegyünk.

– Gytha. Haza… – Milly kiseperte kócos haját a homlokából. Most is nyúzott és piszkos volt, de nem is oly régen még igazi szépség lehetett. – Igen, szeretnék hazamenni. – Üresen és törékenyen csendültek a szavai, mint a repedt üveg.

A Gytha nevű nő kitámogatta a folyosóra.

– Köszönöm – mondta ismét Seredithnek az ajtóban megállva. Milly mozdulatlan volt, ha nem vezették, arcán szoborszerű higgadtság feszült.

Nagyot nyeltem. Az a rejtelmes nyugalom… Felállt tőle a szőr a hátamon.

A szívem azt súgta, rossz, rossz, rossz.

Alighanem valami zajt keltettem, ugyanis a nő ekkor rám nézett. Egyetlen pillanatra találkozott a tekintetünk. Mintha egy olyan tükörbe néztem volna, amelyben nem látni senkit.

Aztán elmentek, és az ajtó becsukódott. A következő pillanatban hallottam, ahogy nyílik, majd csukódik a bejárati ajtó, és a ház ismét visszasüllyedt a tompa, havas csöndbe.

– Emmett?! – szólalt meg Seredith. – Te meg mit keresel itt?

A munkapad felé fordultam. Ebben a megvilágításban óntárgyaknak tűntek a szerszámaim, és ezüstös ragasztópetty csillogott csiganyom módjára a fán.

A befejezett előzéklapok kötege a szürke különféle árnyalataiban játszott: rózsaszürke, pávaszürke, égboltszürke.

– Mintha arra utasítottalak volna, hogy készíts leltárt.

Egy széllökés jégszemcséket vert az ablakra, és meghintáztatott egy huzalt a fejem felett.

Annyi papír lógott ott, annyi halovány szárny, annyi lap, amennyit sosem fogunk tudni felhasználni.

– Végeztem. Csináltam még néhány előzéklapot.

– Mi? Minek? Nincs szükségünk rá.

– Nem tudom. Erre legalább képes vagyok, azt hiszem, azért. – Körbenéztem. Borítószövet-göngyölegek álltak a polcokon hasábfaszerűen összerendezve, s most az ezüstös alkonyi fényben zord hatást keltettek. Az alattuk lévő szekrény kecskebőröket, egy doboznyi bőrdarabkát, festékes üvegcséket rejtett. Amellett pedig – lengedezett az ajtó, javításra várt a retesze – a szerszámok dobozai csillogtak tompán, apró, cizellált végeik a fény felé nyújtóztak. Szikrázott a tekercsekbe felcsavart aranyfólia. Előrébb prések sorakoztak, aztán még egy hosszú pad, a táblavágó, könyvgyalu. –

Nem értem – mondtam. – Ennyi holmi, hogy olyan könyveket díszítsen vele, amelyeket el sem ad.

– A könyvek legyenek szépek – jelentette ki Seredith. – Senki sem látja őket, nem ez a lényeg. A tisztelet kifejezésére szolgálnak, mint hajdanán a sírokba eltemetett javak.

– De akármi zajlik is a bezárt szobában, az a valódi kötés, vagy nem? Ön könyveket készít az embereknek odabent. Hogyan?

Tett egy hirtelen mozdulatot, de mire odanéztem, már újra nyugton volt.

– Emmett.

– Én még csak nem is láttam soha…

– Hamarosan.

– Mindig ezt hajtogatja.

– Ne most! – Megtántorodott, de megtartotta az egyensúlyát, és a tűzhely melletti székbe rogyott. – Kérlek, Emmett, ne most. Fáradt vagyok. Olyan fáradt vagyok.

Elléptem mellette, és a bezárt ajtóhoz mentem. Végighúztam a kezemet a három záron.

Uralkodnom kellett magamon. Legszívesebben elkaptam volna onnan a kezemet. Seredith felém fordult, széke megcsikordult mögöttem a padlón.

Ott maradtam, ahol voltam. Ha elég ideig várok, el fog múlni ez a félelem: s akkor készen állok majd. De nem múlt el. És a mélyben, akár egy betegség, amelyben tudtomon kívül szenvedtem, koromfekete gyötrelem, oly erős veszteségérzet, hogy sírni tudtam volna tőle.

– Emmett.

Sarkon fordultam, és kimentem.

A következő néhány napban nem beszéltünk erről; egymással váltott szavaink a munkafeladatokra és az időjárásra korlátozódtak, tapogatózva lépkedtünk, mintha vékony jégen egyensúlyoznánk.

IV

Tűzzel teli álomból riadtam. Kinyitottam a szememet, és pislogva próbáltam elűzni a vörös lobogást. Álmomban egy kastélyban jártam, egy lángokból szőtt labirintusban, és oly magasra csaptak a lángok, oly forrók voltak, hogy kiszívták a levegőt a tüdőmből, s egy pillanatig mintha még a füst keserű ízét is a torkomban éreztem volna; de a szobában sötét volt, és mikor lélegzetet vettem, mit sem éreztem a hó fémes illatán kívül. Felültem, és megdörzsöltem a szememet.

Dörömbölés. Az ébresztett fel: a bejárati ajtóra mért, szűnni nem akaró ökölcsapások. Meg valakinek a kiáltozása. Kongatás is hallatszott, mintha egy makacs vészharang szólna.

Kimásztam az ágyból, és nadrágba bújtam. Hidegnek éreztem a padlót csupasz talpam alatt, mégsem bajlódtam a cipőhúzással. Kibotorkáltam a folyosóra, s ott egy pillanatra megálltam fülelni. Egy férfi ziháló hangja:

– Tudom, hogy odabent vagy! – Megrázkódott az ajtó a keretében. – Bújj elő, vagy minden rohadt ablakodat betöröm. Lássalak!

Ökölbe szorult a kezem. Pa odahaza a puskájáért nyúlt volna, s amint feltépi az ajtót, bárki van is ott, menten hátrahőkölt és elnémult volna. De ez itt nem az én házam, és fegyverem sincs. Átkeltem a folyosón, hogy bezörgessek Seredithhez.

– Seredith? – Nem volt idő kivárni a választ. Benyitottam, és körbekémleltem, próbáltam kivenni, merre lehet az ágya. Sosem jártam még ebben a szobában. – Seredith, van valaki odakint. Ébren van?

Semmi. A szemem még éppen ki tudta venni párnái halovány kupacát meg a lepedő ráncait az ablak közelében. Ő nem volt ott.

– Seredith?

Valami mormogott a sötétben. Megpenderedtem. Seredith egy székbe gubózva ült a sarokban, és a fejét védte, mintha mindjárt rá akarna szakadni az ég. Tágra nyitott szeme csak úgy villogott felém. Elfehéredett arca lebegni látszott a levegőben.

– Seredith. Valaki veri az ajtót. Kinyissam? Mi folyik itt?

– Értünk jöttek – dünnyögte –, itt vannak, én tudtam, a keresztesek, keresztesek…

– Nem értem. – Megremegett a hangom, kezem ökölbe zárult. – Kinyissam az ajtót? Akar vele beszélni?

– A keresztesek, mindnyájunkat elégetnek, bizony ölni jöttek, nincs már hová futni, rejtőzz el, bújj el a pincében, csak a könyveket ne add fel, halj meg értük, ha kell.

– Seredith, kérem! – Lekuporodtam hozzá a padlóra, így egyvonalban volt a tekintetünk.

Finoman meghúztam az egyik csuklóját, hogy szabaddá tegyem a fülét. – Nem tudom, miről beszél. Óhajtja, hogy…

Elhőkölt tőlem.

– Ki az… menjen innen… kicsoda, ki, ki…

Én hátrabillentem.

– Én vagyok az, Seredith! Emmett.

Csend. Abbamaradt a dörömbölés. Egymásra meredtünk a sűrű, szemcsés sötétségen át.

Hallottam Seredith rekedtes lélegzését, s a magamét is. Odalentről üvegcsörömpölés hallatszott.

– Hé! – bömbölte a férfi. – Gyere elő, te satrafa!

Seredith reszketett. Próbáltam megfogni a kezét, de elkúszott előlem a szoba sarkába, és fejvesztve kaparta a vakolatot. Nedvesen fénylett az arca, és félig tátva volt a szája. Csak egy pillanatra fogta fel, ki vagyok, most viszont meredt szemmel nézett el mellettem, és remegett az ajka, nem mertem még egyszer hozzáérni.

Amikor felálltam, az ingembe csimpaszkodott, kis híján fel is döntött.

– Seredith. – Egyesével hámoztam le magamról görcsös, nyirkos ujjait, miközben végig attól féltem, hogy eltöröm a csontjait. – Eresszen már.

Egy határozottabb mozdulatomra felkiáltott. Ám ahogy fájó csuklóját rázogatta, már tisztulni látszott a tekintete.

– Emmett – mondta.

– Igen.

– Álmodtam. Segíts vissza.

– Nincs semmi baj. Megyek én, maga maradjon csak itt. – Remegő lábbal botorkáltam ki a folyosóra.

Ablaküveg híján a férfi közben harsányabb lett.

– Kifüstöllek! Gyere elő egy szóra, boszorkány!

Nem tudom, hogyan sikerült leérnem a lépcső aljába és elhúznom a reteszeket az ajtón, de egyszer csak ott álltam a nyitott ajtóban. A férfi szemben velem megrökönyödve hőkölt hátra. Kisebb volt, mint amire számítottam, és hegyes patkányképpel bírt. Háta mögül további sötét alakok kapták felém a fejüket. Egyiküknél fáklya volt. Tehát korábban valóságosan éreztem a füstöt.

Úgy masírozott oda hozzám, mint aki azt képzeli, egymagasak vagyunk, holott hátra kellett döntenie a fejét, ha a szemembe kívánt nézni.

– Ki a jófene maga?

– A boszorkány segédje vagyok. És maga ki a jófene?

– Hozza ki.

– Mit akarnak?

– Adja vissza a lányomat.

– A lányát? Nincs itt a lánya. Nincs itt senki, csak… – Elhallgattam.

– Engem nem ejt át. Pontosan tudja, miről beszélek. Kihozza a lányom könyvét, most azonnal, és átadja nekem, különben…

– Különben mi lesz?

– Porig égetjük a házat. És mindent, ami odabent van.

– Nézzen körül. Esett a hó. Három láb vastagok a falak. Tényleg azt hiszi, hogy fel tudja gyújtani? Egyetlen fáklyával? Inkább azt javaslom magának meg a szedett-vedett gárdájának…

– Ilyen ostobának néz minket? – Kezével a cimborája felé intett, aki vigyorogva emelt fel egy letakart vödröt. Olajszag csapott meg, ahogy kibuggyant az oldalán egy kevés folyadék.

– Azt hiszi, azért jöttünk el idáig, hogy a levegőbe beszéljünk? Jobban teszi, fiam, ha készpénznek veszi, amit mondok. És most ide nekem azt a könyvet.

Nyeltem egyet. Valóban vastag falai voltak a háznak, és hó fedte a zsúptetőt; de én láttam, hogyan égett le egyik télen a Greats-tanya, és tudtam, ha egyszer lángra kap…

– Nem tudom, hol van – feleltem. – Én…

Seredith szólalt meg a hátam mögül:

– Eredjenek haza.

– Ez ő – jelentette ki a sötét alakok egyike. – Az öregasszony. Ő az!

A férfi metsző pillantást vetett Seredithre a vállam felett.

– Nekem nem parancsolsz, szipirtyó. Hallhattad, mit mondtam az imént a fiúnak, akárkicsodád legyen is. A lányom könyvét követelem. Nem volt joga idejönni.

– Szíve joga volt.

– Te meghibbantál, csoroszlya! Az engedélyem nélkül lopózott ki, és félig kiürülve jött haza, úgy néz rám, mint aki azt se tudja, ki vagyok.

– Az ő döntése volt. Ő döntött mindenben. Ha maga nem…

– Elhallgass! – A férfi ekkor előrelódult; ha nem vagyok ott, talán meg is üti Sereditht.

Keserű sörszag érződött a leheletén, amibe valami erősebb is keveredett. – Ismerem a fajtádat. Nem fogod eladni a lányom könyvét holmi…

– Nem adok el könyvet. Őrzöm őket. S most eredjenek.

Csend lett. A fáklya fénye a férfi arcán táncolt. Ő a száját nyalogatva hátrapillantott, cimborái éberen figyelték. Széttárta, majd ökölbe szorította az ujjait, mintha a karmait próbálgatná.

Lágy szellő borzolta a füvet, és a fáklyafényt is megreszkettette. Nyirkos lehelet csapott az arcomba, ami elfújta a füstszagot; aztán elült, és újra fennen lobogott a láng.

– Jól van – mondta a férfi. – Legyen, ahogy óhajtod. – Átvette társától az olajos vödröt, és nehézkesen visszacammogott vele az ajtóhoz. – Azt akarom, hogy égjen el a könyv. Ha nem hozod ki nekem, a könyvvel együtt a házat is felgyújtom.

Megpróbálkoztam egy nevetéssel.

– Ne komédiázzon.

– Figyelmeztetlek. Jobban teszed, ha te is kijössz.

– Nézzen ránk: egy idős asszony és a segédje, nem gondolhatja komolyan.

– Azt majd meglátjuk.

Az ajtókeretbe kapaszkodtam. Farepesztő erővel dobolt a vér az ujjaimban.

Seredithre néztem. Ő sápadtan bámulta a férfit, haja a vállára terült. Ha most láttam volna őt először, könnyedén elhittem volna róla, hogy boszorkány. Halkan mondott valamit, amit nem hallottam.

– Kérem – szólaltam meg. – Hiszen öreg, és nem tett semmi rosszat. Bármi történt is a lányával…

– Bármi történt is? Bekötötték, az történt! S most állj félre az utamból, vagy úgy éljek, te is benn égsz. – Rám vetette magát, és félrerántott.

Elbotladoztam az ajtóból, meghökkentett a kezének ereje; aztán fellendítettem a karomat, hogy kitépjem magam a szorításból. Oldalt tántorodtam, de mire visszanyertem az egyensúlyomat, addigra valaki már megragadott hátulról. A másik férfi meglengette előttem a fáklyát, mintha csak egy oktalan állat volnék.

A fáklya hője égette az arcomat, könnybe lábadt tőle a szemem.

– Te is! – kiáltotta a férfi az ajtó felé. – Te is bújj elő. Ha kijössz, nem bántunk.

Próbáltam kiszabadulni az engem lefogó ember szorításából.

– Csak nem akarnak bennünket sorsunkra hagyni idekint a hóban? Mérföldekre mindentől? Egy idős asszonyról van szó.

– Pofa be! – förmedt rám a férfi. – Örülhetsz, hogy egyáltalán figyelmeztetlek.

Legszívesebben megfojtottam volna. Kényszerítettem magam, hogy vegyek egy nagy lélegzetet.

– Nézze, nem tehetik ezt. Száműzetésbe küldhetik magukat érte, azt maguk sem akarják kockáztatni.

– Egy könyvkötő házának felégetéséért? Tíz cimborám is van, akik eskü alatt vallják majd, hogy egész este a kocsmában voltam. No, hozzad a vénasszonyt, vagy szénné ég a házával egyetemben.

Ekkor becsapódott a bejárati ajtó. Retesz kattant.

Olvadt hó csurgott le nagy hirtelen a tetőről, talán most csordult túl odafent a felgyűlt lé.

Újabb szellő kélt és ült el. Hallani véltem, ahogy a betört ablakban fütyül.

Nagyot nyeltem.

– Seredith?

Semmi válasz. Elléptem az embertől, aki addig lefogott. Hadakozás nélkül eleresztett.

– Seredith. Nyissa ki az ajtót. Kérem. – Oldalt hajolva belestem a résen, amely egykor az ablak volt. A lépcsőn ült, akár egy gyerek, akkurátusan a bokánál keresztezett lábbal. Nem nézett fel. – Mit művel? Seredith?

Valamit mormolt.

– Tessék? Kérem, engedjen bemenni.

– Ennyi volt. Égni akar a boszorka. – Harsányság jelent meg a férfi hangjában, mintha csak virtuskodna; de amikor hátrafordultam felé, széles, szuvas fogú vigyort villantott rám. – Ő már választott. No, állj félre. – Azzal előrelendült, és olajat locsolt a falra a lábam mellett.

Beburkolt a szaga, tömény volt, és valóságos.

– Ne csinálja ezt, nem szabad, kérem! – A férfi rezzenéstelenül vigyorgott.

Megfordultam, és ökölbe szorított kezem élével kiütögettem az ablakmélyedésben maradt szilánkokat, csakhogy a keskeny ablakon sehogyan sem férhettem át. – Seredith, jöjjön ki! Ezek fel fogják gyújtani a házat, kérem.

Seredith nem moccant. Azt hihettem volna, hogy nem hallott meg, de a kérem nél enyhén megemelkedett a válla.

– Nem gyújthatják fel a házat, amíg odabent van. Az gyilkosság lenne – tiltakoztam emelt, fűrészes hangon.

– Félre az útból. – A férfi nem várta meg, amíg megmozdulok. Olaj zúdult a nadrágomra, ahogy elhaladt mellettem. Az utolsó cseppeket az oldalsó falra loccsantotta, azután hátralépett. Fáklyás társa nyílt érdeklődéssel figyelte az eseményeket, akár egy kisdiák.

Talán kevés lesz. Talán a tetőn összegyűlt hó majd kioltja a lángokat, vagy a falak lesznek túl vastagok és nyirkosak. Csakhogy Seredith idős már, önmagában a füsttől is meghalhat, ha odabent marad.

– Hé, Baldwin. Hozd a másik vödröt. Oda oldalra – mutatta a férfi.

– Kérem. Kérem, ne csinálják ezt. – Tudtam, hogy ezzel nem érhetek el semmit.

Megperdültem, és az ajtóra vetettem magam. Ököllel vertem a fáját. – Seredith! Nyissa ki az ajtót. Az istenit neki, nyissa ki!

Valaki galléron ragadott, és hátrarántott. Fuldokoltam, majdnem elestem.

– Jó. Tartsátok lefogva. Rajta.

A fáklyás felmordult, és lépett egyet előre. Elkeseredetten hadakoztam, próbáltam szabadulni. Akkor elszakadt az ingem, és kis híján előrebucskáztam, a fáklyaláng meg az ajtó közé. Olyan átható volt az olajszag, hogy még az ízét is éreztem. Rám is jutott belőle, a nadrágomra, kezemre; egy parányi szikra is elég lett volna hozzá, hogy lángra lobbanjak.

Az égő fáklya a szemem előtt táncolt, ezernyi karmával és nyelvével kapdosott felém.

Ekkor egy ütést éreztem a hátamon. Hátrafelé lépkedve ugyanis elértem az ajtóig, s most annak dőltem. Nem volt már hová menekülni.

A férfi a magasba emelte a fáklyát, akár egy zászlórudat, és megbillentette az arcom felé.

Aztán lejjebb engedte. Néztem a lobogást, mely már majdnem elérte a fal tövét, majdnem elég közel volt ahhoz, hogy feléledjen a tűz.

– Nem.

Az én hangom volt, s mégsem az enyém. Felhevült vérem úgy dübörgött a fülemben, mint egy áradás, a saját gondolataimat sem hallottam tőle.

– Ha megteszitek, elátkozottak lesztek – mondtam, és a hirtelen támadt csendben ez úgy hatott, mintha valaki másnak a hangja szólna a sajátom alatt. – Aki tűzzel öl, tűz által vész el. Ha gyűlölet vezérel, magad is égni fogsz.

Senki sem felelt. Senki nem is moccant.

– Tedd meg, s vérrel és hamuval szennyezed be a lelked. Megszürkül és elpusztul minden, amihez csak hozzáérsz. Megbetegszik, megtébolyodik vagy meghal minden ember, akihez csak közöd van.

Gyönge, távoli nesz kélt, mintha közeledne valami. A belőlem kiáradó hang azonban nem engedett szünetet tartani és fülelni.

– Gyűlölettől sújtottan, elhagyatva végzed – így szólt. – És sohasem nyersz megbocsátást.

Úgy terült szét körülöttem a csend, mint vízfodor egy tó felszínén, elnémította a szélzúgást és a lángok ropogását. De volt ebben a csendben még valami, és ennek a valaminek percegő hangja volt, mint a száradó fának vagy a lehulló leveleknek.

A férfiak meredten bámultak rám. Körbenéztem, bele a szemükbe, és hagytam, hogy a másik hang rajtam keresztül kitekintsen rájuk. Felemeltem a kezemet, és prófétai szilárdsággal rámutattam a férfiak közül arra, amelyik az imént megfenyegetett.

– Távozz.

Habozott. A percegés előbb pattogássá, majd süvítéssé, végül mennydörgéssé terebélyesedett.

Eső.

Mintha dézsából öntötték volna, orvtámadás-szerűen jött, elvakított, s pillanatok alatt bőrig áztatott. Jéghideg víz futott le a tarkómon, és szerteszét spriccelt az orromról, miközben döbbenten kapkodtam levegő után. A férfi hamar félrekapta a fáklyáját, be a tetőperem kínálta fedezék alá, de a szél esőfüggönyt fújt rá, végül egészen kialudt a fény. Ordibálás kezdődött, néhány erőtlen, rémült kiáltás harsant, hallatszott, hogy valaki elbotlik a sötétben.

– Ő hívta az esőt, az iskoláját, tűnjünk innen, ez mágia…

Pislogtam, de csupán homályos árnyakat tudtam kivenni, ahogy szaladnak és eltűnnek, mint a lidércek. Valaki kiáltott, egy másik felelt neki, egy harmadik morogva szitkozódott, ahogy felbucskázott és próbált felállni; aztán visszahúzódott a zaj, már csak messziről hallottam tompa emberi szót, lovak hangját, aztán már semmit sem.

Becsuktam a szememet. Csuromvizes voltam. A láp sziszegett és morajlott az esőben, felelgetett, visszhangzott. A zsúptető is fütyülte a maga nótáját, ahogy az ablakon át bezúgott a szél. Sár, nád és olvadt hó szaga járta át a levegőt.

Fáztam. Görcsös remegés fogott el, előregörnyedve küzdöttem ellene, mintha kívülről jönne. Amikor elmúlt, lepislogtam szempillámról a vízcseppeket, és elfújtam a számról lógó esőszálakat. Időközben oszladozni kezdett a sötétség, már képes voltam kivenni ezüstösen reszkető körvonalakat: a pajtát, az utat, a horizontot.

Megfordultam, és befelé kémleltem az ablakon. Még most is belebizsergett a tarkóm, hogy hátat fordítottam a beláthatatlan ürességnek, amerre az út vezetett. De a saját fülemmel hallottam őket távozni. Lágy hangon így szóltam:

– Seredith! Már elmentek. Engedjen be.

Nem tudtam eldönteni, hogy valóban látom-e, vagy csupán az agyam vetíti oda elém szellemalakját a sötétbe. Kitöröltem szememből a vizet, hogy jobban lássam őt. Tényleg ott volt, a lépcsőn ült. Olyan közel hajoltam a törött üveg széléhez, amennyire csak tudtam.

– Seredith. Nincs semmi baj. Nyissa ki az ajtót.

Meg se moccant. Nem tudom, mennyi ideig ácsorogtam ott. Olyanformán duruzsolgattam neki, mintha vadállatot szelídítenék: egyre ugyanazokat a szavakat ismételgettem. Kezdett összemosódni a hangom az esőével. A hidegtől egyfajta álomba merültem, amelyben egyszerre voltam a láp, a ház és önmagam, csúszós, nedves fa voltam, és ragacsos sár.

Amikor végre-valahára kattant a retesz, dermedt állapotomban először meg se rezzentem.

Seredith azt mondta:

– Gyere hát be.

Bebicegtem és megálltam, a padlóra csöpögött belőlem a víz. Seredith beletúrt a tálalószekrénybe, hallottam egyik gyufát sercenni a másik után, ahogy lámpást próbált gyújtani. Végül odaléptem hozzá, és gyengéden elvettem tőle a dobozkát. Mindketten összerándultunk az érintéstől. Nem néztem rá mindaddig, amíg meg nem gyulladt a kanóc, és rá nem helyeztem a lángra az üvegbúrát.

Reszketett, haja csomósan meredezett; de amikor a szemembe nézett, ferde mosolyféle tűnt elő az arcán, ami azt sugallta, tudja, ki vagyok. A lámpásért nyúlt.

– Seredith.

– Tudom. Bújjak ágyba, különben csúnyán meg fogok hűlni.

Nem ezt akartam mondani. Bólintottam.

– Jobb lesz, ha magad is követed a példámat. – Sietve tette hozzá: – Biztosan elmentek?

– Igen.

– Helyes.

Csend. A lámpásra meredt, a lágy fény egészen megfiatalította az arcát.

Végül így szólt:

– Köszönöm, Emmett.

Nem feleltem.

– Ha te nem vagy, még az eső érkezése előtt porig égetik a házat.

– De miért…

– Úgy megrémültem a dörömbölés hallatán. – Elhallgatott. Lépett egyet a grádicsok felé, majd visszafordult. – Amikor jöttek, éppen álmodtam, azt hittem, keresztesek. Hatvan éve nem volt errefelé keresztes hadjárat, de én még emlékszem, ahogy jönnek értünk.

Nagyjából veled lehettem egyidős, és a mesterem…

– Keresztes hadjárat?

– Nem érdekes. Azok a napok már elmúltak. Már csak itt-ott akad néhány paraszt, aki gyűlöl minket annyira ahhoz, hogy megöljön… – Felkacagott.

Sosem hallottam még a szájából így a paraszt szót, ilyen megvetéssel ejtve.

Ekkor átszakadt bennem valami. Lassan így szóltam:

– Hiszen nem akartak minket megölni. Valójában nem. A házat akarták felégetni. – Tartottam egy rövid szünetet. A reszkető lámpásfényben nem tudtam megállapítani, megváltozott-e Seredith arckifejezése. – Miért zárkózott be, Seredith?

Megfogta a korlátot, és baktatni kezdett felfelé a lépcsőn.

– Seredith. – Belesajdult a karom az erőfeszítésbe, ahogy igyekeztem nem utánanyúlni. – Hiszen meg is halhatott volna. Én is meghalhattam volna, amikor megpróbáltam kihozni. Mi a nyavalyáért zárkózott be?

– A könyvek miatt – felelte, és oly hirtelen perdült meg, hogy attól féltem, elesik. – Mégis mit gondoltál, fiam? A könyveknek biztonságban kell lenniük.

– De…

– S ha a könyvek elégnek, velük égek én is. Érted?

A fejemet ráztam.

Hosszan nézett rám, mintha mondani akart volna még valamit. Aztán olyan erős remegés fogta el, hogy meg kellett kapaszkodnia, s a roham elmúltával kimerültnek tűnt.

– Ne most – mondta rekedten, mintha erői végére ért volna. – Jó éjt.

Hallgattam lépteit, amelyek elérték a lépcsőfordulót, majd átvágtak a szobájához. Az eső bezubogott a törött ablakon, és a padlón dobolt, de most nem volt erőm ezzel foglalkozni.

Minden porcikám sajgott a hidegben, már szédelegtem a fáradtságtól; ám amint lehunytam a szememet, haragos lángokat láttam az arcom felé kapdosni. Több különböző hangra vált szét az esőzaj: a tetőn sziszegő vízére, a fütyülő szél hangjára, emberi hangokra… Tudtam, hogy nem valóságosak, mégis tisztán hallottam a szavakat, mintha a ház köré gyűlt és engem szólongatott volna minden ember, akit valaha ismertem. Csak a fáradtság babrált ki velem, mégsem akaródzott elaludni. Helyette azt kívántam… Elsősorban nem akartam egyedül lenni; ez az óhajom viszont nem teljesülhetett.

Muszáj volt átmelegednem. Anyám takaróval bugyolált volna be, és körém fonta volna ölelő karját, amíg alább nem hagy a didergésem; aztán forró teát adott volna konyakkal, ágyba küld, és ott ül mellettem, amíg megiszom. Félő volt, hogy menten elhatalmasodik rajtam a honvágy jól ismert kínja. Bementem a műhelybe, és begyújtottam. Halovány fény szűrődött be odakintről a felhők és a horizont közt támadt résen át; későbbre járt, mint hittem.

Az a homályos gondolatom támadt, hogy megmentettem Seredith életét.

Teát főztem, s megittam. Kezdtek elnyugodni a fejemben táncoló lángok.

Az eső enyhülésével a hangok is halkabbá váltak. Pattogó hangok és meleg, fémes illat szállt a tűzhely felől. Hátamat a szekrénynek vetve a földre telepedtem, és előrenyújtottam a lábamat. Ebből a szögből és ebben a fényben barlangnak tetszett a műhely: rejtélyes volt, baljóslatú, a prések fogantyúi és csavarjai különös sziklaformációkká idomultak át. Emberi arcot formált a táblavágó falra vetülő árnyéka. Körbehordoztam a tekintetemet, és egyszerre vad öröm töltött el, amiért sikerült megmentenem mindezt: a műhelyemet, tárgyaimat, a helyemet.

A szoba végében tárva volt az ajtó.

Pislogtam, mivel először azt hittem, csak a fény játéka. Letettem kezemből a bögrét a kihűlt teával, és előrébb hajolva megláttam a rést az ajtó és a félfa között. A tűzhelytől balra eső ajtó volt: nem az, amelyikbe Seredith a kuncsaftjait szokta beterelni, hanem a másik, amely levezetett a sötétségbe.

Kis híján berúgtam ezt az ajtót. Megtehettem volna, hogy csukva, de bezáratlanul hagyom, és aludni térek. Majdnem így is tettem. Óvatosan kinyújtottam a lábamat az ajtó felé, ám ahelyett, hogy meglöktem volna, hogy becsukódjon, inkább egy kicsinyég még nyitottam rajta.

Feketeség. Rögtön az ajtó mögött egy üres polc, azon túl pedig lépcső lefelé. Semmi olyasmi, amit korábban ne láttam volna. Nem úgy, mint a másik ajtó mögött rejtőző sivár, fényben úszó szobánál, eltekintve a sötétségből kiáradó fagyos levegőtől.

Felálltam, és a lámpásért nyúltam. Már kiröppent az álom a szememből.

Izgatott bizsergés kezdődött az ujjaimban meg a két lapockám között.

Szélesre tártam az ajtót, és alászálltam a sötétségbe.

Dohos szag fogadott. Elsőként erre figyeltem fel: rothadó nádra emlékeztető, áporodott bűz terjengett. Zakatoló szívvel álltam meg a lépcsőn. A nyirkosság is csaknem olyan veszélyes, mint a tűz: penészt sarjaszt, összehúzza a papírt, felpuhítja a ragasztót. Ez a szag az elmúlt időt és a halált idézte, rossz volt… Ám ahogy a lépcső sarkához érve elkanyarodtam, és felemeltem a lámpást, az elém táruló látványban nem volt semmi szokatlan: egy kicsiny szoba asztallal és szekrényekkel, seprű, vödör, meg egy papírkereskedő címerével ellátott fiókos szekrények. Majdnem felnevettem. Hiszen ez csak egy raktár.

Távolabbi végében – habár csupán néhány lépésnyi távolságról beszélhettünk – kerékre emlékeztető, díszesen cizellált, kör alakú bronzlemez volt a falban. A többi fal mellett végig fiókos szekrények meg dobozok sorakoztak. Ugyanolyan száraz volt a levegő, mint odafent; talán csak képzeltem az iménti dohszagot.

Elfordítottam a fejemet, ugyanis mintha hallottam volna valamit. De tökéletes nyugalom honolt az esőzajtól vastag földréteggel elválasztott helyiségben.

Letettem a lámpást, és körbenéztem. Egy fiók egyensúlyozott egy dobozhalom tetején, tele javításra vagy kidobásra váró, törött szerszámmal, és láttam néhány festéknek vagy márványozáshoz való ökörepe-kivonatnak tűnő sötét folyadékkal teli üveget. Majdnem átestem három tűzoltóvödörnyi homokon. Darócba tekert, púpos csomag állt az asztalon néhány szerszám társaságában. Egyet sem ismertem fel a finom, míves eszközök közül, amelyeknek halfogakra emlékeztető szélük volt. Közelebb vittem a lámpást.

A batyu mellett egy darab szövet volt ráterítve valamire. Itt dolgozott Seredith, mialatt én odafent voltam a műhelyben.

Fogtam magam és kibontottam a batyut, oly gyöngéden, mintha élőlény lenne. Egy valódi könyvet rejtett vastag, sötét előzéklapokkal ellátva, rajtuk földből kibukkanó, parányi gyökereket idéző, fehér erezet. Nyomban bizseregni kezdtek az ujjaim. Egy könyv. Az első, amelyet ittlétem óta látok; az első könyv gyermekkorom óta, amikor is megtanultam, hogy ez tiltott holmi. De ahogy most a kezemben tartottam, nem éreztem egyebet a megnyugváson kívül.

Arcomhoz emeltem, és beszívtam a papír illatát. Majdnem ki is nyitottam, hogy megnézzem a címoldalt; mégis jobban érdekelt az, hogy mi lehet a másik vászon alatt. Letettem hát a könyvet, és félrevontam a leplet.

Megpillantottam a borítót, amelyen Seredith dolgozott. Az első pillanatban, mielőtt még felfogtam volna, mire bukkantam, gyönyörűnek láttam.

Oly mesteri kivitelezésű volt rajta a fekete bársonyborítás, hogy minden csepp fényt elnyelt, úgy feküdt az asztalon, akár a sötétség egy szilárd tömbje. Lágy fénnyel ragyogott rajta a lámpafényben halványaranyba játszó, elefántcsontszín intarzia.

Csontok. Egy csontváz, a gerinc gyöngysorra emlékeztető ívbe görbül a törékeny végtagok öblében, pöttöm szilánkok a kéz- és lábujjak. A koponya dülledt gomba. Széttárt kezemnél apróbbak voltak azok a csontok. Annyira aprók és törékenyek, mintha egy kismadáréi lettek volna.

Ám ez nem… Bizony, hogy nem madár volt. Hanem egy csecsemő.

V

– Ne nyúlj hozzá.

Nem hallottam Sereditht belépni, egy távoli, figyelmes részem mégsem lepődött meg a hangjától. Fogalmam sem volt, mennyi ideje ácsoroghattam ott. Csak amikor hátraléptem – nagy óvatosan, mintha azon igyekeznék, nehogy felébresszek valamit –, csak akkor éreztem a merevséget a tagjaimban meg a talpamban a zsibbadást, ebből értettem meg, hogy alighanem jó sok idő eltelt közben.

Hiába vigyáztam, így is bevertem a bokámat az egyik dobozba, de a falakon túli föld lefojtotta a tompa puffanást.

Azt mondtam:

– Nem is szándékoztam hozzányúlni.

– Emmett.

Nem feleltem. Vágni kellett volna a lámpás kanócából, ugráltak és elhajoltak az árnyékok, a csontok fehéren villogtak ki fekete ágyukból. Az ide-oda táncoló fényben azt is könnyedén el tudtam volna hinni, hogy mozognak; de amikor végül megállapodott a láng, nyugalomban voltak.

– Az csak egy kötés – mondta Seredith. A küszöbön toporgott, nem néztem rá. – Gyöngyház.

– Tehát nem igazi csontok. – Ez úgy hangzott, mintha gúnyolódnék. Nem állt szándékomban, mégis szilaj öröm töltött el attól, ahogy szavaim átvágták a csendet.

– Nem – felelte puhán –, nem igazi csontok.

Meredten bámultam a bársony háttéren szikrázó cirkalmas alakzatot, amíg csak össze nem folyt a szemem előtt. Végül visszaborítottam rá a leplet, aztán csak álltam ott és a durva, barna zsákvászonanyagot néztem.

Helyenként, ahol lazább volt a szövés, így is ki lehetett venni egy combcsont sima szélét, a koponya gyöngyházfényű görbületét, egy miniatűr, tökéletes ujjcsontot. Elképzeltem Sereditht alkotás közben, ahogy kicsiny mintákat formáz a gyöngyházból. Lehunyt szemmel hallgattam vérem lüktetését, s azon túl a falak és a föld halotti csendjét.

– Mondja el – szólaltam meg. – Mondja el, mivel foglalkozik.

Mormolva pislákolt a lámpás. Semmi más nem mozdult.

– Tudod te.

– Nem.

– Ha jól belegondolsz, megérted.

Nyitottam a számat, hogy ismét nemet mondjak, de a torkomon akadt a szó.

Egy pillanatra felragyogott, majd kicsiny, kék buborékká töpörödött a lámpásfény. Egy lépéssel közelebb húzódott hozzám a sötétség.

– Embereket köt be – mondtam ki. Úgy kiszáradt a torkom, hogy fájt a beszéd, de a csend még annál is kellemetlenebb volt. – Könyveket készít belőlük.

– Igen. De nem úgy, ahogyan te gondolod.

– Hogy máshogy?

Ekkor hozzám lépett. Nem fordultam oda, de erősebb lett a nála lévő gyertya fénye, szétkergette az árnyakat.

– Ülj le, Emmett.

Megérintette a vállamat. Összerándultam és az asztalnak tántorodva megpenderedtem.

Szerszámok hullottak a földre, szertegurultak. Dermedten néztük egymást.

Ő is rögtön hátrált egy lépést; most az egyik szekrényre tette a gyertyáját, s a láng felnagyította kezének reszketését. Viasz fröccsent a padlóra, és egy szempillantás alatt megdermedt, mintha a vízből tej lett volna.

– Ülj le. – Leemelt egy üvegtégelyekkel teli fiókot az egyik dobozról. – Ide.

Nem akartam leülni, amíg ő áll. Álltam a tekintetét, és a végén ő nézett el előbb. Lerakta a dobozt, majd fáradtan előregörnyedt, hogy felszedegesse az imént levert apró szerszámokat.

– Kelepcébe zárja őket – szólaltam meg. – És belerakja a könyvekbe.

Üresen távoznak.

– Bizonyos értelemben talán így van.

– Elorozza a lelküket. – Megbicsaklott a hangom. – Nem csoda, hogy félik magát.

Idecsalogatja és kiszipolyozza őket, elveszi tőlük, amit akar, hogy aztán kiürülve küldje el őket. Ebben rejlik a könyv lényege, nem igaz? Az maga az élet. Egy ember élete. S ha elég a könyv, ők is meghalnak.

– Nem – egyenesedett fel, egyik kezében parányi, fanyelű kést szorongatva.

Felvettem az asztalon lévő könyvet, és odatartottam felé.

– Nézze csak – szóltam mind indulatosabb hangon –, ez itt egy ember. Egy élő személy van a könyvben, miközben valahol odakint holtan jár-kel. A mindenségit, amit maga művel, az bűn, mégiscsak meg kellett volna égetniük magát.

Pofon ütött.

Azután csend. Éles sípolással telt meg a levegő, ami nem volt valóságos.

Önkéntelenül is könnyek gyűltek a szemembe, és lecsordultak az arcomon.

Csuklóm belső felével töröltem le őket. A fájdalom enyhült, már csak enyhe csiklandást éreztem, mintha sós víz száradna a bőrömre. Letettem a könyvet, és tenyérrel kisimítottam az előzéklapot ott, ahol meggyűrtem.

Sosem fog teljesen eltűnni a ránc, sebhelyként ágazott szét az egyik saroktól.

– Sajnálom – mondtam.

Seredith elfordult, és a mellettem lévő nyitott fiókba ejtette a kést.

– Emlékek – mondta aztán. – Nem emberek, Emmett. Az emlékeket kötjük be. Azokat, amelyekre nem kívánnak emlékezni. Amelyekkel nem tudnak együtt élni. Elvesszük tőlük ezeket az emlékeket, és olyan helyre rakjuk, ahol nem okozhatnak több kárt. Ezt jelenti a könyv.

Nagy sokára a szemébe néztem. Nyílt, őszinte arckifejezéssel nézett rám, amely ugyanakkor a hangjához hasonlóan némiképp törődött is volt. Ahogy megfogalmazta, maradéktalanul helyesnek és szükségszerűnek tűnt; mint amikor a doktor egy amputációt ír le.

– Nem lelkek, Emmett – mondta. – Nem maguk az emberek. Csak az emlékeik.

– Ez helytelen – feleltem, és próbáltam az ő hanghordozásához igazodni.

Szilárdan és észszerűen beszélni, remegő hangom azonban elárult. – Nem állíthatja, hogy helyes ilyesmit tenni. Kicsoda maga, hogy eldöntse, mivel képesek együtt élni?

– Nem mi döntjük el. Csak segítünk az embereknek, akik erre kérnek. –

Együttérző kifejezés suhant át az arcán, mint aki már tudja, hogy győzött. – Nem kényszer hatására jönnek, Emmett. Ez az ő választásuk. Mi csak segítünk nekik felejteni.

Egy belső hang azt súgta nekem, hogy ez nem ennyire egyszerű. De nem voltak érveim, és nem védekezhettem Seredith lágy hangja, egyenes tekintete ellen.

– Na és az ott? – mutattam a zsákvászon alatt megbújó gyermekalak felé. – Mi szükség lehet egy effajta könyvre?

– Milly könyvére? Csakugyan tudni akarod?

Heves borzongás rázta meg a testemet. Összeszorítottam a fogamat, és nem válaszoltam a kérdésre.

Ellépett mellettem, egy pillanatig merőn nézte a zsákvászont, azután gyengéden félretolta.

Seredith árnyékában kék fényt kapott a kis csontváz.

– Élve eltemette – mondta Seredith. Nem volt súlya a szavainak, csak csendes szabatosság húzódott meg mögöttük, minden érzés énrám maradt. – Nem bírta tovább. Úgy érezte, nem bírja már tovább. Így aztán egy napon, amikor a gyermek sehogy sem akarta abbahagyni a bőgést, bebugyolálta, és kivitte magával a trágyadombra, ahol addig húzkodta rá a szemetet meg a trágyát, amíg már nem hallotta a hangját.

– Az ő gyermeke volt?

Bólintás.

Szerettem volna becsukni a szememet, de képtelen voltam elfordulni.

Pontosan így heverhetett a kisded is, összegömbölyödve, tehetetlenül, miközben azon küzdött, hogy sírni tudjon, hogy lélegzethez jusson. Vajon mennyi idő telhetett el, amíg ő is a trágyahalom részévé nem vált, hogy együtt rothadjon el minden mással? Akár egy rémmese: a csontokból gyöngyház lesz, a földből bársony. Csakhogy ez igaz történet. Egy igaz történet könyvbe zárva, elsuvasztva, holt lapokra írva. Zsibongott a kezem, amelyikkel az előbb lesimítottam az előzéklapot: a vaskos, erezett, földfekete papírt.

– Ez emberölés – jelentettem ki. – Hogyhogy nem vette őrizetbe a csendőrkapitány?

– Eltitkolta a gyermeket. Senki sem tudott róla.

– De… – Elhallgattam. – Hogy segíthetett neki? Egy olyan asszonynak, aki elpusztította a saját gyermekét, ráadásul így. Segített rajta, ahelyett hogy…

– Mit kellett volna tennem?

– Hagynia kellett volna szenvedni! Éljen csak együtt a bűnével! Az emlékezés része a büntetésnek. Ha valaki hitvány dolgot cselekszik…

– Az apjáé is volt a gyermek. Azé az emberé, aki idejött, hogy elégesse a könyvet. Az asszonynak és a gyermeknek is ő az apja.

Egy pillanatig nem értettem, mit beszél. Aztán viszolyogva fordultam el.

Megzizzent a zsákvászon, ahogy Seredith visszahúzta a csontokra, aztán a doboz nyikordult meg, amint az asztalban megkapaszkodva letelepedett a szélére.

Végül így szólt:

– Nem voltam őszinte hozzád, Emmett. Néha igenis elhajtok embereket.

Nagy ritkán. De nem azért, mert olyan szörnyűséget követtek volna el, hogy már én sem segíthetek rajtuk; hanem mert tudom, hogy folytatni fogják gyalázatos ténykedéseiket. Ha biztos vagyok ebben, akkor megtagadom tőlük a segítséget. Ám ez eddig még csupán három ízben esett meg több mint hatvan év alatt. A többinek mind segítettem.

– Nem iszonyú élve eltemetni egy csecsemőt?

– Dehogynem – felelte Seredith, és leszegte a fejét. – Hogyne lenne iszonyú, Emmett.

Lélegzetvétel.

– Az imént azt mondta, ezt jelenti a könyv. Vagyis minden könyv, az összes kötet, amelyet valaha bekötöttek, valakinek az emlékeiből áll. Abból, amire saját döntése szerint nem kíván emlékezni.

– Igen.

– És… – Megköszörültem a torkomat. Hirtelen apám kezének nyomát éreztem az arcomon, mintha még mindig sajogna a sok évvel korábban kapott atyai pofontól. Ne lássak még egyszer könyvet a kezedben. Hát ettől akart megóvni. S most könyvkötősegéd vagyok, és magam is kötő leszek.

– Azt hiszi – kezdtem komótosan –, azt hiszi, megteszem, amit maga.

Pillantásra se méltatott.

– Könnyebb dolgod lesz akkor – mondta távolian –, ha nincs benned megvetés. Vesd meg a könyveket, vesd meg a segítségre szoruló embereket, és önmagadat veted meg. A saját munkádat.

– Képtelen vagyok. Én ezt nem csinálom.

Seredith felnevetett. És ez oly közel állt a tőle megszokott kedélyes horkantáshoz, hogy összerándult a gyomrom.

– Nagyon is képes vagy. Kötőnek születni kell. S te annak születtél, fiú. E pillanatban talán nincs ínyedre a gondolat, de idővel majd megértésre teszel szert. Úgysem lesz tőle nyugovásod. Egy hatalmas erő munkál benned. Emiatt lettél beteg, amikor… Ez erősebb benned, mint a legtöbb általam ismert kötőnél. Majd meglátod.

– Honnét tudja? Talán téved.

– Tudom, Emmett.

– Hogyhogy?

– A kötőláz volt az áruló jel. Jó kötő leszel. Minden tekintetben.

A fejemet ráztam, és egyre csak ráztam, noha magam sem tudtam, miért teszem.

– Némelykor ugyancsak nehéz a dolgunk. Megesik, hogy dühös vagy szomorú leszek közben. Néha megbánást érzek: ha tudtam volna, miféle emlékekről van szó, eszembe sem jut… – Elhallgatott és félrepillantott. –

Jobbára nem érint meg a dolog. Néha viszont oly boldog vagyok, amikor látom elvonulni a fájdalmat, hogy ha az lett volna az egyetlen ember, akin valaha segítettem, már akkor is megérte volna.

– Nem csinálom. Hiszen helytelen. A természet ellen való.

Lehajtotta a fejét, és látványosan megemelkedett a válla, akkorát sóhajtott.

Szeme alatt oly finomnak tetszett a bőr, mint hímpor a pille szárnyán: egyetlen érintés is letörölhetné és csak a csupasz csont marad. Anélkül, hogy rám nézett volna, így szólt:

– Titkos elhívás a miénk, Emmett. Ránk ruháztatnak más emlékei. Elvenni a legmélyebb, legsötétebb részüket, és mindörökre megőrizni. Megtisztelni, feldíszíteni, még ha soha senki nem fogja is látni. Az életed árán is vigyázni rá…

– Nem leszek felmagasztalt börtönőr.

Felkapta a fejét. Egy hosszú pillanatig azt hittem, mindjárt ismét megüt.

– Ezért hallgattam mindeddig – mondta végül. – Mert még nem állsz készen, még küzdelmet vívsz. De most már tudod. És szerencsés vagy, hogy ide kerültél. Ha valamelyik castlefordi kötőhöz szegődtél volna el, már réges-rég kiverték volna belőled a skrupulusaidat.

Kitartottam az ujjamat, és áthúztam a gyertyalángon, aztán még egyszer, az elviselhetőség határáig lassítva a mozdulatot. Túl sok kérdés tolult fel; a fájdalomra összpontosítottam, és hagytam, hogy a beszélőkém döntsön helyettem.

– Voltaképpen miért vagyok itt?

Pislantott.

– Mert én voltam a legközelebb. És… – Elhallgatott.

Félresiklott a tekintete. A halántékát dörgölte, és csak most tűnt fel nekem a pír az arcán.

– Kimerültem, Emmett. Azt hiszem, mára végeztünk. Egyetértesz?

Igaza volt. Úgy elfáradtam, hogy forgott velem a világ. Bólintottam, ő felállt. A kezemet nyújtottam neki, de nem törődött velem. Már az ajtó felé battyogott a szűkös térben.

– Seredith.

Megállt, de nem fordult felém. Felcsúszott az inge ujja, ahogy megtámaszkodott a falon, gyermeki csuklója volt.

– Igen?

– Hol tartja a könyveket?

Felemelt karjával a falon lévő kerek lemez felé mutatott.

– A mögött ott van egy falfülke.

– Megnézhetem?

– Igen. – Megfordult, és a nyakában lógó kulcsért nyúlt, azután megtorpant.

– De nem most. Majd máskor.

Pusztán kíváncsiságból kérdeztem. Volt azonban valami Seredith arckifejezésében, vagy éppenséggel valami hiányzott, aminek pedig ott kellett volna lennie az arcán… Nyelvemet két fogam közti éles réshez nyomva fürkésztem őt. Hajtincsek tapadtak verítéktől csatakosan a homlokára. Támolygott. Léptem egyet felé, de ő hátratántorodott, mintha nem tudná elviselni a közelségemet.

– Jó éjt, Emmett.

Elnéztem, ahogy megfordul, és a küszöbön erőt gyűjt, mint aki alig áll a lábán. El kellett volna engednem, de nem bírtam türtőztetni magam.

– Seredith… Mi történik, ha a könyvek a lángok martalékává lesznek? Meghalnak az emberek?

Nem nézett rám. A lépcsőhöz csoszogott, és megindult felfelé.

– Nem – felelte. – Emlékeznek.

Már gondolkodni sem bírtam a fáradtságtól. Seredith lefeküdt, nekem is követnem kellene a példáját. Bárcsak már egy órával ezelőtt aludni tértem volna ahelyett, hogy odatelepszem a tűzhely mellé a műhelyben. Aludni.

Vágytam belezuhanni az öntudatlanságba. Mindennél jobban sóvárogtam utána, hogy beburkoljon a sötét. Nem akartam ott lenni, ahol vagyok.

Leültem. Pontosabban azon kaptam magam, hogy már ülök, keresztbe vetett lábbal kuporgok a földön, hátamat az egyik doboznak vetve. Nem volt erőm kényelmesebb pozitúrát keresni. Helyette átöleltem a térdemet, és a fejemet ráhajtva aludtam.

Ébredéskor a béke érzete járt át. Majdnem koromsötét volt – időközben kialudt a gyertya –, és olyan érzésem támadt, mintha sodródnék és lassan szétoszolnék a sötétség lágy áramlataiban. Aztán visszatért néhány emlékem, de minden kicsi volt és távoli, nem árthatott nekem, csak mintha ezüstcsészén látnám tükröződni. Felálltam, és ásítozva eltapogatództam a lépcsőig. Mivel eddig azt hittem, hogy az éjszaka közepe van, a műhely ablakán beszűrődő szürkés fény pislogásra késztetett, megdörzsöltem a szememet. Most is esett az eső, épp csak csendes szemerkéléssé szelídült, s csak imitt-amott maradtak szutykos hófoltok.

Seredithnek mégis igaza volt az olvadást illetően; egy alkalommal még biztosan ki fog jönni hozzánk a posta, mielőtt istenigazában beállna a tél.

Kialudt a tűz a kályhában. Haboztam; legszívesebben úgy hagytam volna és elmegyek lefeküdni; de hát reggel volt, várt a munka. Munka. Nem akaródzott rágondolnom.

Lekuporodtam, és gondoskodtam a tűzről. Mire rendesen begyulladt, addigra valamelyest átmelegedtem, csakhogy a ház mélységes, fagyos csendjét a tűzhely melege sem oszlathatta el. Elmulasztottam bedeszkázni a betört ablakot, de nem csupán erről volt szó. Megráztam a fejemet, hátha csak a fülem űz velem tréfát. Olyan érzésem támadt, mint amikor a hó minden hangot elfojt, egyfajta messzeség költözött a dolgokba, mintha puszta visszhang lenne minden, amit hallok.

Tea. Csaknem üres volt a kanna. Tettem oda vizet forrni, és bementem a kamrába új adag teafűért. Az előtéren áthaladva elfordítottam az arcomat a fűrészes szélű ablak felől bevágó nyirkos huzattól. Amint ittam valami meleget, kerítek egy darab papundeklit.

Seredith ott kuporgott a lépcsőn, fejét a korlátnak döntve.

– Seredith? Seredith!

Csak amikor megmoccant, akkor tudatosodott bennem, mennyire megrémültem. Ahogy óvatosan lábra segítettem, döbbenettel tapasztaltam, milyen könnyű és micsoda forróság süt belőle. Csupa víz volt, és tüzelt az arca. Dünnyögött valamit, közelebb hajoltam hozzá, hogy halljam.

– Jól vagyok. – Ezt motyogta, és kellemetlen volt a lehelete, mintha ott belül rothadásnak indult volna benne valami. – Épp csak megpihentem kicsit.

– Rendben. Odakísérem az ágyához.

– Tökéletesen jól vagyok. Nem szükséges.

– Tudom – feleltem. – No, jöjjön. – Húztam-vontam fel a lépcsőn, grádicsról grádicsra, majd végig a folyosón a szobájáig. Bemászott az ágyba, és úgy a fülére húzta a takarót, mint aki majd megfagy. Lesiettem, hogy hozzak neki egy kancsó vizet, lázcsillapító herbateát és még több takarót; de mire visszaértem hozzá a szobába, addigra elaludt. Le is vetkőzött, ott hevert a ruhája egy kupacban a földön.

Mozdulatlanul hallgattam a csendet. Hallottam Seredith lélegzését – amely a kívánatosnál kapkodóbb és hangosabb volt – meg az eső halk kopogását az ablaktáblán; de mindemögött és a fülemben doboló vér zajától eltekintve nem létezett semmi, csupán a ház tömör üressége, s azon túl a láp.

Magányosabb voltam itt, mint bármikor addigi életem során.

Leültem. Ebben a fényben, alva Seredith még vénebbnek látszott; orcáján és az álla alatt megereszkedett a bőr, mely vékonyan feszült az orra és a szeme körül. Szája sarkában nyálcsepp lógott. Dünnyögött valamit, és átfordult a másik oldalára, keze megrándult, a takaróba csimpaszkodott.

Bőre krétaszerű, sárgás színezetet kapott a kopottas, indigókék-fehér ágytakaró mellett, miközben itt-ott esőcseppek árnyéka kúszott át a vászonanyagon.

Körbenéztem. Nappali fényben még nem jártam itt. Volt a szobában egy kisebb tűzhely, az ablakülést kipárnázták, és volt egy karosszék, amelyet mintha moha lepett volna, egyébként szinte ugyanolyan sivár volt, mint az én szobám. Sehol egy kép vagy dísz a kandalló felett. Az ablakon beszűrődő fény falra vetülő mintái és az esőárnyékok folyós ezüstje volt a szoba minden ékessége. Még a szüleimnél is nagyobb pompa volt.

Ugyanakkor Seredith nem szűkölködött; ezt a heti rendszerességgel Castlefordba küldött rendelésekből és Toller szállítmányaiból szűrtem le.

Eddig még nem gondolkoztam azon, hogy vajon honnan van pénze. Ha netalán meghalna…

Lenéztem a párnán heverő arcára, és rám tört a szorongás. Uralkodnom kellett magamon, hogy ne rázzam fel és ne diktáljam bele a teát erőnek erejével; az lesz a legjobb, ha hagyom aludni. Begyújthatnék, hozhatnék be nedves borogatást, készíthetnék neki mézes vizet, mikorra magától felébred.

De csak ültem ott mozdulatlanul, képtelen voltam őt magára hagyni. Oly sokszor kerültünk fordított helyzetbe – amikor egy szobor nyugalmával virrasztott mellettem, míg én aludtam –, mégsem éreztette velem soha, hogy hálásnak illene lennem. Először merült fel bennem, hogy talán szándékos volt a korábbi gorombasága. Kapart a torkom.

Egy óra múlva egy kocsi távoli nyekergése ütötte meg a fülemet az esőn át, végül csörömpölni kezdett a csengő. A posta. Felszegtem a fejemet, és egy perverz részem azt kívánta, hogy menjen el, hadd maradjak ebben a különös, tartalmatlan csendben; aztán mégis feltápászkodtam, és lementem ajtót nyitni.

– Seredith beteg. Nem is tudom. Ideküldene valakit?

A postás a kabátja gallérja felett hunyorgott felém.

– Ugyan kit?

– Egy orvost. Vagy családtagot. – Megráztam a fejemet. – Nem tudom.

Szokott írni leveleket, vagy nem? Szóljon azoknak, akikhez Seredith a leveleit címezi.

– Hát… – Elhallgatott, és megvonta a vállát. – Jól van – mondta. – De ne számítson rá, hogy el is fognak jönni.

Azzal elhajtott. Én pedig azt figyeltem, ahogy a kocsi lassanként aprócska maszattá zsugorodik a barna fű és a félig elolvadt hó márványos végtelenjében.

VI

Akkora csend volt a házban, mintha még a falak is visszatartanák a lélegzetüket. Aznap és a rákövetkező napokban pár órás rendszerességgel kénytelen voltam kimenni és a nádat zörgető szélre fülelni, így győződtem meg arról, hogy nem süketültem meg. Kerítettem a raktárból új ablaküveget a törött helyére, és azon kaptam magam szerelés közben, hogy szükségtelen vehemenciával rakom le a szerszámokat, és a kelleténél zajosabban kopácsolok az üvegen. Szerencse, hogy nem törtem el. Amikor pedig Seredith ágyánál ültem, olyankor mindegyre köhécseltem, fészkelődtem, meg a mutatóujjamon nőtt bőrkeményedést kapirgáltam. De hasztalan zajongtam, a csendet sehogy sem törhettem meg.

Eleinte féltem. De nem történt változás: Seredith nem lett se jobban, se rosszabbul.

Kezdetben hosszú órákat átaludt, ám amikor egyik reggel bekopogtattam hozzá, épp ébren volt. Egy almát meg egy csésze mézes vizet vittem be neki, megköszönte, és ráhajolt a csészére, hogy belélegezze a gőzt.

Széthúzott függönynél aludt – jobban mondva, én nem húztam be nála a függönyt még előző éjjel –, és odakint szürke potrohú felhőket cibált a szél.

Helyenként ki-kiragyogott a napkorong. Seredith jól hallhatóan sóhajtott.

– Menj innen, Emmett.

Odafordultam felé. Most is nedves volt az arca, de már lehúzódott róla a pirosság, és jobb színben is volt.

– Komolyan mondom. Eredj, és csinálj valami hasznosat.

Haboztam. Most, hogy Seredith ébren volt, egy részem kérdéseket akart intézni hozzá – attól kezdve rágtak engem e kérdések, hogy átléptem a könyvkötő műhely küszöbét; immár semmi oka nem volt rá, hogy titkolózzék előttem…

Valami mégis visszariasztott attól, hogy feltegyem a kérdéseimet. Nem akartam tudni a válaszokat; a tudás valóságossá tenné mindezt. Mindössze annyit mondtam:

– Biztos benne?

Visszafeküdt anélkül, hogy válaszolt volna. Nagy sokára újabb mély sóhajt hallatva így szólt:

– Nincs jobb dolgod? Nem állhatom, ahogy vizslatsz.

Akár meg is sértődhettem volna, de csak bólintottam, habár csukva volt a szeme, és fellélegezve léptem ki a folyosóra.

Eltökéltem, hogy nem fogok elmélkedni, így aztán a munkába vetettem magam. Amikor a hallban a legalsó lépcsőfokra lerogyva az órára pillantottam, konstatáltam, hogy már hosszú órák óta fáradozom: kitisztítottam és megtöltöttem olajjal a lámpákat, felsúroltam a padlót, kisikáltam a konyhaszekrényeket ecettel, felsepertem a hallt, levendulavizet hintettem a padlójára, és kifényesítettem a korlátot méhviasszal. Olyan feladatok is akadtak, amelyeket odahaza anyám vagy Alta végzett volna; én a magam részéről a szememet forgatva gátlástalan lábnyomokat hagytam volna a tiszta padlójukon. Most viszont a hátamra tapadt az ingem, és bűzlöttem az izzadságtól, de amikor körülnéztem, elégedett voltam a látvánnyal. Először azt hittem, Seredith kedvéért szorgoskodom, de rá kellett döbbennem, hogy önmagam miatt teszem. Amióta Seredith ágynak esett, azóta csak az enyém volt a ház.

Felegyenesedtem. Reggel óta egy falatot sem ettem, mégsem voltam éhes.

Hosszasan ácsorogtam ott fél lábbal a grádicson, mint aki fontos döntés előtt áll: valami mégis arra késztetett, hogy forduljak meg, és a műhelybe vezető folyosó felé induljak. Csukva volt az ajtó, és szikrázó napfény fogadott, amikor benyitottam.

Különös gondot fordítottam a tűzhely begyújtására, mivel magam hasogattam fel a fát, és nem akartam pazarolni. Azután módszeresen kitakarítottam a helyiséget egyik sarkától a másikig, megigazítottam a polcokat, szerszámokat éleztem, beolajoztam a préseket, felsöpörtem. A szekrényekben is rendet tettem, és felfedeztem egy halom régről maradt tartalék bőrt és vásznat, valamint egy stósz márványozott papírt a fiókos szekrény fenekén.

Találtam egy virágfaragással díszes hajtogatócsontot, egy könyvnyi ezüstlapot, egy méretes, umbrabarna-csíkos achát polírozókövet. Seredith ügyelt ugyan a rendre, de mintha sosem dobott volna ki semmit. Az egyik szekrényben egy fadobozt leltem, tele mindenféle csecsebecsével régi selyembe bugyolálva, mintha kincsek volnának: volt ott egy gyermekfőkötő, egy hajtincs, egy óratartóba mélyesztett dagerrotípia, egy súlyos ezüstgyűrű, amit sokáig forgatgattam a tenyeremen, és néztem, ahogy kékről előbb lilára, majd zöldre vált a színe. Gondosan visszatettem a dobozt a helyére, betoltam egy halom mérlegsúly mögé, és amint nem volt a szemem előtt, szinte rögtön meg is feledkeztem róla.

Akadt még továbbá egy egész doboznyi betű ömlesztve, többüvegcsényi festék, amit már régen ki kellett volna önteni, valamint megszáradt szivacsdarabkák, amelyeket meg ki kellett volna mosni. Mindez boldogsággal töltött el, szokatlan, érzéki boldogság járt át, ahogy letisztultak és jelentőséggel teltek meg körülöttem a dolgok – egy penge éle, a kéményben fütyülő szél, az állott csiriz erjedt szaga, a kályhában elhamvadó fahasábok.

Hanem amikor most végeztem, nem elégedettséget éreztem, hanem félelmet, mintha nehéz megpróbáltatás elé néznék.

Amikor összeszedtem Seredith levetett ruháját, a kulcsai a nadrágzsebében voltak. Most ott lapultak az enyémben. A nyakában hordott kulcs nem, csak a többi ajtóhoz valók, a ház elülső és hátulsó bejáratáé meg a műhely végében lévő hármas zárú ajtóé. A testem részének éreztem zsebemet lehúzó tömegüket. A korábban tapasztalt birtokosi érzésem átminősült valami egészen mássá.

Kinéztem a végtelen lápra. Időközben elállt a szél, s most vastag, szürke fallá tapadtak össze a felhők, miközben a csillámló víz éppoly mozdulatlan volt, mint egy tükör lapja. Egy rezdülés se; akárha az ablaktáblára festett képet látnék. Holt idő. Vajon mit csinálnak most az otthoniak? Ilyenkor van itt az ideje levágni a jószágot, hacsak Pa már előbb neki nem állt; javítási munkálatok is esedékesek, a pajta hátulsó fala például reparálásra vár. Ha fel akarjuk húzni azt a galagonyasövényt a szántó határában, ahogy azt még a múlt esztendőben javasoltam, akkor lassan ideje ültetni. Egy emlék csiklandozta az idegeimet, hogy éles tüskék szurkálják elgémberedett ujjaimat. Hirtelen mintha terpentin- és kámforillatot éreztem volna, Ma készített ezekből balzsamírt fagydaganatra; de ahogy az orromhoz emeltem a kezemet, tenyeremen csak a por és a méhviasz szagát éreztem.

Levedlettem én már azt az életet.

Felemeltem a fejemet és hallgatóztam. Semmi nesz. Várakozott az egész ház. Elővettem a kulcscsomót a zsebemből, s a prések mellett ellépve, az elnyűtt padlódeszkákon át a műhely végében lévő ajtóhoz lépkedtem. A torkomban dobogott a szívem, aztán a három kulcs becsúszott szépen a három zárba, és sorban egymás után gond nélkül elfordult.

Seredith alaposan beolajozta a zsanérokat. Oly könnyedén tárult ki az ajtó, mintha a túloldalról nyitották volna ki. Nem tudom, miért gondoltam azt, hogy szorulni fog. A pulzusom egyszerre szaporává vált, fekete pettyek ugráltak a szemem előtt; de aztán pillanatokon belül kitisztult a látásom, és egy sivár szoba képe tárult elém a műhelybelihez hasonlóan magas, függöny nélküli ablakokkal. Láttam a szobában egy tiszta asztalt, két átellenes oldalán egy-egy székkel. A padló és a falak egyaránt csupaszok voltak. Letettem a kulcsokat az asztalra, és összerezzentem a zajtól.

Nem volt jogom ide bejönni. Mégsem tehettem mást. Moccanatlanul álltam, nem törődve a gerincoszlopom tövét birizgáló, viszketeg érzéssel.

Az ablakok szürkéllő hátterében a könyvkötő székének csak a sziluettje rajzolódott ki.

Egyenes támlájú, egyszerű szék volt – kevésbé kényelmes, mint az ajtóhoz közelebb eső –, mégis megéreztem, hogy az Seredith széke. Kihúztam a másikat, odakoccantva lábait az egyenetlen padlóhoz, és leültem rá. Vajon hány ember várta már e helyen, hogy megfosszák az emlékeitől?

Elegendően ahhoz, hogy jártukban-keltükben ösvényt koptassanak a padlóba.

Milyen élmény lehetett? El tudtam képzelni a gyomrot összerántó félelmüket, a rettenetet, ami a visszafordíthatatlanság érzetétől vett rajtuk erőt, attól a gondolattól, hogy eztán más emberek lesznek. De milyen maga a pillanat? Amikor kiszakítanak valamit a lélek legmélyéről, az milyen érzés? S aztán egy hiánnyal élni tovább. Újból magam előtt láttam a távozó Milly kiüresedett tekintetét, és összeszorítottam a fogamat. Melyik a rosszabb?

Semmit sem érezni, vagy bánkódni valami után, amire már nem is emlékszik az ember? A felejtés nyilvánvalóan magában foglalja a szomorúság hiányát is, máskülönben mi volna az értelme? Ám a dermedtség alighanem az én egy részét is eltompítja, mintha maga a lélek zsibbadna el.

Mély lélegzetet vettem. Túlontúl könnyű volt beleképzelnem magam abba a székbe; inkább Seredithébe kéne beleülnöm. Milyen érzés lehet neki?

Belenézni a másik ember szemébe, majd megtenni vele azt… Rosszullét környékezett. Akárhogy néztem is. Seredith segítségnek nevezte. De hát hogyan lehetséges ez?

Felálltam, és mert bevertem a bokámat az asztal sarkába, megkapaszkodtam a széktámlában. A faragása belevágott a tenyerembe, nem sebzett ugyan meg, de meghökkentett. Közelebbről is megszemléltem, kékes fénnyel csillogott rajta az erezet.

Oly sokszor esett már meg, hogy a fényvisszaverődés idézte elő a kórt. A napnak a hall padlójára vetülő csipkefénye, egy félig nyitva hagyott ajtón ferdén beszűrődő világosság.

Tudtam, hogyan kezdődik, az élénk alakzat, amely nem volt egészen emlék, kulcsként csusszant bele az elmémen hasadt résbe, és máris kiáradt a betegség. Most is ugyanez a felismerés és félelem hasított belém.

Ösztönösen összegörnyedtem, és vártam, hogy magába szippantson a feketeség. Itt a vége, a szakadék szélére értem. Ott voltam a legrettegettebb helyen, a forrásnál, a szívben.

Megroggyant a térdem. A székbe roskadtam, és felvérteztem magam az összeomlásra.

Elmém azonban szilárd maradt. Megreccsent egy gerenda, egér kaparászott a zsúptetőn az ablak felett. A sötétség egy karnyújtásnyira hömpölygött, mint az árapály, aztán ahelyett, hogy elborított volna, visszahúzódott.

Nem vettem levegőt. Semmi sem történt. A sötétség mindinkább hátrahúzódott, míg azt nem éreztem, hogy védtelen vagyok, és elönt a szürke fény, még a szemem is könnybe lábadt.

Eltelt valamennyi idő. Lenéztem a tiszta asztalon nyugvó kezemre. Amikor eljöttem hazulról, még halottfehér és pókszerű volt. Most bőrkeményedés nőtt a bal mutatóujjamra, mert tompa késsel hántoltam a bőrt, és megnövesztettem a bal hüvelykujjam körmét, hogy ne égessem meg magam az eszközökkel, amikor mintákat égetek a borítóba. Mégis a formája volt az, ami miatt alig ismertem rá a kezemre – sovány volt, de nem csontos, és erős, de nem ormótlan. Ez már nem egy földműves keze volt, mint Páé, de nem volt beteg kéz sem. Tudhattam volna, ez egy könyvkötő keze, és nem csupán azért, mert az enyém.

Megfordítottam, és most a tenyerem vonalait vettem szemügyre, amelyek állítólag megmondják nekem, ki vagyok. Valaki – talán Alta? – egyszer azt mondta, a bal kéz azt a sorsot mutatja, amellyel született az ember, a jobb pedig azt, amelyet magának alakít. Egy mély, hosszanti vonal húzódott a jobb tenyerem közepén, mintegy félbevágva a kezemet.

Elképzeltem egy másik Emmettet, aki szüleim óhajához híven talán átvette volna a gazdaságot: egy olyan Emmettet, aki nem betegedett meg, és nem itt végzi magányosan.

Láttam, ahogy sanda vigyorral néz vissza rám, zsebre vágja fagyásos kezét, majd fütyörészve útnak ered hazafelé.

Leejtett fejjel vártam, hogy elmúljon hirtelen támadt bánatom, de nem múlt el. Sírva fakadtam, ahogy valami átszakadt bennem.

Kezdetben önkéntelen volt, mint a rosszullét: görcsösen tört rám, mintha öklendeznék, egy könyörtelen reflextől hajtva kétségbeesetten kapkodtam levegő után. Aztán mindinkább alábbhagyott, s már képes voltam két csuklás között teleszívni a tüdőmet levegővel; végül megtöröltem nyirkos arcomat, és kinyitottam a szememet. Még most is volt olyan erős a veszteségérzet, hogy könnybe lábadjon tőle a szemem, de kipislogtam a könnyeket, és ezúttal a lélegzetem felett is képes voltam uralkodni.

Amikor felemeltem a fejemet, üres és kopár volt a világ, mint a föld aratás után.

Mérföldekre elláttam, láttam, hol vagyok. Oly régóta éltem már együtt a tekintetem peremére gyűlt árnyakkal, hogy egészen megszoktam őket, most viszont nem voltak sehol.

Nem volt iszonyú e csendes szoba, csak egy szoba volt; a székek, amelyeken két ember tudott ülni egymással szemben, csupán székek voltak.

Vártam egy pillanatig, amíg kitapogattam az egykori félelem helyét, mintha egy szuvas fogat tapogatnék a nyelvemmel. Nem éreztem semmit – talán csupán távoli visszhangját a félelemnek, ami már nem a pusztulás tompa fájdalma volt, hanem valami tisztább, mint egy begyógyulóban lévő heg.

Olyasfajta illata volt a levegőnek, mint az esőzés utáni földnek, mintha minden újjászületett volna.

Fogtam a kulcsokat, és úgy távoztam, hogy nem zártam be magam után az ajtót.

Ki voltam éhezve. Az éléskamrában találtam magam, üvegből tömtem magamba az ecetes savanyúságot, és úgy eltikkadtam, mire lecsillapodtam, hogy alig láttam ki a fejemből.

Eredetileg egy tál levest akartam volna felvinni Seredithnek, de elnyomott a buzgóság a konyhaasztalnál, fejemet a karomra hajtva szunyókáltam. Mire felébredtem, kialudt a tűzhely, és majdnem sötét volt már. Újból begyújtottam – hamuval terítve be magamat is meg a tiszta padlót is –, majd sietve megmelegítettem a levest, és felvittem Seredith szobájába. A langyosnál épp csak valamicskét volt melegebb a tál, de Seredith kétségkívül amúgy is alszik. Lábbal löktem be az ajtót, és körbekémleltem.

Ébren ült az ágyban. Égett a lámpa, és víz állt előtte üvegtálkában, ami arra az ingre fókuszálta a fényt, amelyet Seredith éppen foltozott. Feltekintett rám, elmosolyodott.

– Jobban festesz, Emmett.

– Én?

– Igen. – Fürkész pillantást vetett rám, és egyszerre megváltozott az arca.

Megállt a keze a levegőben, és a következő pillanatban félretette az inget.

– Ülj le.

Az ágya melletti asztalkára tettem a tálcát, és odahúztam a széket. Egy ujjal eltolta az államat, és megbillentette az arcomat a lámpafény felé. Nem ez volt az első alkalom, hogy hozzám ért – gyakran korrigálta az eszköztartó kezemet, vagy hajolt oda hozzám, hogy szemléltessen valamit –, most mégis viszketni kezdtem az érintésétől.

Azt mondta:

– Megbékéltél hát a dologgal.

Felnéztem a szemébe. Magában bólogatott. Azután nagy sóhajjal hátradőlt a párnáira.

– Okos fiú vagy te. Tudtam én, hogy előbb-utóbb megnyugszol. Milyen érzés?

Nem feleltem. Túlontúl törékeny megnyugvás volt; ha beszélek róla, akár csak Seredithnek is, még megsemmisítem.

Ő a mennyezetre mosolygott, aztán oldalvást lesiklott rám a tekintete.

– Örülök. Jobban megszenvedted a lázat, mint a legtöbbek. De már vége. Ó – vonta meg a vállát, mintha közben mondtam volna valamit –, igen, lesz majd más, sose lesz könnyű, mindig érezni fogsz magadban egy űrt, de rossz álmok és rémlátomások nélkül élhetsz tovább. – Elhallgatott.

Felszínesen lélegzett, és egy ér lüktetett a halántékán.

– Semmit sem tudok – böktem ki minden erőmet megfeszítve. – Hogy lehetnék kötő, ha azt sem tudom, hogy megy ez.

– Ne most. Ne most, különben nem kötés lesz belőle, hanem halottas ágy nekem. – Nyeldeklésre emlékeztető hangon felnevetett. – Amint újra jól leszek, kitanítalak, fiú. Maga a kötés természetesen jön majd, a többit viszont még el kell sajátítanod. – Köhögésbe fulladt a hangja. Kitöltöttem neki egy pohár vizet, ám ő oda se nézve legyintett. – Amint vége szakad a havazásnak, meg fogunk látogatni egy littlemore-i illetőségű jó barátot. Az az asszony volt… – habozott, habár talán csak azért, hogy újra levegőhöz jusson – …a mesterem utolsó segédje, miután én eljöttem onnan. Most a faluban él a családjával. Kiváló kötő. Amellett bábaasszony is – tette hozzá.

– A kötés és az orvoslás mindig is kéz a kézben járt. Fájdalmat csillapítani, kifelé s befelé segíteni az embert az életben.

Nagyot nyeltem; de túl sokszor láttam állatokat születni és meghalni, hogysem elgyávulhattam volna.

– Ügyes leszel benne, fiú. Csak észben kell tartanod, miért tesszük, amit teszünk, és minden rendben lesz. – Oldalról csillantotta rám a szemét. – A kötés, a mesterségünk olyasvalami, amire alkalmanként igenis szükség van.

Akármit beszéljenek is az emberek.

– Seredith, aznap éjjel, amikor megjelentek itt azok az emberek, hogy felgyújtsák a műhelyt… – Nehezen jöttek a számra a szavak. – Féltek magától. Kettőnktől.

Semmi válasz.

– Seredith. Azt hitték a viharról, hogy én hívtam. Boszorkánynak nevezték magát.

Újból felnevetett. Ami aztán köhögőrohamba torkollott, meg kellett kapaszkodnia az ágy szélében.

– Ha képesek volnánk mindarra, amit híresztelnek rólunk, akkor selyemben és aranybrokátban aludnék.

– De majdnem olyan volt, mintha tényleg…

– Ne légy nevetséges. – Rekedtes lélegzetvétel. – Az idők kezdete óta boszorkánynak neveznek. Hajdanán szóbűbájnak hívták, s a démonidézéssel tekintették egyenértékűnek.

Meg is égettek minket érte. A keresztesek nem találtak ki semmi újat, mindig is bűnbakok voltunk. Nos, úgy hiszem, a tudás valóban egyfajta mágia. De nem. Te kötő vagy, se több, se kevesebb. Kétségkívül nem felelsz az időjárásért. – Az utolsó szavakat elfúló hangon ejtette.

– Ne tovább most.

Bólintottam, és magamban tartottam a következő kérdést. Amikor jobban lesz, kedvemre kifaggathatom. Rám mosolygott, és lehunyta a szemét, már azt hittem, elaludt. De amikor felemelkedtem, odaintett nekem, és a székre mutatott. Újból elhelyezkedtem, s egy idő után azt éreztem, hogy elernyed a testem, mintha olyan görcsöket oldott volna fel bennem a csend, amelyekről addig nem is tudtam. Csaknem kialudt a tűz; hamu szőtte be mohamód a zsarátnokot. Tennem kéne még rá, de sehogy sem bírtam rávenni magam, hogy felálljak. Az ellipszis alakba gyűlt fényfoltba dugtam az ujjamat, hagytam gyűrűként megpihenni az ujjpercemen. Amikor hátradőltem, a foltvarrott ágytakaróra vetülve rajzolt ki egy páfránymintát. Elképzeltem

Sereditht, amint a takarót varrja, kockáról kockára halad vele a hosszúra nyúló télben. Szinte láttam, ahogy a tűz mellett ül, és homlokát ráncolva éppen elharapja a cérna végét; csakhogy a fejemben átlényegült valaki mássá, Ma lett belőle, vagy Alta, bárki, egy asszony, aki egyszerre ifjú és vén.

Megszólalt a csengő. Kábán tápászkodtam fel. Ugyanis közben elszundítottam. Az ébredés határán már hallottam egy ideje a kerekek és a lovak keltette zajt, ahogy az út felől a ház irányába zörömbölnek, de csak most fejtettem meg a hangok jelentését. Sötét volt odakint, az ablakból a tükörképem bámult rám vissza kísértetiesen és zavarodottan. Újból felcsörömpölt a csengő, és bosszús dünnyögés ütötte meg a fülemet az ablak alatti tornác irányából. Lámpásfény is pislákolt.

Seredithre pillantottam, ő azonban mélyen aludt. Megint szólt a csengő, ezúttal hosszabban, szaggatott dühvel visszhangzott, mintha túl erősen rántották volna meg a zsinórját.

Seredith arca megrezzent, és a lélegzésének ritmusa is megtört.

Kisiettem a szobából, le a lépcsőn. Nem akart szűnni a türelmetlen, disszonáns kongás, ezért elkiáltottam magam:

– Igen, jövök már! – Eszembe se jutott félni, amíg félre nem rántottam a reteszt, és ki nem tártam az ajtót; csak jócskán megkésve torpantam meg, hiszen a fáklyás férfiak is visszatérhettek volna, hogy ránk gyújtsák a házat.

De nem ők voltak azok.

Az előttem álló férfi éppen egy mondat közepén tartott, de most elhallgatott, és tetőtől talpig végigmért. Magas kalapot és palástot viselt; a sötétben csupán az alakját és villogó szemét tudtam kivenni. Egy kordé állt a háta mögött, a bakról lógott a lámpás. Fénye kirajzolta a lóról felszálló gőzt, láthatóvá tette gomolygó leheletét. Néhány lépés távolságra egy másik ember toporgott, és türelmetlen hangokat szűrt át a foga között.

– Mit akarnak?

Az első férfi megszívta és a kesztyűje hátulsó felébe törölte az orrát.

Levette a kalapját, odanyújtotta nekem, és tett egy lépést előre, mintegy kierőszakolva, hogy átengedjem a küszöbön. Egyik ujjától a másikig haladva lehúzta a kesztyűjét, majd ráfektette a kalap karimájára.

Rakoncátlan fürtökben bodorodó haja csaknem a válláig ért.

– Kezdetnek egy forró italt és jó vacsorát. Jöjjön be, Ferguson, dermesztő idő van odakint.

– Ki a fene maga?

Felpillantott rám. A másik férfi, az a Ferguson is becsörtetett, s miközben topogott, hogy felmelegedjen, a válla felett vetette oda a kocsisnak:

– Itt várj. – Azzal lecsapta a táskáját a földre, mely mozdulatát nehéz, csengő-bongó puffanás kísérte.

Az első férfi felsóhajtott.

– Biztosan a segédje vagy. A nevem Mr. De Havilland, doktor Fergusont hozom, hogy megvizsgálja Sereditht. Hogy van most? – A kis falitükörhöz lépdelt, és a szakállát simogatva nézegette magát. – Miért van itt ilyen sötét? Az ég szerelmére, gyújts meg néhány lámpást.

– Emmett vagyok.

Erre csak legyintett, mintha mellékes lenne a nevem.

– Ébren van? Minél hamarább megnézi a doktor, annál előbb visszaindulhat.

– Nem, nem hinném, hogy…

– Ez esetben kénytelenek leszünk őt felébreszteni. Hozz fel nekünk egy kancsó teát, meg némi brandyt. S valami harapnivalót is. – Ellépett mellettem, és felfelé indult a lépcsőn. – Erre jöjjön, Ferguson.

Az utána induló Ferguson hideg levegőt és nedves gyapjúszagot húzott maga után, majd mintegy megkésett gondolattól ösztökélve hátranyúlt, hogy a kezembe nyomja a kalapját.

Szántszándékkal a puha filcbe mélyesztettem a körmömet, amikor felakasztottam a kampóra a másik mellé. Nem akartam engedelmeskedni De Havillandnek, de csukott ajtónál olyan rettentő sötét volt, hogy az orromig se láttam. Lámpát gyújtottam.

Lábnyomokat hagytak a padlón, a lépcsőfokokat a csizmasarkaikról lepergett sárdarabkák terítették be.

Haboztam. A harag és a bizonytalanság más-más irányba terelt. Végül bementem a konyhába, és készítettem egy kancsó teát – csakis Seredithnek, emlékeztettem magam –, amit aztán felvittem. Hanem amikor bekopogtam, De Havilland szólt ki:

– Ne most. – Castlefordi dialektusban beszélt, de a hangja emlékeztetett engem valakire.

Emelt hangon szóltam neki vissza az ajtó lapján át:

– Ön kérte…

– Ne most!

– Emmett. – Seredith hangja. – Gyere be. – Köhögött, és amikor benyitottam, láttam, hogy az ágytakaróba kapaszkodva próbál levegőhöz jutni. Felemelte a fejét, vörös és nedves volt a szeme. Intett, hogy kerüljek beljebb. De Havilland keresztbe font karral állt az ablaknál, Ferguson a kályha mellől nézett egyikükről a másikra. A szoba meg mintha összezsugorodott volna. – Ő itt Emmett – nyögte Seredith nagy nehezen. – A segédem.

– Már találkoztunk – mondtam.

– Ha már úgyis itt vagy – így De Havilland –, igazán jobb belátásra bírhatnád Sereditht.

Egyenesen Castlefordból jöttünk, és nem hagyja a doktornak, hogy megvizsgálja.

– Én nem hívtam magukat – mondta Seredith.

– A segédje hívott.

Seredith olyan pillantással sújtott, amitől az arcomba szökött a vér.

– Nos, sajnálom, hogy elvesztegették az idejüket.

– Abszurdum. Elfoglalt ember vagyok, mint azt maga is tudja. Bokros teendőkkel.

– Mondtam már, nem én hívtalak! – Seredith gyerekesen oldalt fordította a fejét, De Havilland a szemét forgatva nézett a doktorra. – Teljesen jól vagyok – mondta Seredith. – Meghűltem valamelyik éjjel, ez minden.

– Csúnyán köhög. – A doktor most szólt hozzá először, és olyan tapintatos hangot ütött meg, ami már-már kenetteljesnek volt mondható. – Talán bővebben is mesélhetne nekem a hogylétéről.

Seredith az ajkát biggyesztette, biztosra vettem, hogy ellenkezni fog, ám ekkor De Havillandre siklott a tekintete, végül így szólt:

– Kimerültség. Láz. Mellkasfájdalom. Ennyi az egész.

– Ha szabadna… – A doktor odalépett hozzá, és oly fürgén fogta meg a csuklóját, hogy Seredithnek nem volt ideje azt elkapni előle. – Ühüm, értem. Köszönöm. – Vetett egy pillantást De Havillandre, aminek a jelentését nem tudtam értelmezni, majd azt mondta: – Azt hiszem, nem is háborgatjuk önt tovább.

– Pompás. – De Havilland ellépdelt az ágy mellett, egy pillanatra megtorpant, mintha mondani készülne valamit, aztán csak a vállát vonta meg. Mint korábban, most is ugyanolyan szórakozott határozottsággal

lépett felém, ezzel jelezte, hogy álljak félre az útjából. Ferguson követte, így kettesben maradtam Seredithszel.

– Sajnálom. Aggódtam.

Ő mintha meg se hallott volna. Csukva volt a szeme, orcáján vörös tinta módjára virítottak az elpattant erek. Mindazonáltal tudta, hogy ott vagyok, ugyanis egy perc múlva szó nélkül, egy kézlegyintéssel kizavart.

Kiléptem a folyosóra. A lámpafény bevilágította a lépcsőt, a korláton is átszűrődött, és minden tárgyat aranyos mázzal vont be. Felhallatszott a beszélgetésük a hallból. A legfelső lépcsőhöz ballagtam, s ott megálltam hallgatózni. Tisztán hallottam a hangjukat.

– …nyakas öregasszony – mondta De Havilland. – A bocsánatát kérem. A postás beszámolója alapján az a benyomás alakult ki bennem, hogy Seredith személyesen…

– Semmi gond, igazán. Bárhogy is, azt hiszem, eleget láttam. Legyengült, de nem kell valós veszéllyel számolnunk, hacsak hirtelen nem romlik az állapota. – Átvágott a hallon, feltételeztem, hogy a kalapjáért. – Eldöntötte már, hogy mit szándékozik tenni?

– Az lesz a legjobb, ha itt maradok, és szemmel tartom. Amíg jobban nem lesz, vagy…

– Sajnálatos, hogy ilyen messze lakik. Máskülönben a legnagyobb örömmel kezelném.

– Na, igen – mondta De Havilland, és horkantott. – Ő egy élő anakronizmus. Az ember azt hinné, a sötét középkorban vagyunk. Ha már egyszer nem hajlandó lemondani a mesterségéről, dolgozhatna az én műhelyemben is, kényelemben. Hányszor próbáltam rávenni! Ő azonban ragaszkodik hozzá, hogy itt marad. S most még azt az átkozott segédet is maga mellé vette.

– Valóban csökönyösnek tűnik kissé.

– Az őrületbe kerget. – Átszűrt egy sóhajt a foga között. – Nos, azt hiszem, egy darabig kénytelen leszek tűrni, hátha közben jobb belátásra bírhatom.

– Sok szerencsét. Ó… – Hallani lehetett, ahogy a doktor kiold egy csatot. –

Ha fájdalmai lennének, vagy álmatlanság gyötörné, ebből adjon neki pár cseppet. Nem többet.

– Ó, rendben. Akkor, jó éjt. – Nyílt és csukódott az ajtó, odakint nyekeregve-zörögve elhajtott a kocsi. Ezzel egy időben lépteket is lehetett hallani, ahogy De Havilland felfelé jött a lépcsőn. Felemelte a lámpást, amikor megpillantott, és rám bámult.

– Hallgatóztál, mi? – Nem hagyott időt a válaszadásra. Ellépett mellettem, és a válla felett még hozzátette: – Hozz tiszta ágyneműt.

Követtem. A szobámba benyitva megtorpant, és félrebiccentett fejjel nézett rám.

– Igen?

– Ez az én szobám – mondtam neki. – Itt szoktam…

– Nem értelek. – Azzal a képembe vágta az ajtót, és magamra maradtam a sötétben.

VII

A szalonban háltam egy fölös takaróba burkolódzva. Olyan csúszós volt a lószőr kerevet, a végén le kellett tennem az egyik lábamat a padlóra, hogy megtartsam magam. Amikor felébredtem, veszett hideg volt, és még sötét, és fájt minden porcikám. Azt sem tudtam, hol vagyok; az első pillanatban azt hittem, odakint valahol, és mindenfelől a télbe merült táj vesz körül.

Annyira hideg volt, hogy meg sem próbáltam visszaaludni. A takaróval a vállamon felálltam, és merev léptekkel kibotorkáltam a konyhába.

Meggyújtottam a tűzhelyet, és teának való vizet forraltam, miközben a horizont felett az utolsó csillagok is a semmibe vesztek. Derült volt az ég, és mire megittam a teámat, és készítettem még egy kancsónyit, hogy felvigyem, addigra napfényben fürdött a konyha.

Éppen elértem a lépcsőfordulót, amikor nyílni hallottam szobám ajtaját. A meglepetés erejével hatott rám, hogy máris ilyen ismerőssé vált számomra ez a hang: gondolkodás nélkül is tudtam, hogy az én szobám ajtaja, és nem Seredithé.

– Ó. Reméltem, hogy borotválkozóvizet hozol. Sebaj, beérem a teával is. Hozhatod.

Kipislogtam szememből a konyhaablak retinámra égett képét. De Havilland ingujjban állt a szobám ajtajában. A nappali világosságnál alaposabban is megnézhettem magamnak szürkés haja bongyor fürtjeit, fakó szemét, hímzett mellényét, no meg az arcán szétterült megvető kifejezést. A korát nehéz volt meghatározni: a haja is és a szeme is oly seszínű volt, negyvenéves éppúgy lehetett, mint hatvan.

– Igyekezz, fiú.

– Ez neki lesz.

Egy pillanatig azt hittem, vitatkozni készül. Sóhajtott.

– Helyes. Hozz még egy csészét. A forró vízzel ráérsz később is. – Elém vágott, és kopogtatás nélkül belépett Seredith hálószobájába. A könyökömmel állítottam meg a behajtódó ajtót, és De Havilland nyomában magam is betolattam.

– Menj innen – mondta Seredith. – Nem te, Emmett.

Ült az ágyban ősz hajfürtökkel keretezett arccal, ujjai az álla alatt markolászták a takarót.

Sovány volt, de egészséges színe lett az arcának, és a régi fénnyel csillogott a szeme. De Havilland keskeny mosolyra húzta a száját.

– Látom, már ébren van. Hogy érzi magát?

– Mint akire rátörtek. Mit keresel te itt?

De Havilland sóhajtott. Lesöpörte a nem létező porszemeket a mohaszín karosszékről, majd nadrágját elegánsan a térdénél felhúzva lehuppant bele.

Félrefordított fejjel feltérképezte a szobát, itt-ott megállapodott a tekintete, nyugtázta a vakolat repedéseit, az ágylábon lévő karcolásokat, meg az ágytakarón azt a sötétebb kék részt, ahol meg volt foltozva. Amikor letettem a tálcát az ágy mellé, mellettem elhajolva kitöltötte a teát az egy szem csészébe, és enyhe fintorral az arcán kortyolt belőle.

– Ez már fárasztó. Mi volna, ha nem fecsérelnénk tovább az időt, és abból indulnánk ki, hogy aggódom magáért – mondta.

– Badarság. Mikor aggódtál te értem valaha is? Emmett, hoznál még két csészét, kérlek?

Azt feleltem:

– Nem számít, Seredith, én nem vagyok szomjas – De Havillanddel egyszerre, aki meg azt mondta:

– Azt hiszem, elég lesz egy is. – Összeszorítottam a fogamat, és oda se nézve rá kimentem.

Siettem vissza a konyhából, de amikor a lépcső tetejére érve a csészére pillantottam, észrevettem benne egy porcicát. Ha De Havillandnek vittem volna, nem törődöm vele, de nem neki vittem. Amikor a csészét az ujjamon lóbálva benyitottam Seredith szobájába, ő a melle előtt keresztbe font karral, egyenes háttal ült az ágyban, De Havilland meg a karszékben terpeszkedett.

– Természetesen nem – mondta éppen. – Ön kiváló kötő. Régivágású persze, de, nos, attól még hasznomra lehet.

– A műhelyedben dolgozzam?

– Még mindig áll az ajánlatom.

– Inkább meghalok.

De Havilland rendkívül határozottan fordult felém.

– Oly boldoggá tesz, hogy végre-valahára visszataláltál hozzánk. Ha volnál szíves és töltenél Seredithnek egy csésze teát, mielőtt még szomjan hal.

Erre inkább nem válaszoltam. Kitöltöttem a tiszta csészébe a sötét teát, és Seredithnek nyújtottam, kezembe ölelve a kezét, hogy biztosan jól megfogja. Felpillantott rám, és valamelyest megenyhült engesztelhetetlen arckifejezése.

– Köszönöm, Emmett.

De Havilland két ujja közé csípte az orrnyergét. Hűvösen mosolygott.

– Változnak az idők, Seredith. Az egészségi állapotától függetlenül azt szeretném, ha átgondolná ezt. Ez a magányos életmód, mérföldekre mindentől, tudatlan, babonás parasztokat kötni. Tudja, mi keményen megdolgoztunk a hírnevünk jobbításáért, hogy az emberek megértsék, a lélek doktorai vagyunk, nem pedig boszorkányok. Maga távolról sem szolgálja mesterségünk javát.

– Ne merészelj kioktatni.

A férfi erre széttárt ujjakkal kisimított egy hajtincset a homlokából.

– Csupán arra szeretnék rámutatni, hogy a keresztesek megtanították nekünk a leckét.

– Hiszen nem is éltél még a keresztes hadjáratok idején! Hogy mersz…

– Jó, jó! – Egy pillanat múlva De Havilland előredőlt, és töltött magának még egy csésze teát.

Mostanra olyan lett, mint a festék, ő azonban mintha ezt észre sem vette volna, csak akkor húzta el a száját, amikor belekortyolt. – Gondolkozzon, Seredith. Hány embert kötött be ebben az esztendőben? Négyet? Ötöt?

Biztosan nincs annyi munkája, ami lefoglalja, hát még egy segédet is.

Ráadásul mindannyian parasztok, mit sem konyítanak a mesterséghez.

Boszorkánynak hiszik magát. – Előrehajolt, és most lágyabb lett a hangja: – Nem volna jobb Castlefordban, ahol a könyvkötők már kivívtak maguknak némi megbecsülést? Ott maguk a könyvek is tiszteletben állnak.

Meglehetős befolyással bírok, ha nem tudná. A legelőkelőbb famíliákhoz van bejárásom.

– Bejárásod? – visszhangozta Seredith. – A kötés egy életre szól.

– Ugyan, kérem. Ha enyhíthetünk a fájdalmon, miért fukarkodnánk a mesterségünkkel? Ne legyen ilyen vaskalapos.

– Elég volt! – Seredith lecsapta a csészéjét, összefröcskölve a takarót teával.

– Nem megyek Castlefordba!

– Ez a fordított sznobéria aligha tesz jót. Miért akar megrohadni ezen az isten háta mögötti helyen?

– Nem érted, igaz? – Nem hallottam még Sereditht a saját haragjával küzdeni, s ettől bennem is feltolult a düh. – Minden mástól eltekintve nem hagyhatom itt a könyveket.

De Havilland csészéje az aljhoz koccant, ahogy letette. Csillogott a pecsétgyűrű a kisujján.

– Ne nevettesse ki magát. Értem az aggályait, csakhogy a dolog végtelenül egyszerű.

Magunkkal visszük a könyveket. Van hely nálam a kriptában.

– Átengedjem neked a könyveimet? – nevetett fel Seredith. Akárha ág reccsent volna.

– A legteljesebb biztonságban lennének. Nagyobb biztonságban, mint itt magánál.

– Hát erre megy ki a játék. – Seredith a fejét rázta, és egy apró levegővétellel hátradőlt a párnáira. – Tudhattam volna. Mi másért fáradtál volna el ide? Természetesen a könyveimre akarod rátenni a kezed.

De Havilland felült, és most először rózsás pír ütközött ki az arcán.

– Nincs rá semmi szükség, hogy…

– Hány darab kerül be végül is a kriptába a könyveid közül? Azt hiszed, nem tudom, miből telik neked új műhelyre meg a cicomás mellényeidre?

– Nincs semmi törvénytelen a kereskedelmi célú könyvkötésben. Ez csupán előítélet.

– Nem a kereskedelmi kötésről beszélek – mondta Seredith úgy, mintha keserű íz gyűlt volna a szájába e szavaktól. – Hanem az igazi kötések jóváhagyás nélküli kiárusításáról, az a törvénytelen.

Egy pillanatig merőn nézték egymást. Seredith keze inakból szőtt fehér göcs volt a torkánál; úgy markolta a nyakában hordott kulcsot, mintha az a veszély fenyegetné, hogy elorozzák tőle.

– Ó, az ég szerelmére – állt fel De Havilland. – Nem is tudom, minek izgatom magam.

– Azt én sem tudom. Miért nem mégy inkább haza?

De Havilland színpadias sóhajt hallatott, és a repedezett vakolatú mennyezetre függesztette tekintetét.

– Majd akkor, ha jobban lesz.

– Vagy ha meghalok. Valójában erre vársz, nem igaz?

De Havilland gunyorosan meghajolt felé, majd az ajtóhoz masírozott. A falnak dőltem, amíg kimegy, de elkapta a tekintetemet, és meghökkent, mintha csak most jutna eszébe, hogy én is ott vagyok.

– Forró vizet. A szobámba. Azonnal. – Azzal falrengető erővel bevágta maga után az ajtót.

Seredith oldalvást sandított rám, aztán behúzta a nyakát, és az ágytakarót kezdte babrálni, mintha a mintáját ellenőrizné. Amikor továbbra sem szólt, megköszörültem a torkomat.

– Seredith, ha óhajtja, kipenderítem…

– És mégis hogyan kezdenél hozzá? – Megrázta a fejét. – Nem, Emmett.

Magától elmegy majd, amint azt látja, hogy meggyógyultam. Nem tart már soká. – Keserűség csendült ki a hangjából, ahogy ezt mondta. – Addig is…

– Igen?

A szemembe nézett.

– Igyekezz megőrizni a higgadtságodat vele. Lehet, hogy még szükséged lesz rá.

Ám egyetlen cinkos pillantás aligha kínált nekem megnyugvást, ahogy teltek a napok, és De Havilland semmi jelét nem adta távozási szándéknak.

Nem fért a fejembe, miért tűri meg őt Seredith, mindamellett azzal is tisztában voltam, hogy az ő beleegyezése nélkül nem küldhetem el. A tudat, hogy De Havilland az én hibámból kifolyólag tartózkodik a házban, mit sem könnyített a helyzetemen. Hiszen egy szót sem szólhattam, mialatt gyanakvón piszkálta a húsdarabokat a pörköltben, vagy odahajította nekem az ingeit, hogy mossam ki őket. A mindennapi teendők, Seredith ápolása és a De Havillandnek elvégzendő többletfeladatok mellett nem jutott időm másra; rabszolgamunkával és bosszankodással teltek az órák, be sem tettem a lábamat a műhelybe. Nehéz volt felidéznem, hogy csupán néhány nappal korábban, De Havilland színre lépése előtt még a magaménak éreztem a házat: most közönséges szolga voltam. De nem is maga a munka volt a legrosszabb – odahaza a megbetegedésem előtt dolgoztam én már keményebben is –, hanem az, ahogy De Havilland lénye betöltötte a házat. Nem ismertem még senkit, aki ilyen macskaléptű lett volna; többször is megesett, hogy begyújtás vagy edénysúrolás közben egyszer csak megéreztem hűvös tekintetét a tarkómon. Hátrafordultam, egy kacsintásra vagy mosolyra számítva, ő azonban tovább figyelt, mintha csak egy egzotikus állatot tanulmányozna.

Álltam a tekintetét, eltökéltem, hogy nem én leszek az első, aki elfordul, és akkor végre azt kezdte nézni, amit éppen csináltam, mielőtt hangtalanul kivonult a szobából.

Egy reggel a lépcső aljában ment el mellettem, amikor egy kosárnyi tűzifával éppen begyújtani indultam.

– Seredith alszik. A szalonba kérem a tüzet.

Összeszorítottam az állkapcsomat, és egyetlen szó nélkül lecsaptam a fát a konyhában.

Legszívesebben odamondtam volna neki, hogy gyújtson be magának, sőt talán ennél cifrábbat is, aztán az emeleten lábadozó Seredithre gondoltam, és tartottam a számat. Akár tetszett nekem, akár nem, De Havilland vendég volt a házban; így aztán felnyaláboltam néhány fahasábot, és a hallon át bevittem a szalonba. Nyitva volt az ajtó. De Havilland megfordította az íróasztalt, s most az ablaknak háttal ült. Nem tekintett fel, amikor beléptem, csupán odamutatott a kandallóra, mintha én nem tudnám, merre találom.

Odaguggoltam, és nekiláttam kitakarítani az előző tűz maradványait. Finom fahamu szállt fel. Ahogy elhelyeztem a gyújtóst, ismét a tarkómban éreztem azt a kellemetlen tekintetet; a vereségem beismerésével ért fel hátrafordulni és meggyőződni, hogy valóban figyel-e, mégsem bírtam megállni. De Havilland a székében hátradőlve a tollával kocogtatta a fogát.

Hosszúnak tűnő ideig fürkészett, közben a halántékomon dobolt a vér.

Azután halvány mosollyal ismét a levélre fordította a figyelmét, amit írt.

Kényszerítettem magam, hogy végezzek a begyújtással. Megvártam, míg életre lobbannak a lángok. Amint már jól égett a tűz, felálltam, és próbáltam

leporolni az ingemről a piszokfoltokat.

De Havilland egy könyvet olvasott. Most is a kezében volt a toll, de csak lógatta az ujjai között, miközben lapozott. Végtelen nyugalom sugárzott az arcáról, mintha egy ablakon nézne ki. A következő pillanatban megállt, az előző oldalra hajtott, és feljegyzett valamit.

Amikor végzett, rám nézett. Lerakta a tollát, a bajuszát simogatta, s az arcát eltakaró, komótosan mozgó keze felett rám szegezte a tekintetét. Aztán e ködös, érdeklődő arckifejezés váratlanul átadta a helyét egy másfajta fénynek. Feltartotta a könyvet.

– Edward Albion mester – mondta. – Kötötte egy névtelen kötő Albion saját műhelyéből.

Fekete szattyánbőr, aranyozott gerinc kidomborodó bordával. Fekete-arany fejléc, az előzéklapok márványozott vörösek. Vetsz rá egy pillantást?

– Én…

– Vedd csak el. Óvatosan – tette hozzá hirtelen éllel a hangjában. – Megér vagy, khm, ötven guinea-t. Mindenesetre többet, mint amennyit te valaha is fizetni tudnál érte.

Már nyújtottam a kezemet, aztán egy belső lökés hatására visszahúztam. Az ő ábrázata miatt, amelyre halálos komolyság ült ki olvasás közben. Nem volt joga e szavakat, valakinek az emlékeit olvasgatni…

– Nem? Úgy is jó. – Az asztalra tette a könyvet. Azután újból rám nézett, mintha eszébe jutott volna valami, és megrázta a fejét. – Látom, osztozol Seredithszel előítéletességben.

Hadd mondjam el, ez egy iskolai kötet. Kereskedelmi áru, de teljességgel törvényes. Nem sérti senkinek az érzékenységét.

– Úgy érti… – Elhallgattam. Nem kívántam megadni neki azt az elégtételt, hogy rákérdezek, mire gondolt, de ő összehúzta a szemét, mintha mégis megtettem volna.

– Nem szerencsés, hogy éppen Seredithnél tanulsz. Bizonyára meggyőződéseddé vált, hogy a könyvkötés mestersége megragadt a sötét középkorban. Csakhogy ez több az okkult zsolozsmázásnál meg a Hwicce Könyvnél, ó. – A szemét forgatta. – Feltehetően nem is hallottál még a Hwicce Könyvről. Sem a pompeji könyvtárról. A nagy reneszánszkori halottas ágyi kötésekről, a Fangorn műhelyről vagy Madame Sourlyról. Nem? Hát a North Berwick-i boszorkányperekről? A keresztesekről? Róluk még neked is hallanod kellett, a keresztes vitézekről.

– Beteg voltam. Még nem kezdődhetett meg a tanításom.

– Hát a Könyvkötők Társaságáról hallottál-e? – húzta fel a szemöldökét. –

Az emlékek áruba bocsátását szabályozó, 1750-ben kelt törvényről? A könyvkereskedői engedélyekre vonatkozó rendelkezésekről? Egek, tanított neked egyáltalán bármit is? Nem is kell mondanod – tette hozzá árnyalatnyi megvetéssel. – Sereditht ismerve, alighanem előzéklapokra ment el három teljes hónapod.

Elfordultam, megfogtam a teleszedett hamugyűjtőt. Lángolt a képem.

Ahogy hamufelleget húzva magam után távoztam, még odavetette nekem:

– Igaz is, dohos szaga van a lepedőmnek. Ha volnál szíves lecserélni. És ezúttal gondoskodj róla, hogy tisztességesen át legyen szellőztetve.

Amikor még aznap délután bementem Seredith szobájába a tálcáért, ő nem volt az ágyban: kipirult arccal, a takarójába burkolódzva az ablaknál gubbasztott. Elmosolyodott, amikor beléptem, mégis furcsa ürességet fedeztem fel a tekintetében.

– Már itt is vagy – mondta –, gyors voltál. Hogy ment?

– Micsoda? – Előtte De Havillandnél cseréltem le az ágyneműt.

– A kötés, természetesen. Remélem, körültekintően jártál el az asszonnyal, amikor hazaküldted. Ha megmondjuk nekik, hogy bekötötték őket, utána néha még hallanak minket, noha… Ám ez csupán nagyjából egy évig tart, amíg alkalmazkodik az elméjük, mégis veszélyes időszak, így tehát óvatosnak kell lennünk. Apád sosem tudta nekem elmagyarázni, miért épp ez az egyvalami jut át. De gondolkoztam, és úgy vélem, a lelkük mélyén érzik, hogy hiányzik valami. Légy hát óvatos. – Járt az állkapcsa, mintha egy lötyögő fog miatt nyammogna. – Néha úgy érzem, túl ifjan kezdted. Engedtem, hogy bekösd őket, mielőtt még istenigazában felkészülhettél volna.

Újból letettem a tálcát; igyekeztem nem zajt csapni, de összekoccant és megcsendült a porcelán.

– Seredith? Én vagyok az. Emmett.

– Emmett? – pislogott. – Emmett. Igen. Sajnálom. Egy pillanatig azt hittem…

– Hozhatok… – Elcsuklott a hangom. – Hozhatok önnek valamit? Még teát?

– Nem. – Megborzongott, és halkan morogva szorosabbra húzta vállán a takarót, de amikor felnézett, csillogó és határozott volt a tekintete. – Bocsáss meg. Az én koromban néha összemosódnak a dolgok.

– Nem számít – mondtam mafla előzékenységgel, mintha csak kiöntött volna valamit. – Óhajtja, hogy…?

– Nem. Ülj le. – Hosszú ideig semmi egyebet nem mondott. Felhőárnyékok suhantak el a láp és az út felett hajók fürgeségével.

Megköszörültem a torkomat.

– Seredith, kinek hitt engem egy perccel ezelőtt?

– Azt hiszi, szándékosan hagylak tudatlanságban – mondta, és az epés hangnemből rögtön megértettem, hogy De Havillandre céloz. – Azt hiszi, rögeszmés vagyok. Egy makacs öszvér, maradi matuzsálem. Csak mert szentnek tekintem a mesterséget. Kinevet miatta. Neki ez csupán a hatalomról meg a pénzről szól. Nem ismer tiszteletet. Magam is tudom –

mondta, holott egy szót sem szóltam. – Tudom, hogy még mindig sokan hisznek minket boszorkánynak. Az emberek átköpnek a válluk felett, amikor a kötőkről beszélnek, ha egyáltalán a szájukra merik venni őket. Az olyanok, mint a szüleid – elvégre nagyapád is keresztes vitéz volt, nem igaz? Apádban legalább maradt annyi tisztesség, hogy szégyellje ezt. Ám ez puszta tudatlanság. Ahogy őurasága intézi a dolgokat…

– De Havilland?

Horkantott.

– Micsoda abszurd név… Nem, nincs ez így jól. Olyan alakokkal tölteni meg a könyvkötő műhelyeket, akik nem is értik, mit csinálnak, eladásra dolgozni. Mi szeretetből készítünk könyveket, szépséges könyveket. – Felém fordult, és sosem láttam még ilyen keménynek az arcát. – Szeretetből. Érted te ezt?

Nem teljesen értettem, de kénytelen voltam rábólintani.

– Van egy pillanat a kötés kezdetekor, amikor a kötő eggyé válik a bekötött személlyel. Leülsz, és kivárod ezt a pillanatot. Hagyod, hogy a csend betöltse a szobát. Ők félnek ilyenkor, mindig félnek. De te csak hallgatsz és vársz. Aztán rejtelmes dolog történik. Elméd kitárul az övék előtt, s ők elengedik magukat. Ekkor kezdenek jönni az emlékek. Ezt a pillanatot csóknak nevezzük.

Félrenéztem. A családtagjaimon kívül nem csókoltam még senkit.

– Minden ember te leszel, akit bekötsz, Emmett. Egy rövid időre magadra veszed a lényüket. Hogyan lehetnél erre képes, ha a haszonszerzés vezérel?

Hirtelen görcs állt a lábamba. Megmozgattam, hogy elmúljon a zsibbadás, aztán felálltam, és járkálni kezdtem a kandalló meg a székem között.

Seredith a szemével követett. Felhő úszott be a napkorong elé, ami elkente az arcán a ráncokat és meglágyította a vonásait. – Nem akarom, hogy belőled is egy De Havilland-féle kötő váljon, Emmett.

– Előbb vágnám el a saját torkomat.

Volt a nevetésében valami száraz és fájdalmas.

– Most ezt mondod. Remélem, így is van. – Még jobban beburkolódzott a takaróba, mígnem az már púpként dudorodott a vállán.

Egy darabig csend volt. Begörbítettem a lábujjaimat a csizmámban; hirtelen fázni kezdtem.

– Miért mondja most el nekem mindezt?

– Azt hiszem, most elfogyasztanám azt a teát. Egy kicsit jobban érzem magam.

– Igenis. – Átvágtam a szobán, és olyan sután nyitottam ki az ajtót, hogy az majdnem nekicsapódott a falnak.

De Havilland hőkölt hátra előlem; ott állt az ajtó túloldalán.

– Beszélnem kell Seredithszel – közölte. – Félre az utamból.

Elléptem előle. Féloldalas fejtartásából azt a következtetést vontam le, hogy hallgatózott.

Reméltem is, hogy így volt; akartam, hogy tisztában legyen vele, mi hangzott el odabent.

– És töröld le a képedről ezt a pökhendi vigyort – tette hozzá. – Ha az én segédem volnál, most megostoroztatnálak.

– De nem vagyok a segédje.

Elviharzott mellettem.

– Nemsokára még az lehetsz – mondta, és bevágta az ajtót.

Azon az éjszakán azon kaptam magam, hogy olyan szikrázó holdfényben járkálok, ami szükségtelenné teszi a gyertyagyújtást. Különös volt, ahogy rám tapadt, és suttogott minden egyes lépésemnél, mint mikor pókháló szakad. De éppen kerestem valamit. Most semmi más nem számított.

Mezítláb voltam és fáztam. Lenéztem a lábamra, és a holdfény hullámozva csillogott, együtt mozgott velem. Álmodtam, de még ez a tudás sem ébresztett fel. Inkább mintha felemelt és hordozott volna. Ekkor már a műhelyben voltam. Odabent mindent fény borított. Ingem súrolta a munkapadot, és sötét foltot hagyott, ahogy felszedte a csillámló port. Vajon mit kerestem?

A szemben lévő ajtóhoz léptem, amelyik levezetett a raktárszobába. De amikor átmentem rajta – nem kinyílt, hanem semmivé foszlott az érintésemtől –, a másik szobában voltam, amelyikben az asztal állt a székekkel. Már nem éjszaka volt. Egy fiatalember ült ott nekem háttal.

Lucian Darnay volt az.

Megfordult, mintha rám akarna nézni, ám ekkor lelassult a világ, és mielőtt még megpillanthattam volna az arcát, talpam alatt megnyílt a tér. Egy rövid ideig vakon zuhantam az ürességben; aztán felriadtam, zakatolt a szívem, és minden porcikám zsibongott. Nem kevés időbe telt, mire megrendszabályoztam a karizmaimat, aztán amikor végre ismét engedelmeskedtek nekem, felültem, és letöröltem az arcomról a verítéket.

Újabb rémálom. Csakhogy valójában nem rémálom volt; a félelem ellenére egyfajta kétségbeesés volt benne a legerősebb, mintha a következő töredékmásodpercben végre megláthattam volna, amit kerestem.

Először azt hittem, éjszaka van, aztán hallottam, ahogy hetet üt az óra, és rádöbbentem, hogy elaludtam; ideje begyújtani és elkészíteni Seredith teáját. Lecsusszantam a kerevetről, és a takarómat köpenyként vállamra terítve átmentem a hallba. Hosszasan álldogáltam a tűzhelynél, a lehető legközelebb húzódva hozzá, amíg át nem melegedtem.

– Kérnék egy teát.

Hátraperdültem. De Havilland éppen helyet foglalt, és két ujjal dörzsölte a szemöldökét, mintha le akarna törölni onnan valamit. Ezüsttel hímzett halványkék hálóköntöst viselt, de alatta teljesen fel volt öltözve, s az előző napi mellénye és kravátlija volt rajta. Lilás karikák árkolták szemét.

Most legalább kért, és nem utasított. Válasz helyett feltettem a vizet, és teafüvet kanalaztam a kannába. Olyan régi volt már a teásdoboz, hogy rozsda pettyezte rajta a zöld-arany mintát, és festékdarabkák tapadtak az ujjaimra, amikor kinyitottam.

De Havilland ásított.

– Milyen gyakran szokott jönni a posta? Hetente?

– Igen.

– Mára várható hát.

– Feltehetően. – Amikor felforrt a víz, belezúdítottam a kannába. Meleg gőz csapott fel az arcomba.

– Jó. – Elővette az óráját, hogy felhúzza. Fémes, kaparászó hangot adott ki a fogaskerék, kirázott tőle a hideg. Nem ázott még elég ideig a tea, mégis kitöltöttem; De Havilland vékonyka porceláncsészéjében a vizeletnél alig látszott sötétebbnek a lé. Ő a homlokát ráncolta, de ajkához emelte a csészét, és megjegyzés nélkül belekortyolt. Azután egy precíz csörrentéssel pontosan a csészealj közepére helyezte vissza.

Elővettem és megterítettem a tálcát, nem a kék-fehér porcelánnal, hanem az egyik olyan cserépbögrével, amelyet Seredithszel használtunk. Kenyeret és vajat hiába is vittem volna neki – ha jön Toller, feltétlenül szólnom kell neki, hogy hozzon tejoltót, akkor készíthetek Seredithnek joghurtot –, egyelőre kivettem az üvegből néhány szárított almadarabkát, és egy kanálka mézet csurrantottam a bögrébe. Annyira szabadulni akartam már De Havilland közeléből, hogy kilötyköltem a teát a tálcára, ahogy felemeltem.

Felnézett rám, amikor elhaladtam előtte.

– Hová mégy?

– Felviszem Seredith reggelijét.

– Ó. – Félrekapta a tekintetét, mintha felfigyelt volna valamire a hátam mögött. De amikor újra rám nézett, újra szilárd volt a tekintete. Írisze éppolyan halványbarna volt, mint a gyönge tea. Kiállt egy szál a bajuszából; undok késztetést éreztem, hogy letépjem az arcáról.

– Arra már nem lesz szükség – jelentette ki. – Attól tartok, Seredith az éjjel meghalt.

VIII

Seredith szobájában oly nagy volt a csend, mintha egy festménybe sétálna be az ember. Az ablakot leszámítva minden egyéb homályba borult. Üvegén túl a reggeli első fény húzott halványkék sávot a horizontra. Az ablaktábla sarkában pókhálóvitorla feszült. Piszok vagy rothadó fű pettyezte a párkányt, noha az ablak zárva volt; de bármely szél fújta is át a réseken, azóta elült, s most semmi nesz nem hallatszott.

De Havilland már ráhelyezte az érméket Seredith szemére. Egy hatpennyst meg egy félguinea-st; groteszk volt az összhatás, akár egy kacsintás. De még ez sem számított, ugyanis ami az ágyon hevert, már nem Seredith volt.

Megálltam az ágy lábánál, igyekeztem felidézni sovány, beesett arcát, ahogy féloldalas, átható pillantással beszél hozzám, ahogy tanít. Mégis üresnek éreztem a szobát. Még a haja meg a hálóinge is olyan nem emberi, organikus dolgokká változott át, mint a penész vagy a gomba. Kutattam magamban a gyásznak vagy a döbbenetnek legalább az árnyéka után, agyam azonban megmakacsolta magát. Egyedül a részletek tűntek figyelemre érdemesnek: az olvadó hó enyhén fémes illata, egy száraz folt az üvegen az ágy mellett, a kirojtosodott csipke Seredith álla alatt.

Mitévő legyek most?

Odanyúltam az ágytakaróhoz. Olyan hideg volt, mintha nyirkos volna.

Hirtelen abszurd késztetést éreztem, hogy még több takarót hozzak be és tüzet gyújtsak a kandallóban; tohonyaságnak, sőt szívtelenségnek tűnt, ha csak úgy hagyom őt itt feküdni a fagyos csendben. Azt akartam, hogy táncoljon neki a fény, és a lángok sistergése legyen a társasága. De csak egy eszement fűtene fel egy szobát, ahol halott van. El tudtam képzelni, milyen képet vágna De Havilland, amikor megpillant a lépcsőn egy kosár tűzifával felszerelkezve. Elfordultam. Hasztalan lett volna a beszéd, miként az is hasztalan lett volna, ha megigazítom a féloldalt alágyűrődött fodrot Seredith gallérján, vagy mellette ellépve megsimítom a ruhája ujját; ő már elment, végérvényesen eltávozott, szentimentalizmus lett volna szemet hunyni efölött.

Betettem magam után az ajtót, és lementem a lépcsőn. Különösnek tetszett, hogy a padlódeszkák és a korlát milyen szilárdan áll a helyén, mozgó árnyékom egy pillanatra homályba vonta a ragyogásukat, és a lépteim keltette nyikorgás is kissé harsánynak tűnt: mintha mind azon iparkodna, hogy emlékeztessen: élek és virulok, miközben Seredith már nincs.

– Ide – szólt ki De Havilland a szalonból. Mindeddig egyszer sem mondta ki a nevemet.

Legszívesebben kisétáltam volna az ajtón. Ha most azonnal elindulok, és nem állok meg, holnap reggelre otthon is lehetnék. Kimerülten, mégis diadalittasan masíroznék be az udvarba. Alta megtorpanna a tehénistálló ajtajában, pislogva nézne rám, aztán kiejtené a vödröt a kezéből, és a nyakamba ugrana. Elújságolnám Mának és Pának, hogy jobban vagyok, és minden visszatérne a régi kerékvágásba. Vajon mit csinálnak ezen a napon?

Kiásásra várt egy szennyvízárok a szántó határában, s az ilyen derült, hideg idő ideális a fehérrépák kihúzgálásához. Ma talán felállította a húsfüstölőt az udvaron; egy pillanatra éreztem is a tömény fafüstöt meg a vér szagát.

Mintha visszaképzeltem volna magamat a gyermekkoromba.

– Ide gyere, de rögvest. Tudom, hogy ott vagy.

Fájó érzéssel fordultam a hang irányába. Nem mehettem haza. Még ha a család örülne is a viszontlátásnak, többé nem tartoztam oda; tetszett vagy sem, immáron könyvkötő voltam.

És ha megmaradt a véremben a könyvkötőláz, mint a malária? Meglehet, hogy éppen a féken tartása érdekében kell kötővé válnom. Ha most hazamennék, egy pillanatra sem nyugodhatnék. Átvágtam a hallon a szalonhoz, és megkeményítettem a hangomat:

– Igen, itt vagyok.

– Na, végre. – De Havilland a kereveten üldögélt, egy kiürült teáscsészével meg egy tálcával az előtte álló asztalon. Ádáz tekintettel bámult a tűzbe.

Begyújtott, de túl sok fát tömködött bele; tudtam, hogy egy percen belül máris ki fog aludni a tűz. – Dermesztő hideg van itt. Ez a kémény nem szelel rendesen.

Mintegy végszóra, utolsót lobbantak a lángok. Nem feleltem.

Csettintett a nyelvével, és dühödten pillantott rám, mintha én tehetnék róla.

– Van az íróasztalon két levél. Add majd oda őket Tollernek, ha megérkezett. Megértetted?

Az asztalhoz léptem a levelekért. Dr. Ferguson, The Mount 45., Castleford és Elijah Oaks, temetkezési vállalkozó, High Street 131., Castleford.

– Ez minden?

Felállt, és az ablakhoz lépdelt. Odakint egy madár szállt el szorosan a víz felett, cseppek fonadékát húzva maga után, és ezüstösen hajladozott a szittyó a lágy szélben; mégis mikor De Havilland visszafordult felém, olyan volt az ábrázata, mintha előtte egy trágyadombot szemlélt volna.

– Ülj le.

– Inkább állnék.

Mosolyogva mutatott egy székre. Hasztalan próbáltam farkasszemet nézni vele.

– Jól van – mondta, amikor leereszkedtem a székbe. Elhallgatott, amíg a piszkavassal megbökdöste, ami a tűzből maradt, és sóhajtott, mielőtt így folytatta: – Seredith halála – mondta, továbbra is hamut piszkálva – sajnálatos.

Nem feleltem. Képtelen módon azon kaptam magam, hogy az emelet felé fülelek.

– Habár öreg volt már. Ez végtére is természetes. Az egyik nemzedék tovatűnik, a másik beérik. A régi rend átadja helyét az újnak. És így tovább.

– Most elmehetek?

Rám emelte a tekintetét. Vajon tényleg kósza meglepődést láttam az arcán, vagy ez csupán a fény játéka volt?

– Nem – mondta. – Úgy hiszem, bőven van még megbeszélnivalónk.

Kérlek, ülj nyugodtan.

Zavarónak találom a ficánkolásodat.

Ajkamba haraptam.

– Mostantól én vagyok a mestered. Épp ezért felelősséggel tartozom érted.

– Mintha csak írott szöveget olvasott volna fel. – Minden jel szerint valamifajta ígéret köt téged. – Kurta szünetet tartott, ami kételkedést sejtetett a részéről. – És világos, hogy itt semmi esetre sem maradhatsz.

– Nem maradhatok itt? – Amint kimondtam, rádöbbentem, hogy ez lehetetlen. Olyan volt a távozás gondolata, mint amikor hideg levegő ér egy sebet.

– Természetesen nem. Kivel maradnál? Nem áll szándékomban az indokoltnál tovább e házban tartózkodni. Seredith különc volt. Egy ludditánál is rosszabb a haladásellenességével. Félek, nem voltak adottak számodra a legmegfelelőbb körülmények mesterségünk elsajátításához. Ez a paraszti életmód… – Tett egy mozdulatot a piszkavassal, mintegy körbemutatva a szobán. – Seredith makacs ragaszkodása a munka manuális részéhez, azokhoz az esetleges készségekhez, amelyeknek már a legcsekélyebb kézügyességgel is eleget lehet tenni. Hogy senkit sem utasított el a hozzá fordulók közül.

Semminő büszkeséget nem merített a munkájából.

– Nagyon is büszke volt rá.

– Mindezek – folytatta úgy, mintha nem is hallott volna engem – nem készítenek fel kielégítően a kötőmesterség méltóságára. Egy igazi kötő nem varrogat, nem vagdos. – Ügyetlen hurkot rajzolt a levegőbe a piszkavassal, olyan feladatokra utalva, amelyeknek még a nevét sem tudja. – Az igazi kötőnek, fiam, tiszta a keze.

Ösztönösen a kezére pillantottam, amely hófehér volt, mint a hántolt fűzfavessző.

– De hát csak el kell készíteni a könyveket – mondtam. – Valakinek el kell készítenie őket.

– Magától értetődik. Castlefordi műhelyemben számos rátermett emberem van. Roppant igényes munkát végeznek a… – Újabb legyintés a piszkavassal. – Borítókkal, miegymással. De pótolhatók, és ez itt a lényeg. Amit én csinálok, amit mi csinálunk, az az igazi művészet.

Szentségtörés ezt lealacsonyítani holmi ragasztóval, porral meg gyászkeretes körmökkel. – Keskeny mosolyra húzta a száját. – Évek óta győzködtem Sereditht, vegyen fel maga mellé egy iparost, hogy a valódi hivatására tudjon összpontosítani.

Amikor meghallottam, hogy a segédjéül fogadott téged, azt hittem, végre megszívlelte a tanácsomat. Aztán kifejtette, hogy te is kötő leszel majd, sőt mi több, oly heves kötési lázad volt, hogy egyelőre nem is engedett a könyvek közelébe. – Összetöppedt a mosolya, mintha valahol kifeszítettek volna egy cérnaszálat. – Ne aggódj, fiú, erről nem áll szándékomban faggatózni.

A vérem a fülemben dübörgött.

– Már jól vagyok.

– Remélem is. – Visszahelyezte a piszkavasat az állványra, és a falon lógó kép felé fordult.

Eddig nem is fogtam fel, milyen könyörtelen a tekintete, most viszont elöntött a megkönnyebbülés. – Történetesen – mondta a keretet kocogtatva, hogy az helyes szögben álljon – még hasznos is a számomra, hogy kötő vagy. A jövő héten jelenésem van Lord Latworthynél, és közben az egyik állandó castlefordi kuncsaftom is igényt tart a szolgálataimra. Úgy hiszem, veled is be fogja érni.

– Hogyan? Velem? Én nem tudok…

– Meg kell hagyni, nem téged választanálak követemül, ha szabad kezet kapnék és a világ minden ideje az enyém lenne. De mint megtudtam, egy szolgáló az alany, így a kötés sem igényel különösebb rafinériát. Ami a kliensem személyét illeti, előzékenységet, tapintatot és diszkréciót mutatsz irányában. Biztosra veszem, hogy számíthatok rád, Seredith nem kedvelte a fajankókat. – Elhallgatott, és a válla felett hátrapillantott. – Aztán amikor visszatérek, már jobban fel tudom majd mérni a tehetségedet, hogy annak megfelelő bánásmódban részesítselek. Ha csakugyan kötő vagy, átveszem a képzésedet. Ha pedig nem, a műhelyben fogod megkeresni a kenyered a többi munkás mellett.

– Nem értem.

– Nem értem, mit nem értesz – felelte kedélyes lágysággal a hangjában. – Hiszen végtelenül egyszerű.

– Nem. Tudja… – Vettem egy nagy lélegzetet. – Eddig nem kötöttem semmit. Senkit. Nem is tudtam, mi az, amíg Seredith el nem mondta nekem a megbetegedése előtti éjszakán. El tudom végezni a befejező munkafeladatok egy részét, de a többi, úgy értem, hogy a… – Nem voltak rá szavaim. Az a tiszta, sivár, szörnyűséges szoba… – Nem tudom, hogyan csinálják. Nem tudom, hogy működik ez. Nem tudok semmit.

– Hogy miként működik, az rejtély, fiú. – Felsóhajtott. – Felteszem, a procedúrára célzol.

Egek, Seredith csakugyan semmit sem tanított neked, igaz? Szerencsére gyerekjáték, csupán ráhelyezed a kezedet az alanyra, és fülelsz. Ha van papírod, tollad s tintád, ha gondoskodsz róla, hogy mindketten leüljetek, és élvezed az alany hozzájárulását, nem hibázhatsz. Annyi benne csak a feneség, hogy ügyesen kell bánni az emlékekkel, nem túl mélyre hatolni bennük, és így tovább, de biztos vagyok benne, hogy a te, nos, minden jel szerint kivételes tehetséged majd átsegít a nehezén. Végtére is csak egy cselédlányról van szó.

– De…

– Sajnálatos, hogy nincs tapasztalatod, de minden tőled telhetőt el fogsz követni. Észben tartva, ezt mondanom sem kell, hogy a jövőd múlik ezen.

– De…

– Jobban teszed, ha összecsomagolsz. Ha Toller még ma kikézbesíti a leveleket, holnap indulunk. Onnantól fogva az én fedelem alatt fogsz lakni, és nem tudom, mikor térhetsz majd vissza.

Szóra nyitottam a számat, ő megpenderedett. Egy pillanat törtrészéig csak nézett engem – hol láttam már én ezt a tekintetet? –, amitől görcsbe rándult a gyomrom.

Aztán Seredith teáscsészéjéért nyúlt, feltartotta, mintha tószthoz készülődne, és ledobta a földre. Ripityára tört. Lepillantottam a kékre festett porcelánforgácsokra.

– És – mondta igen nyugodtan – beszünteted a vitatkozást.

Nem volt sok holmim. Az a néhány ruha, amit magammal hoztam, meg néhány hasznos apróság – egy dobozka tűvel-cérnával, a kiskésem, borotvapenge és fésű, valamint egy majdnem üres pénzeserszény. Gyér kis gyűjteménynek tűnt, amikor szétterítettem az ágyon, még úgy is, hogy odatettem mellé a Seredithtől kapott tárgyakat: néhány, a többéves használattól simára kopott hajtogatócsontot, egy nagyítóüveget, egy ollót, egy hántoló- és egy suszterkést. Ekkor eszembe jutott az ezüstgyűrű, amelyet a műhelyben találtam, és eltűnődtem, ne vigyem-e magammal a biztonság kedvéért, hogy majd eladjam; Seredith halálával már senki sem fogja tudni, hogy ki hagyta itt, és miért. Bárki volt is, rég elment.

Ám ez akkor is lopás.

Begöngyöltem mindent a zsákomba, és a szalonban tettem le – De Havilland természetesen a szobámban tartózkodott –, azután hosszasan álltam az ablaknál, és a fény változását figyeltem a derült égbolton. Amikor Toller korábban megjött, úgy adtam át neki a leveleket, hogy igyekeztem nem belegondolni, milyen kényelmes, hogy Seredith aznap éjjel halt meg, s nem a rákövetkezőn, hogy De Havilland egy teljes hétig várni kényszerüljön, mielőtt a temetkezési vállalkozóért küldet. Most már csak egy dolgunk maradt: várni. Olyan volt, mint egy virrasztás, azzal a különbséggel, hogy Seredith egyedül volt egy zárt ajtó mögött.

Több ízben is felmerült bennem, hogy gyertyákat gyújtok, és odaülök az ágya mellé, de beleborsódzott a hátam, ha a szobában uralkodó hidegségre s a vakon a mennyezetre meredő felemás pénzérmékre gondoltam.

Amint összecsomagoltam, De Havilland visszavonult a szobámba, és magára csukta az ajtót.

Talán aludt, én mindenesetre pisszenést se hallottam. Amikor lement a nap, felbaktattam és kopogtattam nála, mert még az ő hangja is kellemesebb lett volna a néma árnyaknál. Nem felelt. Mindkét szobában egyforma csend uralkodott, mintha De Havilland is halott lenne.

Borzongtam és nevettem egyszerre. Kótyagos állapotba kerültem; az volt a legjobb, amit tehettem, ha lemegyek átmelegedni. Nem voltam éhes, mégis főztem magamnak egy teát, és mohón megittam, jólesett a melege. Azután gondolkodás nélkül bementem a műhelybe.

Az ablakon beszűrődő bágyadt fényben még épphogy ki lehetett venni a prések körvonalát s a munkapadon uralkodó zűrzavart. Rég jártam itt utoljára. A padot belepő porréteg olyan volt, mint egy szemrehányás; dohos szag érződött a levegőben, ami megmagyarázta, miért nem hagyta Seredith soha kialudni a tüzet. Odatartottam a lámpámat a tarka csempékhez, de olyan kormos volt rajta az üvegbúra, alig láttam a rozsdabarna, jáde- és földszíneket.

Seredith köténye hevert a padlón a kampó alatt, amelyen rendesen lógni szokott – habár szinte sosem vetette le a kötényét. Kézbe vettem, hidegnek és merevnek éreztem a bőrt.

Vajon mióta lehetett a földön, elfeledve? Seredith oly hosszú ideje viselte már, hogy a kötény megőrizte testének körvonalait, de még az illatát is, a ragasztó, a fenőkő és a szappan szaga áradt belőle.

Ekkor belém hasított, hogy Seredith halott.

Addig a pillanatig fel sem fogtam, hogy szeretem őt. Eleinte igyekeztem csendben maradni, nehogy De Havilland megneszeljen valamit; de egy idő után ez már nem érdekelt, és nem is zavart meg senki. Bekucorodtam az egyik sarokba, mint egy kisgyermek, és az elhordott, pecsétes bőrbe temettem az arcomat, elrejtőzve az üres tér és a sötétség elől. Seredith nem odafent volt abban az összeaszalódott testben, hanem itt velem, a karomban.

Szinte hallottam kedélyesen együttérző sóhaját, s ahogy azt mondja:

„Ugyan már, fiacskám, a végén még újra megbetegíted magad nekem.

Semmi baj, fiacskám, nem lesz semmi baj…”

Ez végül elcsendesített. A zokogásból ásítozás lett. Párnát hajtogattam a kötényből, és beékeltem a fejem meg a vállam közé. Lassú könnyek csordultak a galléromra, megnedvesítették a mellkasomat. Mind laposabbakat pislogtam. Egy pillanatig a sötétség peremén inogtam, aztán a képtöredékek szelíd örvényéből kiemelkedve azon kaptam magam, hogy odalent sétálok. Valahogy különös volt a holdfény poros csillogása, meg a selymes hangja, ahogy keresztülhatoltam rajta. Tudtam, hogy álmodom – ugyanazt az ismerős álmot láttam –, s e felismeréstől ismét örvényleni kezdtek a töredékek, és azzal fenyegettek, hogy más mintában fognak újrarendeződni. Az egyik pillanatban még láttam a könyvkötő műhely sarkát, a prések és a lapvágó sziluettjét, aztán újból a holdfényben fürdő lépcsőn találtam magam, és semmi más nem számított, csak hogy keresek valamit. Ez alkalommal pontosan tudtam, hogy át kell jutnom a műhely távolabbi végében lévő ajtón; s hogy amikor odabent leszek, a másik szobában találom majd magam, és az asztalnál ülő Lucian Darnay mindjárt feltekint rám.

Egy szempillantás alatt megreszketett és elolvadt a világ. Összerándultam, fájdalom hasított a nyakamba meg a vállamba. A padlón feküdtem, csontig átfagyva. Seredith kötényének egyik ránca vájt az arcomba. Ajtó csukódott a közvetlen közelemben és mögüle a lépcsőn lefelé haladó léptek zaja ütötte meg a fülemet.

Kikúsztam a pad alól, fintorogva a nyakamat elzsibbasztó görcstől – Ma azt mondaná, megérdemeltem, amiért a hideg padlón háltam –, és bizonytalanul talpra kecmeregtem.

Még nem hagyott el egészen az álomban tapasztalt késztetés, zakatolt a szívem; a léptek zaja és az ajtócsukódás azonban valóság volt, lámpafény csíkja vetült az ablakpárkányra.

Egészen halvány volt, alig lehetett látni, de ott volt. Volt odalent valaki, aki csakis De Havilland lehetett. Most már tompa zajokat is hallottam: puffanásokat, egy leeső tárgy csörömpölését, és valaki fejhangon dúdolgatott.

Kinyitottam az ajtót. Egy pillanatig újra az álmomban voltam, és arra számítottam, hogy a másik szobában fogom nézni Lucian Darnay hátát – testközelből, érezve, hogy mindjárt megfordul, és amikor a szemembe néz, már tudni fogom. Megkapaszkodtam az ajtófélfában.

A lépcső előttem a raktárhelyiségbe vezetett le, amint az várható is volt.

Kellett egy pillanat, hogy lerázzam magamról a kétségbeesés utolját, aztán már odalent álltam, hunyorogva a hirtelen kivilágítástól. Három lámpa is állt az asztalon meg oldalt egy felfordított vödrön, mintha De Havilland maradéktalanul száműzni akarta volna a sötétséget. A rendezetlen holmikat és dobozokat a maguk összevisszaságában a falhoz tolta, és egy jókora, felcsapott fedelű láda állt a szoba közepén. Ahol én álltam, onnét nem láthattam, hogy mit tartalmaz.

De Havilland egy kazalnyi könyvvel a karjában hátralépett. Tátongó rés nyílt a mögötte lévő falban, megmozdultak a rejtett zsanérok, egy bronzgomb tömpe orrú árnyékot vetett a falra; azon túl koromsötét volt, nem is szekrény volt az, hanem egy szoba. Polcok terítették be a kripta falait, de jobbára üresek voltak. Csupán néhány polcnyi gerinc látszott, ahol túl magasan voltak a könyvek, és nem lehetett egykönnyen hozzájuk férni. Megcsillant a fény az aranyozáson, vonalakat, leveleket vagy olyan neveket ragyogtatva fel, mint például Albert Smith, Emmeline Rivers née Rosier. De Havilland egy dallamtalan melódiát dúdolt, majd szünetet tartott, és már nyúlt is a következő kötetért, egészen kicsavarodott pózban, nehogy elejtse a többit.

– Mit csinál maga itt?

Ekkor hátranézett, és vége szakadt a víg dudorászásnak.

– Segéd – mondta sziszegő, kásás hangon. – Te mit csinálsz itt ezen a korai órán? Alig hiszem, hogy Seredith szorgalmazta volna az ilyesmit.

– A műhelyben voltam. Meghallottam magát.

– Egy igen fontos feladatnak teszek eleget – mondta. Tett néhány tántorgó lépést a láda felé, és előrebukva belezúdította a könyveket. Ernyedtebbek voltak a mozdulatai, mint korábban, és szédelgett, amikor felemelte a fejét.

Egy üveg brandy volt a kriptaajtó mögötti polcon, de már csak borostyánszínű csillanás látszott az alján. – Ha úgyis itt vagy, adj már ide nekem még egy dobozt azok közül, jó? Ebbe már nem megy több, különben nem lehet majd felemelni.

Vettem egy nagy lélegzetet. Seredith odafent volt, ő meg itt kapkodja le a könyveket a polcokról, vedel, énekelget.

Meg se moccantam. Elcsörtetett mellettem, kiborította az egyik doboz tartalmát a padlóra, és félrerugdosta a halmot, hogy aztán lecsapja a dobozt a láda mellé. Megcsapott alkoholszagú lehelete, ahogy visszapenderedett a kriptába a következő könyvadagért.

Lehajoltam egy nyelét vesztett serfkésért, de nem tudtam hová letenni.

Végül a vödörre raktam, amelyiken a lámpások álltak.

De Havilland ismét megfordult, ezúttal négy vagy öt könyvvel a kezében. A gerincükből ítélve minőségi, drága kötések voltak – az egyik vastagon aranyozott, a legfelsőt pedig olyan igényesen kidolgozott bőr borította, ami mögött órák munkája lehetett –, ő azonban még a címüket sem olvasta el, mielőtt berámolta őket a dobozba. Közelebb lépve azt láttam, hogy a láda majdnem tele van. Mennyi könyv. Csodálatos példányok: az egyik berakásos ládikára hasonlított, a másik csipkekeszkenőre, egy harmadik csak félig látszott ki, azon mintha parázsszemcsék szóródtak volna szét egy fényes fafelületen.

– Mit művel velük…

De Havilland közben újfent eltűnt a kriptában.

– Nem – mondta, miközben hasztalan próbált visszalökni egy könyvet a polcra. A kötet szétnyílva zuhant a földre. – Nem, nem – újabb könyvek jöttek sorra, és most már meg sem próbálta visszatolni őket, lapjaikkal verdesve úgy hullottak alá körülötte, akár a halott madarak –, igen, pompás… – Egyet a dobozba rakott olyan mozdulattal, amely óvatosnak lett volna nevezhető, amennyiben De Havilland józan lett volna. – Igen, igen, ó, várjunk csak… – Már betette a legutolsó darabot az igen dobozba, de most pislogva újra kivette, és összehúzott szemmel nézegette a gerincét, mintha a könyv az imént megharapta volna.

Szürkészöld selyemborítás volt rajta szövevényes levélmintázattal, és itt-ott ezüstösen csillogott: tükröződések egy folyó hátán. Legszívesebben kitéptem volna De Havilland kezéből. – Hoppá – vihogott fel. – Lucian Darnay. Azt hiszem, ezt tapintatlanság lenne elküldeni.

– Mi?

– Bizony, aligha viheted magaddal éppen ezt, amikor látogatást teszel a Darnay családnál – viccelődött úgy, mintha érthetném. Bekukkantott a ládába, magában bólogatva, mint aki elvégezte a betakarítást, azután visszaimbolygott a kriptához. Behajította a könyvet, és becsapta az ajtót. – Ennyi bőven elég lesz – tette hozzá. – Ha mégis keveselli…

– A Darnay család? Oda akar engem…

– Elhallgass! – csattant fel megpenderedve. – Ne vedd a szádra ezt a nevet.

Ugyanis néha meghallják, még ha minden egyéb semmivé lett is, és el sem tudod képzelni, milyen slamasztikába kerülhetsz, a hisztérikus kuncsaftok visszakövetelik rajtad a könyvüket, újrakötést akarnak, vagy… Csak azt ne mondd, nem, Seredith, az átokverte persze erről sem tanított neked semmit.

– Felsóhajtott. – Amikor majd találkoztok, úgy kell tenned, mintha mit sem mondana neked e név. Világos? Az a sovány, fekete-fehér arc. Villogó, sötét szempár, éles, mint a sólyomé.

– Mi az? – húzta össze a szemét De Havilland. Átfutott az agyamon a gondolat, hogy nyomorúságos állapotban lehetek, ha az italosság ködén át is feltűnt neki. – Mi van veled? Szedd össze magad.

– Nem mehetek el Lucian Darnay-hoz.

– Ne nevettesd ki magad. Hiszen még csak nem is te kötötted, nemde? De bárhogy is, alkalmasint nem is fogtok találkozni. Az idősb Darnay-ról van szó. Ha megadod a kellő tiszteletet, és alázatosan viselkedsz, nem lesz gond. – A bajsza alatt dünnyögte: – Tisztelet, alázat, ezzel az ábrázattal… Az ég óvjon minket.

Nem feleltem. Visszatért a szorongató, elkeseredett álombenyomásom, hogy hiányzik valami fontos, s ez az érzés most erősebb volt bennem, mint valaha. Mit akart üzenni nekem az álom? Mi volt az, amit kerestem? Lucian Darnay már éppen megfordult volna, hogy elmondja nekem…

De Havilland ásított. Előkotorta a kulcsait, és bezárta a kriptaajtót.

– Magánál van a kulcs – állapítottam meg. – Mindig Seredith viselte.

Hogyhogy…

– Ő adta át nekem. – Felém fordult, és csak nézett rám közömbös arckifejezéssel; a szeme vörös volt ugyan, most mégsem mondta volna meg róla senki, hogy részeg. – Egy kötő könyvgyűjteménye szent ereklye. Seredith bizalmasaként és kollégájaként…

– De az imént azt mondta, hogy a Darnay-khoz fognak kerülni.

Félrebiccentette a fejét, mint aki ez egyszer még megbocsát.

– Ne üsd bele az orrodat olyasmibe, amit nem érthetsz.

– Értem én. – Nyeltem egyet. – Hallottam, mikor Seredith azt mondta, nem akarja, hogy maga rátegye a kezét a könyvekre. Nem igaz, hogy átadta önnek a kulcsot.

– Ne merészelj vádaskodni, fiú. – Felemelte egy ujját, s ez minden másnál hathatósabb fenyegetés volt. – Semmi sem tartozik rád mindabból, aminek ma a tanúja voltál. Verd ki a fejedből. Ha bárkinek is említést teszel róla, nos, azt megemlegeted. Most végeztünk.

Hallottam saját magamat:

– Levette a holttestről. Jól tudta, hogy másként nem szerezheti meg.

Végignézte, ahogy meghal, aztán levette a kulcsot a nyakából, mert kezdettől ezt akarta. Miért ruházta volna Seredith éppen önre a kulcsot? Ő rám ruházta volna.

Teljes csend állt be. Ha megtehettem volna, visszaszívom a szavakat.

Végül egész lágyan így szólt:

– Úgy vélem, lesz még veled munka, amikor visszatértél a Darnay-któl.

Nincs ínyemre ez a spiritusz, fiú. Azt hiszem, be kell törnünk téged.

Valahol egy láthatatlan helyen csuszamlásszerű hang kíséretében leomlott egy halom könyv, azután ismét csend lett.

– Eredj lefeküdni – mondta De Havilland. – Majd úgy teszünk, mintha egész éjszaka el se mozdultál volna onnan. Eredj.

Megfordultam, és elindultam felfelé a lépcsőn. Remegtem, és ő látta rajtam.

– Ami pedig az aggályaidat illeti – mondta oly váratlanul, hogy csaknem orra buktam –, Seredith semmiféle kulcsot nem bízott rád, mivel semmi közöd sincs a kriptában tárolt könyvekhez. Az ő titkai nem a te titkaid. Ezt vésd jól az eszedbe, ha nem akarsz megzavarodni.

Én azonban emlékeztem a korábban megtapasztalt bizonyosságra. De Havilland tévedett.

Igenis volt odabent valami, amihez közöm volt – és az a valami éppoly megkérdőjelezhetetlenül az enyém volt, mint a csontjaim. Megkésve bár, megértettem, mit kerestem annyira: Lucian Darnay könyvét. A választ egy talányra, amely a tulajdon szívemnél is mélyebben hozzám tartozott.

– És igenis rám ruházta a kulcsot – folytatta De Havilland –, akármilyen benyomása támadhatott is erről egy kívülállónak, ugyanis a fia vagyok. És akármit vettél is a fejedbe a kettőtök közti szeretetérzésről, felejtsd el.

Seredith hideg volt, mint a jégcsap, és bolond vagy, ha azt hiszed, hogy többet jelentettél a számára egy szolgánál.

IX

Másnap mindjárt reggel megérkezett a temetkezési vállalkozó meg a doktor.

Ködös volt az idő, a nyirkosság szinte bekúszott az ember bőre alá, és a fejemben is tompa homály uralkodott. Részletek bukkantak fel az ürességből, hogy aztán újra elmerüljenek benne: Ferguson a hall padlójára rázza le a kabátjára tapadt vízcseppeket, és a házat bezengő hangja: Micsoda utazás, ráadásul éjszaka, szerencse, hogy nem törték ki a lábukat a lovak; egy borsmentaillatot árasztó ember, aki inkább tűnt ácsnak, mint temetkezési vállalkozónak, fagyosan megrázza a kezemet; lépteik neszezése utóbb, amikor már a halottvivő saroglya terhe alatt görnyedezve visszafelé jönnek. A szalonba szólítottak minket a halotti bizonyítvány kiállításához – „puszta formaság”, ahogy a doktor mondta, ha esetleg túl ideges lennék ahhoz, hogy ilyen emelkedett társaságban alákanyarítsam a nevemet –, egyébként végig a műhelyben várakoztam a tűzhely mellett, és egyfolytában rakosgattam a hasábokat a tűzre, mintha azt akarnám, hogy örökké égjen. Időről időre De Havilland szavai visszhangoztak a fülemben.

Úgyszólván biztos voltam benne, hogy Seredith a maga módján igenis szeretett engem, ám ha De Havilland csakugyan a fia, akkor ő talán jobban ismerte nálam. Hideg, mint a jégcsap. Szédítő érzés volt: minden, amit tudni véltem Seredithről, most megingott, kifolyt az ujjaim közül. Egyetlen vágyam volt, minél hamarább elmenni; mégis amikor végül De Havilland kikiabált értem a szalonból, olyan türelmetlenül, mintha már órák óta kiáltozna, igencsak nehezemre esett felállni.

A doktor saját kocsin érkezett, ő és De Havilland abban helyezte magát kényelembe, míg a temetkezési vállalkozó – hogy is hívták? talán Oaks? – segített nekem felpakolni a tetőre a dobozokat meg a koffereket. A kocsis baljós egykedvűséggel figyelt bennünket, mintha megüvegesedett volna a tekintete. De Havilland egyetlen kisebb táskával érkezett a házba, most viszont nyikorgott a kocsi a súly alatt. Felismertem a ládát meg a dobozt, amelyekbe a könyveket pakolta, de volt még több is: az egyik csilingelő hangokat adott ki, egy másiknak az aljából aranyszínű tinta csöpögött.

Haboztam, de nem volt idő megkeresni a szivárgó üvegcsét, amely egyébként is De Havilland tulajdonát képezte már. Kötéllel rögzítettem a rakományt, miközben a kocsi mélyéről De Havilland bosszús mormogása hallatszott.

A temetkezési vállalkozó előttünk hajtott el. Megálltam egy pillanatra és elnéztem, ahogy a vitorlavászonnal fedett szekér döcögve távolodik az úton: az ember azt hihette volna, hogy egy gazda vagy iparos szállítja áruját a piacra. Ahogy Seredith holttetemét egyre messzebb vitték tőlem, azon tűnődtem, vajon illenék-e éreznem valamit, de érzéketlen maradtam.

Csak akkor ragadott torkon a bánat, amikor már a kocsiban ülve mind kisebb lett mögöttünk a könyvkötő műhely. De Havilland engem figyelt fakó szemével, amely Seredithének a paródiája volt, megpróbáltam lefegyverezni a tekintetemmel. Ha elérhettem volna, hogy ő nézzen félre előbb… De nem sikerült. Csakugyan a szolgája lettem volna Seredithnek? Talán sosem létezett az a Seredith, akit én szerettem, s mindvégig szamár voltam. A combomba mélyesztettem a körmeimet, hogy a fájdalom eltereljen. Ő tovább csevegett Fergusonnal, mintha én ott se lennék.

Hosszú utazás volt. Egy idő után émelygés fogott el a hepehupás úton ide-oda rugózó kocsi imbolygásától. Örültem neki, hogy nem kell beszélnem; ám ahogy a köd ellepte az ablakokat, és bekúszott a tagjaimba a hideg, egyszeriben megszűnt a valóságérzetem. Még a leheletük párája is igazibbnak tűnt az enyémnél. Egyszer megálltunk vizelni – addigra megkerültük a lápot, és mindkét oldalon erdő szegélyezte az utat –, de a fák sötét falánál feltorlódott köd oly távolivá és vigasztalanná tette a világot, hogy máris visszakívánkoztam a kocsiba. Mégis minden utazással töltött perc egy örökkévalóságnak tetszett; De Havilland és Ferguson eszmecseréje talán érdekes lehetett volna, ha ismerem a pletykák tárgyát képező személyeket, így azonban inkább megpróbáltam kirekeszteni ezt is a kerékzörgéssel egyetemben. Mit érdekelt engem Lord Latworthy, Norwoodék vagy a Hambledon família, vagy akár az, hogy Honour Ormonde szerelemből vagy a pénz miatt megy-e férjhez. A fél kezemet odaadtam volna némi kis csendért, hanem amikor elhallgattak, az még rosszabb volt. Ha úgy akarom, most alkalmam nyílt rá, hogy Seredithen, a családomon, vagy az utazás célján merengjek.

Castleford fokozatosan bontakozott ki körülöttünk: eleinte csupán baljóslatú sziluettek és távoli visszhangok, majd egy vaskosabb ködfátyol mögül felsejlő, szennyvízből, füstből és téglaporból összevegyülő miazmával borított árnyékok formájában. Elrobogtunk egy építkezés mellett, ahol kiégetett téglakupac izzott fanyar szagot árasztva, és harákolásra késztetve De Havillandet, aki illedelmesen a zsebkendőjébe köpött; azután szélesebb utcákon vezetett utunk, ahol mellettünk dübörgött a forgalom, és trágyabűzt idéző fojtogató, ammóniás szaga volt a füstnek. De Havilland felhúzta az árnyékolókat, s onnantól kezdve szürke félhomályban ücsörögtünk, én a hányingeremmel küszködve, a zajt azonban így sem zárhattuk ki. Lovak horkantgattak és nyerítettek, férfiak kiabáltak, nők rikácsoltak, kutyák ugattak, és mindennek a mélyén kerekek, gépezetek és más egyebek kakofóniás összhangzata húzódott meg. Én nem így emlékeztem Castlefordra – az is igaz persze, hogy közben hónapokat töltöttem kint a lápon, ahol még állathangok sem törték meg a csendet soha. Lehunytam a szememet, és elképzeltem Seredith műhelyét, az én műhelyemet elhagyatva, mégis bástyaszilárdan, csenddel telve, és talizmánként őriztem magamban e gondolatot.

Mire végre megálltunk, már egészen elgémberedtem, és hasogatott a fejem.

De Havilland előkászálódott a kocsiból, és a járdáról csettintett nekem:

– Gyerünk, fiam. Ne tétlenkedj.

Meg akartam várni, míg a doktor kiszáll előttem, ő azonban kényelembe helyezte magát az egyik sarokban, s akkor megértettem, hogy nem jön tovább velünk. Üggyel-bajjal átevickéltem rajta, és az utcán találtam magam. A kocsis a fogát szívta a hidegben, és összefonta a karját a mellén.

Nem hajtott el.

Körbenéztem, és szorosabbra húztam magamon a kabátot egy hirtelen támadt jeges, kormos fuvallat ellen. Egy magas téglaházak alkotta, széles,

csupasz járdájú utcában voltunk, amelyet itt-ott szutykos hófoltok borítottak. Korlát húzódott valamennyi ház portája előtt, és lépcső vezetett fel az egyforma bejárati ajtókhoz. Babérfa állt mázas cserépben a legközelebbi ház küszöbén, és többméteres távolságból is láttam, hogy penészre emlékeztető fekete korom tapad a levelekre.

– Az ég szerelmére, ne vacakolj már. – De Havilland fellépdelt a lépcsőn, és meghúzta a csengőzsinórt, én pedig utánasiettem. Egy bronzplakett volt az ajtó mellett elegáns bevéséssel: De Havilland, S. F. B. Erre nem számítottam.

Rigorózus megjelenésű, kontyos asszonyság nyitott ajtót csíptetővel a nyakában, és mosolyogva állt félre De Havilland útjából. Lefagyott az arcáról a mosoly, amint énrám került a sor, mondani ellenben csupán annyit mondott:

– Úgy örülök, hogy visszatért, Mr. De Havilland. Mrs. Sotherton-Smythe-nak nagy szüksége van a szolgálataira. Mr. Sotherton-Smythe már azzal fenyegetőzött, hogy máshoz fordul, ha ön még sokáig késlekedik.

– Amíg a kriptánkban vannak a felesége könyvei, addig ez aligha fog megtörténni – felelte De Havilland humortalan mosolyra rántva a száját. – Mi történt? Felteszem, tudomást szerzett a legújabb szeretőről.

A nő megköszörülte a torkát, és rám pillantott, De Havilland azonban csak legyintett.

– Ne aggódjon, ő az új segédem. Végül úgyis mindent tudni fog. Egyeztette a találkát?

– Egyelőre nem, uram. De majd a délutáni postával üzenek neki.

– Helyes. Holnap fogadom. Mindenesetre mielőtt elküldené az üzenetet, nézzen utána, hogy kifizették-e a múltkori számlát. – Előreindult előttem egy csempézett folyosón. Egyik oldalán egy félig nyitott ajtón a Várószoba feliratú tábla volt látható. A résen át elegáns, pasztell szalonra esett rálátás, tapétáját nád- és madárminta díszítette, egy asztalon folyóiratkupac volt szétterítve, és az évszakhoz nem illő virágok pöffeszkedtek egy porcelánvázában. A szoba távolabbi végében még egy ajtó nyílt, de nem jutott időm hosszasan szemlélődni, ugyanis De Havilland homlokráncolva hátrapillantott rám a válla felett. – Csipkedd magad. Az ember azt hinné, először jársz lakóházban. Erre.

A mord titkárnő közben eltűnt – a zár kattanásából ítélve egy másik szobában a folyosó átellenes oldalán –, megszaporáztam a lépteimet, így végül ott lihegtem De Havilland sarkában, amikor egy kisajtón át kilépett egy szűk udvarba. Roskatag, elhanyagolt épület állt velünk szemben. Zsíros ablakai mögött árnyékok mozogtak fel s alá. De Havilland a pocsolyákat kerülgetve odalépdelt a házhoz, és lendületesen kitárta az ajtaját.

– Ez itt a műhely – mondta. – Az emeleten fogsz aludni. Nos, lépj be hát, fiú. – Tett néhány lépést a kétes tisztaságú folyosón, és rácsapott egy bal kézre eső ajtóra, amely erre kinyílt.

Négy vagy öt ember tartózkodott a mögötte lévő szobában, egytől egyig munkapadok és prések fölé hajolva. Egyikük kalapáccsal a kezében kihúzta magát, és éppen mondani akart valamit, de amikor meglátta, hogy De Havilland érkezett, a homlokához kapott, s így szólt:

– ’napot, uram.

– Jó napot, Jones. Baines, Winthorn, be kéne hordani néhány dobozt az utcáról. A bejárati ajtó előtt várakozó kocsi tetején vannak. Hozzák be őket, rendben? Ó, a ládát az irodámba kérem, a többit ide. – Pillantásra se méltatta a munkájukat letevő férfiakat. Egyikük éppen bőrrel vonta be egy könyv sarkát, és láttam, ahogy grimaszol, miközben lehúzza a felületről, hogy ne félkészen száradjon ki. De Havilland még akkor sem igen vett róluk tudomást, amikor elbaktattak mellettünk. – Jones, ő itt az új segédem.

Odafent fog aludni, és maga mellett dolgozik majd.

– Egy kötősegéd, uram?

– Az. De történetesen ért valamicskét a hogyishívjákhoz is… – De Havilland határozatlanul a prések felé intett. – Egyszóval ismer néhány kézi fortélyt, így itt is a hasznunkra lehet, amíg beletanul a kötés mikéntjébe. – Felém fordult. – Majd hívatlak, ha szükségem lesz rád. A maradék időben Mr. Jones utasításai szerint kell eljárnod.

Bólintottam.

– Mondanom sem kell, hogy a házba csak akkor léphetsz be, ha én hívatlak.

– Azzal sarkon fordult, és távozott. A következő pillanatban hallottam, ahogy a megvetemedett ajtó végigkarcolja a szemöldökfát, majd becsapódik.

Az ablaknál elhelyezkedő férfi felszegte a fejét, és a távolodó De Havilland után nézett, aki ajkát hangtalan, megvető füttyentésre csücsörítette. A három férfi egy pillanatra sem nézett össze, mégis rövid szünet után ugyanabban a pillanatban folytatták a munkát. Zsebre vágtam a kezemet, hogy felmelegedjenek az ujjaim, és vártam, hogy Jones hozzám szóljon; ő azonban a prés fölé hajolva egyre csak kalapálta egy még be nem kötött könyv hátulsó oldalát.

Megköszörültem a torkomat.

– Mr. Jones…

Valaki felhorkantott. Amikor odanéztem rá – ő ült legközelebb az ajtóhoz, s éppen egy elkészült kötetet hajlítgatott ide-oda, hogy meggyőződjön a gerinc kidolgozottságáról –, csak a szemét forgatta.

– Nem Jones, Johnson. Még a nevünket se képes megjegyezni a nyomorult.

– A sajátjával is akadnak gondok – mondta egy másik, anélkül hogy felpillantott volna. – De Havilland meg az a franciásított alfelem.

Azt mondtam:

– Mr. Johnson tehát.

Ám Johnson még ekkor sem válaszolt. A másik megvonta a vállát, és letette a könyvet egy oldalt álló asztalra.

– Ezt csomagold be.

Az első pillanatban fel se fogtam, hogy hozzám beszélt. Félszegen átvágtam a padok közötti folyosón. Mire odaértem az asztalhoz, addigra ő már vissza is tért a tűzhely melletti munkahelyéhez. Az egyik kerekes prést tanulmányozva így szólt:

– Barna papír, pecsétviasz. Írd rá a nevet meg a kötetszámot, és tüntesd fel rajta, hogy „kripta”. Aztán kitöltesz egy kártyát. Egy perc és megmutatom, hogy azzal mi lesz a dolgod.

– Johnson két kalapácsütés között rezignáltan kérdezte: – Kit fejeztél be az előbb?

– Runshamet. – Mindnyájan nevettek.

Kézbe vettem a könyvet. Keskeny, kisméretű kötet volt, félig bőrbe kötött márványpapír.

Tétováztam, de mivel nem figyelt senki, kinyitottam, hogy belepillantsak.

Az előzéklapjáról kiállt egy darabka fűzőcérna, ahol nem vágták le rendesen, és hiányoztak a fehér lapok a címoldal előtt. Sir Percival Runsham, Vol. 11. Ösztönszerűen megpörgettem az előzéklapot az ujjaim között, rossz volt benne a rostirány. Belelapoztam, és egy véletlenszerű pontnál megálltam. Az írás cirkalmas volt, és nehezen olvasható, tele terjengős cikornyával… külleme és tagadhatatlan gömbölydedsége, gratulációmat fejeztem ki a férjnek az asszony oly igen szembeötlő áldott állapotát illetően, és előzékenyen érdeklődtem, mikorra várják a gyarapodást; képzelheti megrettent zavaromat, amikor az első csodálkozásra következően sértettséggel reagált…

– Kár, hogy nem eladásra készült – mondta Johnson. – Valami gyűjtő jót mulatott volna Runshamen. – Szorított még egy kicsit a prés alatt lévő könyvön, azután nekiállt meglazítani a facsavarokat. – Láttad őt valaha szónokolni, Hicks? Én hallottam egyszer a városházán. A vesszőparipája volt a téma, az alsóbb néposztályok jogairól kajabált.

Minduntalan kínos helyzetekbe sodorja magát. Nem csoda, hogy évente kétszer kötjük. – Kicsúsztatta a könyvet a présből, félrerakta a faékeket, és szemügyre vette a legömbölyített gerincet. – Megjárja. Na, nem csomagolod be azt? Vagy annyira ízig-vérig kötő vagy, hogy nincs ínyedre a kétkezi munka?

Odahúztam magam elé egy darab papírt, és igyekeztem minél fürgébben becsomagolni a könyvet. Ügyetlenkedtem, nem is sikerült valami jól, aztán rájöttem, hogy elmulasztottam megnézni a nevet, így tehát csomagolhattam ki újra. Amikor végre elkészültem vele, viaszt cseppentettem a hurokra, és belepecsételtem a monogramot, egy díszes „D”-t meg egy „H”-t. Sejthettem volna, hogy a De Havilland nem a valódi neve. Örömteli borzongás futott végig rajtam: bármi volt is Seredith családneve, a férfi inkább megváltoztatta. Nem kedvelte Sereditht, nem is bízott benne, és nem értette meg őt. Mit tudhatott volna arról, hogy Seredith kedvelt-e engem, vagy sem. De csupán egy pillanatig tartott a jóleső érzés, itt voltam, más pedig nem számított.

Amint felcímkéztem a csomagot, a fiatalabbik férfi – Hicks? – elvette azt tőlem, és egy köteg kártyára mutatott.

– Fogj egyet, és írd rá a nevet, a kötetszámot meg a dátumot. A jobb sarokba pedig azt: kripta. És most kövess.

Kint a szűk átjáróban egy zsák lógott a falon. Abba ejtette bele a csomagot.

– A kriptába szánt könyvek ebbe mennek. A bank csak havonta egyszer küldi a páncélkocsit, ezért az utcára nyíló ajtót zárva tartjuk, és nincs dohányzás, megértetted? Ha elveszítesz egy könyvet, oda az állásod. Az eladásra készült könyveket ott tároljuk, amíg De Havilland értük nem jön. – A szemközti ajtóra mutatott. – Látod ezt a dobozt? Abba a résbe kell bedobni a kártyákat. Esténként mennek iktatásra a szipirtyóhoz.

Megértetted?

– Azt hiszem, igen.

– Helyes. – Az a kettő, aki korábban elment a poggyászért, most alaposan felmálházva már visszafelé vánszorgott az udvaron át. Hicks kinyitotta nekik az ajtót. Fújtattak és nyögtek, miközben becipelték a dobozokat a műhelybe.

– Mi ez a töméntelen holmi? Rabszolgabér?

– Úgy is lehet mondani.

Hicks a száját nyitotta, rám sandított, majd újra becsukta. Egy pillanat múlva így szólt:

– Nos, jobban teszed, ha bejössz, és mielőbb hasznossá teszed magad.

Először a padokat kellett letörülnöm – csupa fekete lett a rongyom a tűzhely kormától, alighogy egyszer végighúztam a fán –, aztán felsepertem.

Gyorsan enyészett a fény, és eleinte még azt hittem, napszálltakor leteszik majd a munkát; de amikor már akkorára nőtt a homály, hogy a padlót megülő port sem lehetett látni, lámpákat gyújtottak, és dolgoztak tovább.

Mindenütt hideg volt, kivéve a tűzhely közelében, s a szén nehéz, kesernyés szagától felfordult a gyomrom. Reggeli óta egy falatot sem ettem, de senki sem kérdezte, hogy nem vagyok-e éhes.

– A hátul lévő szemetesbe kiürítheted a csebret – mondta Hicks. – A szenespajta mellett találod, na, majd inkább megmutatom. Egyúttal hozhatnál még be szenet. Felszítod a tüzet, aztán mára végeztünk, mit szólsz hozzá? Jössz egy pipára, Johnson?

Követtem őket az épület hátulsó fertályába vezető átjáróban. Egy szűk, gyéren megvilágított sikátorba léptünk ki. Itt nehéz volt hinni a könyvkötő műhely udvarán túl sorakozó magas, elegáns házak létezésében. Falak összevisszasága, kiugró hullámvaslemez tetők meg viskók dőltek ki a kövezetlen útra, és jégfoltos, mély árkokba rendeződött a keményre fagyott sár. Hicks egy alacsony fészer felé bökött a hüvelykjével. Kiürítettem a csebremet a szeméttárolóba, azután nekiálltam megtölteni a szenesvödröt. A szemközti kulipintyók egyikében kutya ugatott. Valaki szitkozódva rákiáltott, aztán egy felsíró csecsemőre is.

– Uraim – így egy éles hang –, kérem, urak… – Felnéztem. Idős asszony közelgett felénk a mocsok összefagyott csatornái között. Hicks váltott egy pillantást Johnsonnal, és elpöckölte a gyufát, amivel az imént pipára gyújtott. – Ne fordítsák el tőlem az arcukat, urak. Tudom, mi jár a fejükben, de nem koldulok. Kötők, igaz-e? Nos, van valamim, ami tetszeni fog maguknak.

– Nem vagyunk kötők – felelte Johnson. – Ha a kötőt keresi, akkor az Alderney Street-i ajtón kopogtasson.

– Próbáltam, de nem ereszt be az a némber. Ugyan, urak… Fenemód neki vagyok keseredve.

De megesküszöm, hogy kincs van a birtokomban. Sorban állnak majd a népek az emlékeimért. Úgy éljek.

Hicks teleszívta a tüdejét füsttel, mire felizzott a dohány a pipájában.

– Magshez van szerencsénk, ugye? Nézze… Pompás ajánlattal rukkolt elő, de nekünk nem ez a munkánk. Még ha… – Elhallgatott.

– Ejnye, no. Nem kérek érte sokat. Pár shillingecskét csak, és éveket kínálok cserébe. A legszaftosabb részleteket. Amit csak akarnak. Szerelem. Asszonyverés. Még egy gyilkosság is volt az utcánkban, ezzel a két szememmel láttam.

– Sajnálom. Próbálkozzon inkább a hátsó utcákban. Fogatinit esetleg érdekelheti a dolog. A Shambles és a Library Row sarkán. Nála talán több sikerrel jár.

– Fogatini? – sercintett egy hegyeset az asszony. – Ízléstelen alak. Azt mondja, még a múlt havin se adott túl, de ez csak ürügy, zsugori egy gazember az.

Johnson egyszer csak így szólt:

– Hol hagyta a kölykeit, Mags?

– Kölykök? Nincsen nekem kölyköm. Férjem se volt soha.

– Így volt egész életében, azt mondja? – Keserű éle volt a hangjának, amit azonban nem lehetett volna gúnynak nevezni. – Biztos ez?

Ekkor az asszony pislantott, furcsa, kitekert mozdulattal megtörölte a homlokát a ruhaujja belső felével, és egyszerre megértettem, hogy nem a kor rombolta így le az arcát, nem attól költözött üresség a tekintetébe. – Nem szép dolog, hogy kinevetnek.

– Nem nevetek. Adtál el így is eleget. Eredj haza.

– Csak pár garas kéne. Ugyan már, urak. Egy valódi életszelet az utcán hever. Sok herceg és gróf egy vagyont fizetne érte. Előnyös vétel.

– Mags… – Hicks kiütögette a pipáját a fészer oldalán, noha nem is szívta végig. – Nem először jár itt, emlékszik? Johnson a múltkor még egy csésze teára is behívta. Vagy azóta azt is elkótyavetyélte a többivel együtt? – Rövid szünetet követően Mags a homlokát kezdte dörgölni. – Na, elég is már. Keressen másik megélhetési módot, különben semmi se marad magából.

– Megélhetés? – Ziháló nevetés tört fel az asszonyból, aki ekkor meglebbentette Hicks felé a rongyos köpönyegét, mint egy madárszárnyat.

– Azt hiszik, megélek belőle? Hogy ez élet?

Nem érdekel engem már semmi, csak szabaduljak az egésztől, inkább leszek nyálcsorgató agyalágyult, amilyeneket a Fogatini műhelye előtt látni, amikor túl mélyre ment, nem is akarom, hogy maradjon valami belőlem…

Johnson Hicks elébe vágott, könyéken ragadta az asszonyt, és akkorát penderített rajta, hogy Magsnek megroggyant a lába, majdnem el is esett.

– Ebből elég. Hordd el magad, különben csendőrt hívok.

– Pár shillinget akarok csak, egyet. Egy hatpennyst!

Johnson kicipelte magával az utcára, és megtaszajtotta. Mags megingott, ádázul nézett Johnsonra, mintha mindjárt az arcába akarna köpni, aztán elballagott a mocskos úton.

Amikor befordult a saroknál, hallottam, hogy köhög, mélyről, a torkából, mintha ez végre a valódi hangja lenne.

Johnson visszamasírozott hozzánk.

– Vigasztalan egy este. Én bemegyek.

Hicks bólintott, és a zsebébe mélyesztette a pipát. Nem vártak meg; teliszedtem a szenesvödröt, és követtem őket. Hallottam, amikor az ajtón belépve Hicks azt mondja:

– Igazán vannak gyerekei? – és Johnson így felel:

– Három is. Feltehetően a dologházban. Miközben valami mázlista gazember az anyai szeretetről olvasgat. – Aztán becsukódott mögöttük az ajtó.

Amikor felszítottam a tüzet, fogtam a sarokba letett zsákomat, és egyikük azt mondta:

– Az emeleten. A hátsó szoba. – A kutya se kívánt nekem jó éjszakát. A fáradtságtól remegő lábbal kaptattam fel a lépcsőn. A forduló kisablakában megláttam a leheletemet. A dér máris páfránymintát rajzolt a maszatos üvegre.

A szoba kicsi volt, és koszos, és elkeserítően hideg volt odabent. Rozoga ágy állt az egyik sarokban néhány takaróval leborítva; igyekeztem nem belegondolni, hányan alhattak már itt énelőttem. Éjjeliedény csillogott az ágy alatt, és vigyázva vettem levegőt, hiszen ki tudja, mit lélegzek be. Ám egy perc múlva már túlságosan fáztam, az ágyra rogytam, és bebugyoláltam magam a takaróba; doh- és penészszaga volt, de rosszabb is lehetett volna.

A matrac helyenként felpúposodott, az angin meg úgy elkopott, hogy átszúrtak rajta a tollak. Úgy éreztem, sosem fogok átmelegedni.

Valaki kiáltozott az utcán. A vállamra borítottam a takarót, hogy kinézzek, de az egyetlen utcalámpa alig adott valamicske fényt, és az ablaktáblát is túl vastag korom fedte, nem láttam ki rajta. Bárki volt is az, elhallgatott. Most már csupán elszórt kutyaugatás és csecsemősírás hallatszott. Éreztem a szén zsírját az ujjbegyeim alatt, és a fogam között is az csikorgott. Minél több időt töltök itt, annál jobban belém fog ivódni, míg a végén már le sem tudom majd mosni magamról, és a csontjaim is feketék lesznek.

Becsuktam a szememet. Egy emlék élességével villant elém egy kép: Alta a tehénistálló ajtajában leejti a vödrét – tágra mereszti szemét örömében –, aztán átszalad az udvaron, hogy megöleljen. Az orromban éreztem a disznóól földes, ammóniás szagát, éreztem a felfordított vödörből kicsurgó friss tej krémesen édeskés ízét. Odahaza nem telt az idő a távozásom óta; késő nyár van, senki sem változott, félbehagyott teendőim most is énrám várnak. Vagy mégsem, bárcsak vissza tudtam volna menni a betegségem előtti időszakba, egészen az elmúlt télig, amikor még tudtam, hogy ki vagyok. Abba az időbe, amikor még a sövénykerítés miatt fájt a fejem, vagy azon aggódtam, Ma észreveszi-e majd, hogy a jó kését használtam egy nyúl megnyúzásához. Nevetséges volt a lehetetlenről képzelegni.

Kinyitottam a szememet és megdörzsöltem a ruhám ujjával.

Nem mehettem haza. Ha viszont itt maradok a következő napokban, De Havilland el fog küldeni Darnay-ékhoz az első kötésemre.

Féltem. E felismerésnek meg kellett volna könnyítenie a helyzetemet, de amint jobban belegondoltam, felmértem, hogy nem futhatok el. Miután már jártam a Darnay családnál, és vége van, majd akkor választhatok. Talán máshová megyek majd, vagy megtalálom a módját, hogy visszatérjek a műhelybe, ahová tartozom. Addig azonban maradni kényszerültem.

Máskülönben életem hátralévő részét rettegésben fogom tölteni, még ha nem tudom is, mitől rettegek, csupán annyit, hogy Lucian Darnay-hoz és a rémálmokhoz van köze.

Leheveredtem az ágyra. A párna avas hajolajtól volt zsíros. Igyekeztem minél jobban összegömbölyödni, nem törődve a matrac szúrós púpjaival, és nyugton maradni. Végre kezdtem kicsit átmelegedni, de a hideg sehogyan sem hagyott elaludni. Az álmok ködén át ajtócsapódást és ittas dulakodás zaját hallottam, meg óraütést szerte a városban; de azt hiszem, végül mégiscsak elaludtam, ugyanis amikor Hicks reggel bezörgetett hozzám, zavartan és nehéz fejjel ébredtem, és a saját nevemre is alig emlékeztem.

X

Három nappal ezután De Havilland elküldött Darnay-ékhoz. Előtte való délután magához hívatott, a titkárnőjét, Miss Brettinghamet szalajtotta át a műhelybe az üzenettel; amikor bementem hozzá – egy zsúfolt, bútorokkal telerámolt szalonba, ahol alig látszottak ki a falak az őket elborító festmények alól –, épp el volt foglalva, egy méretes, márványozott borítójú főkönyv fölé hajolt, és egy számlakupacot lapozgatott az ujjai közt.

– Á, igen – mondta. – Megjöttél. Mr. Darnay holnap estére vár téged. Egy füst alatt egy csomagot is küldök neki, ne felejtsd majd el átvenni Miss Brettinghamtől. Az irodájában, a várószobával szemben. – Felemelte a tekintetét, és megrándult az arca, ahogy tetőtől talpig végigmért. – Még az este küldetek a szobádba illendő öltözéket. És mosakodj meg, ha kérhetném. – A tollával mutatta, hogy elmehetek, és csettegett a nyelvével, ahogy tinta freccsent a számláira.

– De…

– Nincs most időm erre. Kora reggel indulok a Latworthy-rezidenciára, és temérdek dolgom van addig. A további kérdéseiddel fordulj valaki máshoz.

– Kihez?

– Ez is egy ilyen kérdés. Elmehetsz.

Amikor a nap végén felmentem a szobámba, egy ismeretlen öltönyt találtam az ágyamon: sápadtszürkét kék mellénnyel, hozzá tiszta, keményített gallérú inget. Oly kevéssé illett abba a mocskos kis szobába, az ajtóból azt a benyomást keltette, mintha egy arisztokrata nyúlt volna el az ágyon, hogy ott lehelje ki a lelkét. Közelebb lépve felemeltem a gyertyámat, és láttam, hogy egy pár fényes cipő is oda van készítve, valamint egy puha filckalap, meg egy mandzsetta- és gallérgombokat tartalmazó elefántcsont dobozka.

Nem lett volna értelme felpróbálni őket; előre tudtam, hogy idegenül áll majd rajtam ez a hacuka.

Lehelyeztem a padló legtisztább pontjára, és igyekeztem nem foglalkozni vele; mégis egész éjjel a tudatában voltam felém nyújtózó lapos tagjainak.

Másnap délután mindent elkövettem, hogy lesikáljam magamról az egész napos szutykot, majd megborotválkoztam jeges vízzel, de igazam volt a ruházatot illetően, s amikor elhaladtam a műhely előtt, Hicks füttyentett egyet, és így kiáltott fel:

– Hé, emberek, itt jő a méltóságos úr – mire mindannyian zajos nevetésben törtek ki. De Havilland a kocsival ment Latworthyhez, így kénytelen voltam bérkocsit fogni; sosem intettem még le bérkocsit, és egy örökkévalóságig ácsorogtam az Alderney Streeten, mire végre mellém húzódott egy, és a hajtó szánakozva érdeklődött, hogy eltévedtem-e. Egy pillanatig azt hittem, elfelejtettem Darnay-ék lakcímét. Miss Brettingham korábban megmutatta nekem a „csomagot” – azt a ládát, amelyikbe De Havilland a könyveket pakolta –, s most elsőnek azt ügyeskedtem fel az ülésre, mielőtt magam is felszálltam, és azt kívántam, bárcsak inkább postára adta volna.

Néztem, ahogy Castleford tovagördül mellettünk, de oly hevesen vert a szívem, hogy csupán töredékeket láttam: egy újonnan felhúzott házsort, oszlopos tornácot az egyik sarkon, tarka kelméket kínáló kirakatokat. Akár még azt is el tudtam volna hinni, hogy mindez csupán összetett szemfényvesztés, s ha másik útvonalat választunk, és jól odafigyelek, láthattam volna, hogy festett papírmaséból készültek a házak… saját magamra sem ismertem rá. Imposztor voltam ezüstszürke öltönyömben s a pasztell mellényben, és a cipő is szorította a lábamat. Igyekeztem nem belegondolni, hogy megpróbálok valakit bekötni, mégis egyedül ez járt a fejemben. Felsülök, és egyáltalán semmi nem történik majd; vagy ami még ennél is rosszabb, visszatér a könyvkötőlázam, elveszítem az önuralmamat a fekete lázálmok fojtogató szorításában, és dühöngő őrültként szállítanak el a bolondokházába. Na és ha Lucian Darnay is jelen lesz és figyel? Nem akartam erre gondolni, mert máris ott éreztem nyelvem tövében a rettegés keserű ízét.

Ezalatt zötyögtünk tovább, át a hídon, el a kastély okkersárga, félig romos kőtömbje mellett, és egyszerre megszaporodott a forgalom. Hintók tűntek fel körülöttünk karnyújtásnyi távolságra. Néhány percig úgy látszott, bekebelezett minket az áramlat, aztán végre lassított a kocsi, és lekanyarodtunk egy mellékutcába. Itt csendesebb volt, és csupasz platánok sora szegélyezte az utat.

– Ez az.

– Tessék? – hajoltam előre, hogy jobban halljam a kocsist.

Az ostorával mutatta:

– A hármas szám. Látja a kapun a „D” jelzést? Ez az a ház.

Kiszálltam a kocsiból, és sikerült lezuttyantanom a ládát a járdára a lábamhoz. Mindeddig úgy el voltam merülve a gondolataimban, fel sem merült bennem, hogy mégis miből fogom majd kifizetni a kocsist, s most egy pillanatra elfogott a pánik; de mikor benyúltam a zsebembe, egy hűvös aranypénzt tapintottam ki a mélyén. Meglehet, De Havilland – vagy Miss Brettingham – tanúsított irányomban nem várt figyelmességet, ám az még valószínűbb, hogy nem mosták ki az öltönyt az utolsó használat óta.

A kocsi elhajtott. Vettem egy nagy lélegzetet. Az előttem lévő kapun szőlőtőkére emlékeztető mintázat futott, cirkalmas D-jét vasindák koszorúja ölelte körbe. Kavicsos felhajtóút vezetett a télies gyepszőnyegen át az ólomüveg ablakos, széles bejárati ajtóhoz.

Maga az épület kétszárnyú volt, ódon vörös téglából épült, és fény derengett magas, elfüggönyözött ablakai mögött. A tető és a homlokzat találkozásánál szimmetrikus domborminta húzódott. Egy efféle háznak minden bizonnyal két bejárata van, ahogy De Havilland házának is – egy az uraknak és egy a közönséges népeknek. Próbáltam felidézni a Miss Brettinghamtől kapott instrukciókat. Tisztelettudó legyen, de ne szolgalelkű. Ne feledje, hogy Mr. De Havilland képviseletében jár el…

Hanghordozása kétséget sem hagyott afelől, hogy Mr. De Havilland jelentékeny ember, és nem is álmodhatom arról, hogy felérek hozzá.

Marad tehát a főbejárat. Lehajoltam a ládáért, és nyomban fájdalom hasított a vállamba.

Néhány hónapja még egyáltalán nem tudtam volna megemelni. A ládát át kellett adnom Mr. Darnay-nak – mindenekelőtt ezt adja át neki, személyesen neki, senki másnak, megértette? –, de már a házba bejuttatni is jókora erőpróba lesz.

Máris gyöngyözött a homlokom.

Dörzsölte a nyakamat a gallér, elképzeltem, ahogy kirojtosodik, és beszürkíti a levegőben szálló füst.

Csak képzeltem volna, hogy az egyik felső ablakban megrebbent a függöny? Meggyőztem magam, hogy pontosan erről van szó, az ösvényen végigbaktatva mégis éreztem egy figyelő tekintetet, és örültem, amikor elértem a bejárati ajtót. Az ajtókereten támasztottam meg a ládát, és meghúztam a csengőzsinórt; aztán csak álltam ott a terhemtől reszkető karral.

Orrom előtt az ólomüveg tábla – egy lámpás és a lángja zöld szalaggal körbekerítve – megrázkódott a foglalatában. Remegés költözött a térdembe, méghozzá oly heves, hogy nem lehetett a távoli macskakövön kattogó kocsikerekek keltette vibráció. Zihálva szedtem a levegőt.

– Jó napot, uram – mondta egy nő.

De cseppet sem számított a személye – halk hangja, a csipke hajhálója, vagy a homlokára nőtt mitesszer –, ugyanis beláttam mellette a hallba; és Lucian Darnay-t pillantottam meg a lépcső fele táján, és ettől kibillent a lábam alól a talaj, és ringatózni kezdett a sötétség tengerén.

Valahogy mégis sikerült megállnom a lábamon. Amikor Darnay – Lucian – nem, Darnay átvette a ládát a karomból, és bevezetett egy másik szobába, valahogy mégis sikerült követnem őt, jóllehet minden egyes lépésnél küzdöttem a talpon maradásért. Hallottam magamat, ahogy válaszolok neki, habár se arról nem volt fogalmam, hogy mit kérdezett, sem pedig arról, hogy én mit feleltem; valahogy leültem, és addig pislogtam, amíg helyre nem rendeződött a világ. Egy politúrozott asztalnál ültem, ovális ébenlapja tükörfénnyel ragyogott. Sötét helyiség volt, s noha szürke nappali fény szűrődött át az ablakokon, máris meggyújtották a falilámpákat. Lobogott a tűz a kandallóban, amelynek színe zsírral erezett nyers húst idézett; a tapéta ugyanennek volt egy sötétebb árnyalata, és burgundi vörös virágok díszítették. Méretes üvegszekrény állt a távolabbi falnál, tele válogatott ritkaságokkal. A gázlámpafényben hunyorogva igyekeztem kivenni a formákat: egy köteg madártoll, pillangók üvegharang alatt, egy széles állkapocscsont testetlen vigyora. Még mindig csengett a fülem, mintha valaki az ujját húzkodná egy pohár peremén, ám ezt már csak egészen távolról hallottam, így figyelmen kívül tudtam hagyni.

– Apám egy percen belül lejön. Megkínálhatom valamivel? Egy pohár sherry? Attól tartok, éppen végeztünk az ebéddel, és nyolc óra előtt nem számíthatunk vacsorára.

– Köszönöm. – Megkönnyebbülés volt, amikor elfordult, és a dekanterrel kezdett foglalatoskodni. Hosszan kifújtam a levegőt, és összeszorítottam a lábamat, hogy szűnjön térdem remegése. Nem emlékezett rám. Első találkozásunkkor megvetéssel meregette rám a szemét. Ez azonban most elmaradt, nem láttam felismerést a tekintetében, sem gyűlöletnek vagy indulatnak jelét, csupán némi lekezelő attitűdöt véltem felfedezni az arcán, ami a vonásaiból ítélve megszokott volt nála, nem az én személyemnek szólt.

– Parancsoljon – tette le elém a poharat, és akkor erőt vettem magamon, és a szemébe néztem.

– Köszönöm. – Szilárdabban csendült a hangom, mint vártam.

Belekortyoltam a sherrybe, és átjárt a kellemes melegség.

– Felteszem, ezt az apámnak hozta.

– Igen. – Meg kellett volna akadályoznom, hogy felnyissa a ládát, de oly magabiztosan pattintotta fel rajta a kapcsokat, hogy megmukkanni sem volt

időm. Kivett négy vagy öt könyvet, s miután megszemlélte a gerincüket, látványos utálkozással visszaejtette őket a ládába. Csak egyszer torpant meg egy kötetnél, amelyet volt szerencsém látni, amikor De Havilland elcsomagolta, fakó volt a színe, és asztalon szétszórt parazsat idéző vörösarany pettyek borították; ám ezt aztán még a többinél is indulatosabban dobta vissza. Mialatt a könyvekkel bíbelődött, jutott időm őt szemügyre venni. Ugyancsak megváltozott; eltűntek a karikák a szeme alól, és a képe is kikerekedett. Pír ütött ki az arcán, ami néhány év múlva majd pirospozsgás lesz, tompa tekintetéről pecsétes üveglap jutott az eszembe; összességében mégis jóvágású volt. Nehéz volt elhinni, hogy ez ugyanaz az ember, mint akit Seredithnél láttam, s akinek nyúzott, zordon arcától rémálmaim voltak.

Nyílni hallottam az ajtót, majd egy másik hang azt mondta:

– Maga bizonyára De Havilland küldötte.

Félig felálltam; ám az ajtóba toppant ősz hajú öregember az ujját billegtette, és nyájas mosolyt küldött felém.

– Üljön csak vissza, fiatalember. – Ellépdelt a fia mellett, és két kezébe fogta a kezemet.

Meleg és száraz volt a bőre. Közelebbről megszemlélve nem is volt olyan öreg, mint először hittem, a csontos arc és a fehér haj ellenére sem; mégis bizonyos földöntúli éteriség lengte körbe. Bajos volt elképzelni, hogy ez az öregúr a Darnay-gyárbirodalom feje. – Milyen elbűvölő – mondta. – Hiszen még majdnem kisfiú. És máris De Havillandnél köt! Kevés a magához hasonló hasznavehető fiatalember.

Lucian Darnay az ajtó felé intett.

– Szabad…?

– Nem, nem, csak maradj. – Az idősb Darnay vesébe látó pillantással fürkészett engem. – Nagy kár, hogy nem jöhetett el személyesen, értesüléseim szerint Lord Latworthy az orrom elől happolta el! De sebaj, sebaj, boldog vagyok, hogy megismerhettem önt.

– Biztos vagyok benne, hogy ő is szívesebben jött volna ide személyesen.

– Micsoda badarság, kérem – mondta Mr. Darnay, könnyed hangja azonban lágyított a szavakon. – Akárhogy is, De Havilland kétségkívül beszélt magának, ülj le, Lucian!, szegény Nellről, a mi Nellünkről és szenvedéseiről. Szükségtelen – emelte fel egy ujját – a megpróbáltatásairól a fiam előtt beszélnünk, aki túlságosan is érzékeny – csak képzeltem volna a nyomatékot, s hogy Lucian erre összeszorította az állkapcsát? –, hogysem mások gondjairól halljon. Mindazonáltal örömmel venném, ha Nell újra boldog lenne.

– Annyit mondott nekem, hogy egy szolgálójuknak lenne szüksége…

– Úgy is van. – Mr. Darnay bólintással jelezte, hogy elnézi a félszegségemet. – Azt hiszem, egy sima kötés is megteszi. Ő egy egyszerű leányzó, tudja, nem valami eszes, habár természetesen mindannyian rendkívül kedveljük. Mondtál valamit?

– Nem – felelte Lucian. Töltött magának egy pohár brandyt, és egy hajtásra lehúzta a felét.

Szomorkás fény csillogott az idősebb férfi tekintetében, de amikor visszafordult felém, már újra nyugodt volt az arca.

– Nem fogja sok idejét elrabolni. Végtére is a leányzó ifjú, és az ifjak játszva megszabadíthatók a gyötrelmeiktől. Ami a kötésre vonatkozik, a részleteket illetően az ön diszkréciójára hagyatkozom. Nekem tökéletesen megfelel, ha egy héten belül bekötve elküldeti hozzám.

– Önhöz? Azt hittem, a kriptába kerül…

– Nem, nem. Mi itt magunk gondoskodunk az őrzésről. Most pedig kénytelen vagyok önt magára hagyni. Várnak az üzleti elfoglaltságok, és attól tartok, mi már nem találkozunk. Legalábbis ez alkalommal. Remélem, hamarosan keresztezik még egymást az útjaink.

Megveregette a vállamat, és kivitorlázott a szobából.

– Ó, ezeket Mr. De Havilland küldi önnek. – A könyves ládára mutattam, de elkéstem; már becsukódott az ajtó.

Lucian az apja után nézett.

– Elragadó ember, nem igaz?

– Igazán örvendek, hogy találkozhattam az édesapjával. – Rájöttem, hogy a nevemet meg sem kérdezte.

– Hogyne, természetesen. – Megdöntötte a kelyhet, míg az utolsó csepp is le nem szaladt belőle a nyelvére. – Miért is érdekelné magát, hogy milyen ember? Amíg jól megfizeti magát. Pontosabban szólva De Havillandet.

– Szép tőle, hogy törődik egy szolgáló lelki nyugalmával. Nem mindenki tenné meg.

Lucian Darnay nevetett, töltött magának egy újabb konyakot, és egy hajtásra kiitta.

– Maga meg mint egy doktor, igaz-e – mondta kérdőjel nélkül. – Csak megjelenik itt, és leszárít egy kelést. Egy hatalmas, lüktető karbunkulust, akkorát, mint egy emberi élet.

Aztán mossa kezeit, és úgy tesz, mintha nem érzett volna egyebet rózsaillaton kívül. És vastagabb zsebbel távozik, egészen a következő alkalomig. Akárcsak egy doktor. Az emberiség javára tevékenykedik. Csakhogy valójában azért teszi, mert az apámhoz hasonló alakok szeretik a genny ízét.

– Ez undorító.

– Ugye, hogy az?

Félrenéztem. Egy árnyék kúszott végig a vitrin üvegén, mintha életre kelt volna benne valami; de csak Darnay tükörképe volt az, ahogy a kandallóhoz sétált, és kitartotta szabad kezét a lángok fölé. Hiányzott a mandzsettagombja, s az ing lifegő vége alól kilátszottak a csuklóját beszövő erek, inak. Egészen sápadt volt ott a bőre, szinte sárgás, akár az elefántcsont.

Fásultság érződött a hangján, amikor legközelebb megszólalt, mintha nem érném meg a fáradságot.

– Akkor most érte küldetek. Szüksége van még valamire?

– Nem, semmire.

Egy pillanat múlva megvonta a vállát.

– Ahogy óhajtja. Ide?

– Azt hiszem, igen. – Mindössze egy asztalra meg két székre volt szükségem, talán még arra sem. Hogy is mondta De Havilland Seredith halála után? Csak ráhelyezed a kezedet az alanyra, és fülelsz. Ha van papírod, tollad s tintád, ha gondoskodsz róla, hogy mindketten leüljetek, és élvezed az alany hozzájárulását, nem hibázhatsz. Ennyi elég volna hozzá?

Valószerűtlen érzésem támadt, mint amikor azt álmodtam, hogy megválasztottak bálkirálynak, és elfelejtettem a tánclépéseket. Már késő lett volna elmagyarázni Mr.  Darnay-nak, hogy én csupán egy segéd vagyok, és fogalmam sincs, mit kell tennem.

Verítékcseppek ütköztek ki a tarkómon a gondolattól, hogy Lucian Darnay vajon milyen képet vágna e bejelentésre. Az asztalra raktam a táskámat, s egy köteg papírt, tollat, meg egy üveg tintát vettem ki belőle. Mindent akkurátusan elrendeztem az asztalon. Ezen tárgyaktól eltekintve üres volt a táska. De Havilland előre megírt számlája a belső zsebben lapult.

Lucian meghúzta a csengőzsinórt. Míg a cselédlány megjelenésére vártunk, megkérdezte:

– Mennyi időbe fog telni?

– Nem tudom pontosan.

– Tudtommal De Havilland négy óra tájban többnyire teaszünetet szokott tartani.

– Én nem fogok. Köszönöm.

– Príma. Majd küldetek magának vacsorát, amint Nell kijött. Ha bármi egyébre szüksége volna, csöngessen Bettyért, rendben?

– Rendben.

Egy pillanatig úgy tűnt, hogy még mondani akar valamit, ám ekkor betoppant a cselédlány, és Darnay elfordult.

– Vezesd ide Nellt. És gondoskodj róla, hogy senki se zavarja őket, amíg Mr. … elnézését kérem…

– Farmer – feleltem. Logikusnak tetszett, hogy eltűntek a Seredithnél tett látogatásához fűződő emlékei minden egyébbel egyetemben, amit a könyve tartalmazott; mégis furcsa érzés volt, hogy be kell mutatkoznom neki.

– Mr. Farmer – visszhangozta enyhe iróniával, mintha mulattatná a név. –

Amíg Mr. Farmer nem csönget magának a vacsorájáért. – Végül ismét rám nézett, és rosszindulatú fény szikrázott a tekintetében. – Sok szerencsét, Mr. Farmer. Remélem, élvezetesnek találja majd.

Hirtelen fordultam félre, alig bírtam legyűrni a késztetést, hogy felképeljem. Élvezetesnek.

Nem csodálom, hogy az apja megveti. Örültem, hogy távozott a szobából, kisuhant a félig nyitott ajtón a cselédlány nyomában, különben még elárultam volna magamat. Miután elment, leültem, és a hajamba túrva letöröltem magamról az izzadságot. Torkomban még éreztem a sherry fás, némi epével keveredett melegét. Mintha valamennyi sarokból a szívverésem visszhangzott volna felém, más-más csengéssel minden felületen: üvegen, fán, márványon, tapétán…

– Ez itt Nell, uram.

Úgy pattantam fel, mint akit szunyókáláson kaptak. Az idősebbik cseléd egy biccentéssel távozott, tapintatos kattanással csukódott be mögötte az ajtó, amely azonban egy csapódásnál is harsányabb érzetet keltett.

Nell. Nem tudom, mire számítottam, mindenesetre meglepődtem.

Ugyanis a lány színtelen volt. Mintha kiradírozták volna, akár egy ceruzarajzot; sovány volt, nyaka tövében látványosan kiálltak a csontok, és oly kifejezéstelen volt az arca, mint egy szoboré. S fiatal is volt, fiatalabb nálam, de még Altánál is. A velem szemben lévő székre mutattam – a mozdulat kellemetlen módon De Havillandet juttatta eszembe –, ő engedelmeskedett; de furcsán élettelenek voltak a mozdulatai, könnyedséget és erőlködést egyaránt nélkülöztek. Nem volt jelen a lány.

Nyeltem egyet. Milly katatón állapotban jelent meg Seredithnél, de az egy másfajta, ádáz higgadtság volt, a vihar szeméhez hasonlatos. Ez viszont maga volt a negativitás.

– Az én nevem Emmett. Maga pedig Nell, ugye?

– Igen, uram.

– Nem muszáj uramnak szólítania.

Ez nem kérdés volt, így nem is felelt rá. Sejthettem volna, számomra ez mégis felért egy elutasítással.

– Tudja, miért vagyok itt?

– Igen, uram.

Vártam. Semmi. Lehetett volna csinos is a maga szürke módján; lehetett volna félénk, tartózkodó, vagy idegesítő, amilyen Alta volt az ő korában.

Csakhogy nem volt semmilyen. A hüvelykujjam begyébe nyomtam a körmömet, és amilyen szelíden csak tudtam, így szóltam:

– El tudná mondani nekem, miért vagyok itt?

– Azért jött, hogy kitörölje az emlékeimet.

– Nos… – De igaza volt. Így is meg lehetett fogalmazni. – Igen. Ha maga is úgy kívánja. A munkaadója, Mr. Darnay… – Megvetettem magamat a fellengzős beszédmódért. – Mr. Darnay-tól úgy tudom, nagyon levert mostanában. Így van?

Rám nézett. Bárki más esetében ez kihívó gesztus lett volna, az ő arcán azonban csupán állati dermedtséget fedeztem fel. Én néztem el előbb.

Rettenetesen viszkettem a gallérom alatt. Végighúztam egy ujjamat a tarkórésznél, aztán zavartan abbahagytam. Tégy róla, hogy mindketten leüljetek, és kérd a hozzájárulását.

– Nézze – mondtam –, csupán annyit kell tudnom, maga akarja-e, hogy bekössem az emlékeit. Ha nem akarja ezt…

Ajkába harapott. Parányi mozdulat volt, mégis az első életjel.

Szívem a torkomban dobogott. Közelebb hajoltam hozzá, és igyekeztem száműzni a türelmetlenséget a hangomból.

– Minden rendben lesz, tudja meg. Végül minden jó lesz, ha mégis úgy érzi, hogy képes folytatni. Hosszú távon jobban is jár. Talán elég bátornak érzi magát ahhoz, hogy együtt éljen a történtekkel. Talán erősebb, mint ahogy eleinte hitte, amikor kérést intézett…

– Nem én intéztem kérést. Mr. Darnay volt.

– Ó. Nos, igen, meglehet. – Gyűlöltem a saját hangomat, ahogy hízelkedve, kétségbeesetten igyekszem kilábalni a slamasztikából. Összezártam az állkapcsomat, és Seredithre gondoltam. Ő azt akarná, hogy kövessek el mindent, nem magam miatt, hanem ezért az ösztövér arcú, megtört tekintetű, szürke gyermekért. – Pusztán arra céloztam – lúgoztam ki minden érzelmet a szavakból –, hogy választhat. Senki sem kényszerítheti olyasmire, amit nem akar.

– Nem?

Már éppen rávágtam volna, hogy ez csak természetes, ám ekkor megváltozott valami az arcán, így inkább hallgattam. Mi volt ez a futó arckifejezés? Az összehúzott szempár, mintha valami alávaló dolgot mondtam volna. Egyre csak bámult rám. Hol üres volt az arca, hol nem. Néhány pillanatra mintha sivatagi reménytelenséget fedeztem volna fel rajta, egyfajta személytelenséget, amely túlnőtt a felfogóképességemen. Aztán elbizonytalanodtam. Talán csak egyszerű lélek. Mr. Darnay úgy mondta, nem valami eszes. Csak én éreztem drámainak a helyzetet; érthető módon, hiszen még a gyomrom is háborgott az idegességtől.

Lesütötte a tekintetét. Keze egy pár kesztyű módjára feküdt az ölében, körmei tövig voltak rágva, és koszcsíkok húzódtak az ujjpercein. Mellkasa alig rebbent lélegzetvétel közben.

– Mit kell tennem?

Hátradőltem. A gallér merev széle a tarkómba vágott. Annyi benne csak a feneség, hogy ügyesen kell bánni az emlékekkel, nem túl mélyre hatolni bennük… Igyekeztem eltartani magamtól a félelmet. Seredith hitt benne, hogy képes vagyok rá; azt mondta, kötőnek születtem.

– Mi lenne, ha a saját szavaival mesélne nekem róla?

– Miről?

– Bármi legyen is, amitől szabadulni akar.

Egy hüvelyknyivel feljebb emelintette a vállát. Kinyitotta a száját, de nem jött ki rajta hang, és nem kevés idő elteltével a csengőzsinórra siklott a tekintetem. Hívhatnám a másik cselédet, és hagyhatnék üzenetet, kisurranhatnék a házból anélkül, hogy Darnay-ék megneszelnék távozásomat. Felálltam. Nell kis lemaradással követett a tekintetével.

Homályosan, agyam hátulsó zugából kiindulóan felmerült bennem, hogy talán ivott; de nem, éreztem volna az alkoholszagot, vagy hallottam volna a beszédén.

– Nézze, Nell – szólaltam meg, lábujjaimat fájdalomhatárig begörbítve a szoros cipőben –, én nem tudom bekötni magát, érti? Véletlenségből küldtek ide. Csak segéd vagyok, és eddig még soha… majd elmagyarázom Mr. Darnay-nak, hogy nem a maga hibája, magának ehhez semmi köze.

Úgy hiszem, néhány nap múlva már Mr. De Havilland is el tud majd jönni.

Én ezt most nem tudom megcsinálni. Talán nem kellett volna azt állítanom, nem állt szándékomban azt a benyomást kelteni magában… azt hittem, képes leszek rá… – Elhallgattam, majd valamivel csendesebben hozzátettem: – Érti, amit mondok?

Lehunyta a szemét.

– Igen – mondta egészen távoli hangon.

– Sajnálom. – A hangom is éppoly merev volt, mint a gallérom.

A lány nem moccant. Csillogott valami az orcáján, és rájöttem, hogy sír –

mozdulatlanul és személytelenül, akár egy szobor az esőben. Elfordultam, és ott találtam magamat a vitrin előtt. Míves kínai dobozka állt egy parányi, aszalt szilvának tűnő tárgy mellett. Közelebb hajolva láttam, hogy egy aprócska fej, kagylókkal a szemgödrökben. Ismét Nell felé fordultam.

– Üldögéljünk még egy kicsit. Aztán csengetek, és vázolom a helyzetet Mr. Darnay-nak. – Még nem csengethettem, annak olyan látszatja lenne, mintha meg sem próbáltam volna.

– Üldögéljünk?

– Úgy értem, pihenjünk meg.

Pislogott, és újabb könnycseppek futottak le az arcán, s csöpögtek le az álláról. Hirtelen mozdulattal a kötényébe törölte a könnyeit, és egy pillanatra megláttam benne az egykori gyermeket; ó, nem, hiszen most is gyermek még.

– Pihenni? Itt?

Nyersen csendült a hangja, mintha végre a felszínre tört volna benne valamilyen érzelem, csak azt nem tudtam még, hogy miféle.

– Igen. Ha szeretné.

– Én… – Elcsuklott a hangja, mintha veszélyes volna számára a beszéd.

Azután bólintott, és visszatért az arcára az élettelenség máza.

– Jó. – Lassan eresztettem ki a levegőt, hogy enyhüljön a szorítás a gyomromban. Kihúztam a másik széket, hogy nyaktekergetés nélkül bámulhassak a tűzbe, és leültem a lány mellé. A lángok közben vörösarany cseppekké töppedtek, amelyek gombamód terítették be a fahasábokat, zsugorodtak és tágultak, megsokszorozódtak, és kéken világítottak a tövükben. Lomha meleg sugárzott a kandallóból, elmúlt tőle a sajgás a lábamban, ami castlefordi utazásom kezdetétől fogva gyötört. Ha felemeltem a tekintetemet, a tapéta mintája hol elmosódott előttem, hol élesen kirajzolódott, homályos pacákból előbb szövevényes kacskaringók lettek, majd újra pacák, a színük meg akár a nyúzott húsé.

Sustorogva lobogtak a gázlámpák. Mellettem Nell lélegzete az enyémmel azonos ritmusúra lassult.

Végül nagy sokára ütni kezdett az óra. Nellre pillantottam. Olyan mereven bámulta a falat, felmerült bennem, hogy talán nyitott szemmel alszik.

– Ideje csengetnem a lánynak – mondtam lágyan. – Készen áll visszatérni a munkájához?

Nem reagált. Felkeltem, odahajoltam hozzá.

– Nell.

Semmi. Biztosra vettem, hogy ébren van; talán ugyanabba a transzszerű

állapotba került, amely az imént a csend és a meleg együttes hatására rajtam is erőt vett. Ahogy lepillantottam rá, összefacsarodott a szívem, hiszen milyen csinos is lehetett volna. Újból a nevén szólítottam, és gyengéden megérintettem a vállát.

Kibillent a világ a helyéről, megingott. Azután kifordult magából.

XI

A szenvedés egy szürke folyó volt, amely elsodort és a mélybe rántott, át egy életen, de oly sebesen, hogy csak villanásokat láttam. Napok suhantak el mellettem, és sötét tűzijáték módjára lobbantak fel az éjszakák. Nem léteztem, én is a jéghideg áradat részévé váltam, szem voltam, amely lát ugyan, de nem beszél. Mi történt? Tapogatózva kerestem önmagamat – a nevemet, a testemet, akármit –, de nem volt semmim, aztán meg már olyan sem volt, hogy én.

Összemosódó szürkeség. Kis híján szétszakított a sebes mozgás. Aztán fokozatosan lelassult az egész. Újra láttam – képes voltam látni –, valaki más voltam, s egy félrecsúszott világba néztem kifelé, amelyet az idegen szempár mássága billentett félre, pontosabban a lány mássága. Minden ugyanolyan volt, és mégis valamiképpen oly gyökeresen megváltozott, hogy üvölteni tudtam volna – ha léteztem volna, ha maradt volna belőlem annyi, hogy félhessek. Közben megszilárdult a világ, tele volt olyan részlettel, amelyet magamtól sosem vettem volna észre, és elmosódott némely pontokon, amelyeknek én több figyelmet szenteltem volna. Annyit fogtam csak fel – hiszen túlságosan is összekeveredtünk egymással, hogysem tisztában lehettem volna az érzéseimmel –, hogy egy közepén ólomüveg betétes bejárati ajtó előtt áll, amelyen szalag fon körbe egy égő lámpást. Boldog és izgatott volt, melegség járta át. Éreztem, ahogy a csengőzsinórra kulcsolódik a keze, furcsa tapasztalás volt, akár egy szokatlan kesztyű.

Ekkor újból örvényleni kezdtek a dolgok. Egy hang, szél sodorta kiáltás, „nem ez az ajtó, a hátsó!”, aztán eltűnt minden, szürkeség és további látványok özöne nyelte magába a jelenetet. Újabb villanások, pillanatképek, vibrálók, mint a lázálmokban, és mind komorabbá váltak, ahogy részben láthatatlan árnyak gyűltek köréjük. Egy kicsiny lakószoba odafent, az eresz alatt, szürkés falak, hámló vakolat. Hidegség. Holtfáradt éjszakák. Egy korosabb férfi – aki mindazonáltal fiatalabb volt, mint ahogy kinézett – kedves volt hozzá.

Egy fekete-fehér arc, amely jóformán tudomást sem vett róla. Pofon vágta egy dús keblű, kötényes asszonyság, és ugyanabban a percben, ugyanazzal a kezével fűszeres kalácsot lökött oda elé. Vízcsíkok a csempén, csontig hatoló nyirkosság. Az idősebb férfi megszorítja a lány vállát. Megint a kis szoba. Nincs kulcs az ajtóhoz. A felpöndörödött festéket bámulja, miközben bepréseli egyik ujját a zárba, és a körmével igyekszik azt elfordítani. Nincs szerencséje. Tél, szűnni nem akaró munka, a szenesvödör súlyától majd kiszakad a lány karja, az öregember leülteti – „maszatos lett a képe, drágaságom… majd a zsebkendőmmel…” És a szoba, dér ül a sötét ablaktáblán, az öregember: „Ne légy így megszeppenve, hoztam neked…”

Szén. Ébren heverni meghűléssel, szinte kívánni, hogy jöjjön el újra az öreg, imádkozni, hogy csak ne jöjjön. Az ajtókilincs, a lány ökölbe szorítja a kezét, ahogy a kilincs elfordul, az öregember: „Most is fázol?”

Ne. Fojtogató szürkeség borul rá. Nincsenek érzések. Nincs semmi.

Hűvös reggel. Didergés. „Mi ütött beléd? Csitt, te leány.” Ismétlődő rosszullétek. Nem jut idő megszárítani a cselédegyenruháját. Nedves ruha tapadós érintése a bőrén. A mind mocskosabb padlók. Úgy gyűlik fel a por a kandallópárkányon, mint a hó. Téboly. A szoba.

Az öregember. Az éjjeliedény szaga. A szagra gondolj, arra, hogy mit ettél, és mi jött ki belőled utána, gondolj valami másra. Ne.

Pókok ülnek a sarkokban, mint fekete görcsök. Láthatatlan bogarak másznak a karján.

Piszok a körmei alatt. Szedd ki. Perzseli a nap a tarkóját. Biztosan akkor volt tavasz, amikor ő nem figyelt. De most is minden szürke, ugyanolyan szürke. Fullasztó orgonaillat terjeng.

Egy nyári lak. A párnákból dohszag dől. Túlságosan reszket, nem bír begombolkozni. Újra a szoba, fülledt a levegő, férfinyirok tapad az arcára.

A kis szoba, a dolgozó, halott nyári csend, egy iszamós test dörgölőzik hozzá. A kis szoba. Ősz. Homály. Szürke villanások a szobáról, újra meg újra, a szélek eltompulnak. Tél.

Az öregember. Az öregember. Az öregember.

Levegő után kaptam, és savas érzete volt, ahogy a tüdőmbe hatolt. Táncra perdült előttem a dolgozószoba, remegett és megkettőződött, mintha részeg volnék. De legalább visszatértem a jelenbe, a rémálom pedig…

Valóság volt. Most is létezett. De én már kijutottam.

A lány ott volt szemben velem. Csukott szemmel. Én is lecsuktam az enyémet, hogy őt kizárjam, de a szemhéjam mögötti sötétségben most is láttam az emlékeit – már halványultak, mind távolibbá váltak, összetéveszthetetlenül valaki máséi voltak, ám így is megborzongattak. Az öregember. Darnay. A lány az elméjében megfosztotta őt a nevétől, megmaradt az öregembernél, mintha egyedül így tarthatná a markában. De Darnay volt az.

A nyájas csillogás a szemében, a melegség, a gátlástalan kéjelgése. Kirázott a hideg. Eddig kedveltem őt. Azelőtt a lány is kedvelte. Azelőtt…

Próbáltam mélyet lélegezni, köhögtem. Fájt újra a saját testemben lenni.

Mégis jólesett a fájdalom, mert azt jelentette, hogy létezem, s hogy egymástól külön létezünk.

– Uram!

– Tessék! – Pislogva néztem fel rá, amíg ki nem tisztult a látásom.

Félig állt, félig ült a szék és az asztal között megrekedve, mint aki nem tudja, hol van.

– Mit is kért? Sajnálom, elszundíthattam, olyan meleg van itt.

– Micsoda? Nem. Én…

– Nem jól érzi magát, uram? Hívjak valakit?

– Ne, nem kell. Köszönöm. Csak hagyjon magamra. – Csikorgott a hangom, mint valakié, aki napok óta nem aludt. – Nell…

– Igen, uram!

Lenéztem. Olyan volt az ébenfa asztalra vetülő képmásom, mint ködös hold a sötét ég hátterén. Árnyak örvénylettek a mélyén, de amint rájuk néztem, elillantak. Felültem, hirtelen elfogott a rémület, hogy magába szippanthat a sötétség. Nell a köténye szegélyét babrálta, és úgy meredt rám, mintha a halál küszöbén állnék.

– Menjen, és pihenjen le – mondtam. – Kimerült. Mr. Darnay – hebegésre késztetett a név, a lánynak ellenben szeme se rebbent –, Mr. Darnay engedélyt adott rá. Valaki majd elvégzi maga helyett a munkáját.

– Ó – ráncolta homlokát a lány. – Köszönöm, uram. – Megfordult, két lépés között félúton megtorpant, majd a kötényét leveregetve kisétált, mintha csak a kandallót tisztította volna ki.

Becsukódott az ajtó. Visszhangot vert a zaj a fülemben, előbb zúgássá, majd mennydörgéssé terebélyesedett, minden egyebet elfojtva; végül elenyészett, s már csak a tűz meg a gázlámpák duruzsolását hallottam, meg a többi szobában tartózkodó emberek felől érkező tompa neszeket. Negyedet ütött az óra nagy csengés-bongással, amelyet az elmúlása tett igazán ércessé. Vettem egy mély lélegzetet, kerestem a testemben a régi, megszokott rosszullétet. Szemem sarkában egy pillanatra ki is bomlott a sötétség, de amint kifújtam a levegőt, máris múlni éreztem a bajt, nem maradt utána más, csak kimerültség.

Felálltam, hogy csengessek a lánynak, szólhat Lucian Darnay-nak; de kinyújtott kezem megállt a levegőben, és elfintorodtam szám keserű ízétől.

A kandalló, a gázlámpáknak a vitrinajtó üvegén játszó fénye, az ingaóra a pökhendi ábrázatú teliholdjával, a vastag perzsaszőnyeg a padlón… belenéztem a kandallópárkányon sort álló porcelánspánielek szemébe, amelyek mereven szegeződtek rám göndör bajszuk fölött. Korábban, amikor portalanítottam őket, erős kísértést éreztem, hogy a falhoz vágjak egyet, de nem mertem megtenni. A tűzteret is kipucoltam, iparkodtam még azelőtt végezni, hogy a vénember belépne és rám találna; most is éreztem a zsíros kormot a körmeim alatt, utóbb a nadrágomon is piszokfoltokat fedeztem fel. És minden Nell emlékeivel volt bemocskolva.

Felvettem a táskámat. Egy kötetlen könyv hevert mellette az asztalon, sűrű írással teli lapok takaros kötege. Elállt a lélegzetem. Ez az én művem. Nem emlékeztem rá, de csakis én készíthettem, ugyanis az írás a sajátom volt.

Pislogtam, égő érzés hasított a csuklómba.

Magától értetődik, hogy én voltam. Ki más lehetett volna? Hosszú pillanatba telt, mire kellően összeszedtem magamat ahhoz, hogy kézbe vegyem a papírkupacot. A táskába rejtettem, azt meg a vállamra kanyarítottam.

Nem gondoltam bele, mi fog történni, amikor hűlt helyemet találják, vagy hogy mit szól majd De Havilland, amikor értesül a szökésemről.

Kilopództam a folyosóra, és közben úgy zakatolt a szívem, mint egy rablóé.

A folyosó végében lévő boltíves átjáróból nyílt a fekete-fehér csempés hall, egyik oldalán páfránysorral, azon túl pedig egy alak hőkölt hátra a megpillantásomkor. Megértettem, hogy egy tükör van ott. Feljebb a lépcső ívére lehetett látni, a falon portrék sorjáztak, én azonban egyetlen pillantást sem vesztegettem rájuk a bejárati ajtó felé sietve. Félrehúztam az első zárat, s már a másodikkal piszmogtam, ám ekkor bevertem a könyökömet egy porcelán esernyőtartóba, amelynek az alja csikorgó hangokat keltett a márványpadlón.

– Hová készül?

A hűvös, érdeklődő hang hallatán lecsúszott a kezem a retesz fogantyújáról.

Megperdültem.

Darnay volt az, de a fiatalabbik, nem az idősb. Szerencsémre.

– El – feleltem.

– Hová el? Egy órán belül vacsorához ülünk. De Havilland maradni szokott.

– Nem.

– Nem mehet még – jelentette ki. – Még ha nem éhes is, apám látni óhajtja majd, mielőtt távozna.

A fejemet ráztam.

– Talán rosszul van?

Válaszra nyitottam a számat, de hasztalan lett volna minden szó. Ehelyett visszafordultam az ajtó felé, és jó erősen megrántottam a reteszt. Némi ellenállás után engedett. Már nyúltam is a harmadikhoz.

– Az ég szerelmére, hadd hozzon magának a lány valami vacsorát. Azután apám kifizeti magát, s majd akkor távozhat.

A retesz zörgő hangot adott ki, ahogy félrecsúszott. Darnay árnyéka beborított, megéreztem a kezét a vállamon. Hátraperdültem, és vaktában kivágódó öklöm pont a bordái között trafálta el. Megtántorodott, megragadott.

– Csillapodjon le, én csak… – Édeskés alkoholgőz érződött a leheletén. Egy darabig elfúlva viaskodtam vele. Elhomályosodott előttem az arca, ahogy beúsztak rá Nell emlékei: Darnay sosem törődött a lánnyal, sosem ajánlotta fel neki a segítségét.

Ekkor Darnay rántott egyet a táskám pántján, mire az elszakadt.

Megbotlottam, térdre zuhantam. A táska kinyílt, és kidőlt a tartalma a padlóra. Nell lapjai szerterebbentek, fehér szárnyakként örvénylettek a levegőben, majd lassan lelebegtek a padlóra. Valahol a ház egy másik pontján ajtócsapódás törte meg a csendet.

Ő mozdult meg először. Lopva körbepillantott, mint aki attól tart, hogy meghallottak bennünket; aztán talpra kászálódott, és elkezdte marokszámra felszedni a lapokat, nem túl óvatosan.

– Segítsen már maga is – mondta. De mire feltápászkodtam, ő már az utolsó darabokat kapkodta le a kisasztalról, aztán a többivel együtt a táskába gyömöszölte őket. Amikor végzett, azt hittem, most majd átadja nekem a táskát, ehelyett elfordult.

– A dolgozóban várakozhat. Jöjjön. – Visszaindult arra, amerről jöttem, anélkül hogy akár csak egyetlen pillantást is vetett volna a válla mögé, én pedig gyámoltalanul követtem.

Izzadt; a nedvesség csomókba tapasztotta a haját a tarkójánál, gallérjának széle zsíros és áttetsző volt.

Bementem utána a dolgozószobába. A táskámat az asztalra rakta. A tetejénél kikandikált néhány fehér lapvég gyűrötten és szamárfülesen.

Akkor az órára pillantott, és hangtalanul megkínált egy újabb pohár sherryvel. Haboztam, de elfogadtam. Nézte, ahogy beleiszom, majd töltött magának még a brandyből.

– Jól ment?

Nem feleltem.

Kiitta a brandyt, aztán csak nézett rám, kezével szórakozottan a dekanter nyakát simogatva.

– Maguk kötők… – mondta megváltozott, már-már barátinak nevezhető

hangon, mintha a vendéglátóm lenne, én pedig a vendége. – Hidegrázást kapok maguktól. Milyen érzés belemászni a másik ember fejébe? Amikor mezítelenek és tehetetlenek, és oly közel van hozzájuk, hogy érzi az ízüket.

Olyan lehet, mint parancsra baszni. Nem így van? – Nem várt választ erre a kérdésére. – Aztán hason csúszva jön vissza az apámféle emberekhez még többért.

Csend. Csak a tűz pattogott és duruzsolt a kandallóban.

– Egyre nagyobb a kereslet a hamisítványok iránt, tudja. Magának mi erről a véleménye? – Elhallgatott, de mintha nem lepődött volna meg azon, hogy nem kap választ. – Én még egyet sem láttam, tudtommal legalábbis, de azért kíváncsi vagyok. Csakugyan meg lehet állapítani a különbséget? Regénynek hívják őket. Bizonyára jóval olcsóbb az előállításuk. Másolhatók is. Ugyanaz a történet újra meg újra felhasználható, s amíg vigyáz az ember, hogyan árusítja, addig nem ütheti meg a bokáját. Adódik a kérdés, vajon ki írja őket. Felteszem, olyan figurák, akik élvezetüket lelik a szenvedésről való fantáziálásban. És nincsenek skrupulusaik, ami a becstelenséget illeti.

Napokat képesek azzal tölteni, hogy hosszúra nyúló, szomorú hazugságokat irkáljanak össze, anélkül, hogy elmenne az eszük. – Egyik körmével megkocogtatta a dekantert, mintegy aláhúzva a mondottakat. – Apám természetesen műértő. Állítja, hogy ő azonnal felismerne egy regényt.

Nézete szerint egy valódi, autentikus könyvből összetéveszthetetlen levegő árad, ő azt állítja, hogy az igazságé, más szóval az életé. Szerintem valójában a gyötrelemre gondol.

Díszes keretbe foglalt, komor tájkép függött az ablak melletti falon: hegyhátak, gőzölgő zuhatag, egy félig beomlott, borostyánnal beszőtt híd. A festményre összpontosítottam. Ott akartam lenni, megállni a repedezett kő mellvédnél, hogy a vízzubogás elfojtsa Lucian hangját.

– Másfelől viszont – folytatta –, magukon is elgondolkozik ám az ember. A kötőkön. Milyen érzés ellopni valaki lelkét? Elvenni a szenvedést, és az ártalmatlanság színében feltüntetni.

Begyógyítani egy sebet, hogy az később az elsőség érzetét keltve gennyedjen be újra.

– Nem egészen…

– Azt állítja, hogy segít az embereken. Megszünteti a fájdalmat, elűzi a rossz dolgokat. Mily tiszteletre méltó. Sorra látogatni a gyászba borult özvegyeket meg a neuraszténiás vénkisasszonyokat, elsimítani az érzelmi hullámokat. – A fejét csóválta. – Elviselhetővé teszi az életüket, amikor már semmi más nem segít. Jól mondom?

– Én…

Nevetett, s aztán oly hirtelen hagyta abba, hogy szinte visszhangot vert a csend.

– Nem – mondta végül. – Ez csak porhintés. Ha valóban csupán ennyi volna… – A fogán át szívta be a levegőt. – De Havilland rendszeresen ugyanazokkal a cselédekkel ül le. Apámnál már több könyvespolcnyi kötet gyűlt fel. – Belebökött a levegőbe. – Mary, öt kerek éve.

Marianne három. Abigail, Abigail, Abigail… Nem is emlékszem, hány alkalommal, merthogy ő volt az egyik kedvence. Sarah kétszer. Most épp Nell. És Nell lesz újra meg újra, amíg csak ki nem öregszik. Maga pedig évente fog visszajárni hozzá, és minden évben ugyanaz lesz a fáma, maga elveszi tőle, hogy apám kéjeleghessen, merthogy kétszeres gyönyörűséget jelent neki, hogy előbb elolvassa a lány fejében összeállt történetet, aztán megtegye vele ismét, mintha addig egy ujjal sem ért volna hozzá.

– Nem.

– De igen, Farmer. – Olyan volt a hangja, akár a szike: oly éles, hogy csak néhány másodperccel később éreztem meg a fájdalmat. – Vajon miért fizet magának olyan sokat?

Ez az ő aljas kis trükkje. És amikor a lányok elmennek, kiszipolyozva távoznak, még egyszer utoljára bekötve, hogy semmire se emlékezzenek, tagadni fogják, hogy valaha is hozzájuk ért, mindenütt azt hangoztatják majd, milyen csodálatos, elbűvölő ember, és ha bárki is tenni próbál valamit, hogy megállítsa… Nevet. Érti ezt? Röhög a markába. Amikor rájöttem, elküldött itthonról, és azt mondta, szerencsém, hogy nem egyenesen a bolondokházába vitet. És maga az, maga, Farmer meg a többiek, De Havilland és cimborái, akik felhatalmazzák őt erre. Így maradhat biztonságban. Mert maguk idejönnek, és elvégzik helyette a piszkos munkát.

– Nem – vetettem közbe –, ez nem igaz, nem lehet igaz.

– Hányingert kapok maguktól. Bárcsak mind halottak lennének. Bárcsak lenne elég vér a pucámban, hogy itt helyben végezzek magával.

A szemébe néztem. Most már ráismertem: ez ugyanaz az arc volt, mint amelyik Seredith műhelyében rám meredt, mintha az engesztelhetetlen gyűlöleten kívül nem is volna képes másra. Egy pillanatra még a hosszú ablakokat meg a láp végtelen fényét is láttam a háta mögött, és elakadt a lélegzetem.

Akkor elmondhattam volna neki. Akartam is. Akartam, hogy kísértse Seredith szelleme.

Seredith segített rajta, s most halott, ő meg itt vigad; látni akartam, ahogy az arcán szétterülő megvető kifejezés helyét átveszi a félelemé, azt akartam, hogy elszégyellje magát.

Kinyitottam a számat. Rászolgált, hogy tudja. Ám ekkor hirtelen és akaratom ellenére megjelent előttem Seredith alakja – közvetlenül a halálát megelőző időből, ahogy a nyakában lógó kulcsra szorul a keze, amelytől nem hajlandó megválni –, és sehogy sem jöttek a számra a szavak.

Akármennyire vágytam is rá, hogy a képébe vágjam az igazat, képtelen voltam rá. Elfordultam.

– Komolyan beszélek – folytatta. – Végeznék magával, ha nem lennék olyan gyáva.

Halk zizzenéssel összeomlott egy zsarátnok a kandallóban. Fellobbant az egyik gázlámpa, és abban a pillanatban egy másik arcát mutatta a szoba, rejtelmes fény töltötte be. Amikor újra megállapodott a sugár, semmi sem tűnt valóságosnak, még a dühödten rám meredő Darnay sem. Egyszerre ólmos fáradtság vett rajtam erőt.

– Azt el is hiszem – mondtam, mert nem mondhattam egyebet. Felvettem a táskámat az asztalról, ahová Darnay letette.

– Mire készül?

– Elmegyek.

– Nem teheti. Találkoznia kell apámmal. – Feltartotta a karját, mintha így elállhatná az utamat. Ahogy dülöngélt, nyitott mandzsettája mocskos madárszárny módjára lifegett.

A kezében lévő pohárra pillantottam, amit most megdöntött, az utolsó cseppek futottak le a pohár szélére, s onnét tovább, bele a szájába. Sötét hályog borult a szememre.

– Ha gondolja, mondja neki, hogy rosszul lettem.

– Haragos lesz. – Elhallgatott. – Ide hallgasson. Kénytelen lesz nekem engedelmeskedni.

Megfizetik magát azért, hogy itt legyen. Maga is csak egy szolga.

Viszketett a tenyerem, hogy megüssem, miközben a mandzsettáját is szerettem volna ráncba szedni, mint egy kisgyermekét.

– Forduljon a panaszával De Havillandhez – mondtam, azzal elléptem mellette az ajtó felé.

– Várjon. Várjon. Azonnal jöjjön vissza.

Az ajtónál megálltam. A vállam után nyúlt, ám ezúttal számítottam erre, és egy éles mozdulattal kitéptem magam. Megtántorodott, brandycseppek freccsentek a tapétára.

– Kérem – mondta. Lázasan szikrázott a tekintete, amely egyébként szilárdabb volt, mint gondoltam volna.

– Én most elmegyek. Sajnálom, Lucian.

Pislogva kérdezte:

– Hogy mondja?

– Csak annyit mondtam, de mindegy is. Viszlát. – Nyitottam az ajtót, Lucian azonban előrenyúlt mellettem, és kíméletlenül bevágta. Eddig nem is tűnt fel nekem, hogy ennyire gyorsan is tud mozogni.

– Azt mondtam, várjon – csattant fel. Vörösen izzott az arca, és bűzlött a brandytől, a hangja ellenben most egyszerre kimért lett, és összeszűkült a szeme. – Jól hallottam, hogy az imént Luciannek nevezett? Mit képzel, ki maga? A barátom?

– Nem, természetesen nem.

– Ajánlom is. Ne feledje, hol a helye. Maga az apám cinkosa, emlékszik? Maga egy senki. – Kihúzta magát. – Hogy mer így beszélni velem? Ha ezt elmondom De Havillandnek…

– Mondja csak el. Nekem az se számít.

– Apám gondoskodni fog róla, hogy utcára kerüljön. Maga leereszkedő, impertinens… – Elhallgatott, fújtatott. – Egy olyan férfi, fiú, mint maga…

Amilyen halkan csak tudtam, így szóltam:

– Így hívják, vagy nem? Ez csak egy név.

– Nem vagyunk egyenrangúak, Farmer. Vagy hívjam inkább… – Elfúlt a hangja, mintha meglepné, hogy nem ismeri a keresztnevemet.

– Hívjon nyugodtan Emmettnek – mondtam. – Cseppet sem érdekel, hogyan szólít. És nem, valóban nem vagyunk egyenrangúak. Különbnek képzeli magát nálam, de ha tudná… – Nem fejeztem be a mondatot, ugyanis közben történt valami az arcával.

– Emmett… – mondta. – Emmett Farmer. – A homlokát ráncolta, s mint aki emlékezni próbál, egy pillanatra sem vette le a szemét az arcomról.

Kihagyott egy ütemet a szívem.

Visszafordult az asztalon álló könyves láda felé. Kivett belőle egy kötetet, majd még egyet, és félrerakta őket. Most meglassúdtak és szinte kecsessé váltak a mozdulatai, mintha a világ összes ideje az övé lenne. Végül azt a könyvet fogta a kezébe, amelyet már korábban is szemügyre vett: azt a krémfehér, bőrborítású kötetet, amelyen vörösarany intarziapettyek sötétlettek, mintha lehullt parázs égette volna át. Sebzettség sugárzott a kötetről. Szinte éreztem Lucian ujjait a borjúbőrön.

– Emmett Farmer – mondta hűvös, elmélkedő hangon. – Tudtam, hogy láttam már a nevét valahol. – Megfordította a könyvet, elhúzta kezét a világos bőr fölött. Azután gerincével felém fordította a kötetet.

Nem moccantam. Ő kihívóan figyelt, a reakciómat leste.

EMMETT FARMER.

Egy részem eddig is tudta. Az a részem, amelyik sajgott az ürességtől meg a nyomorúságtól, amelyik megpróbálta felkutatni a könyvet, az én könyvemet, a De Havilland érkezése előtti éjszakán. Nem is Luciant kerestem akkor, hanem önmagamat.

Könyvkötőláz. A rémálmok, a rosszullétek. De Havilland kötési láznak nevezte. Egy pillanat alatt értelmet kapott a kifejezés. Azért betegedtem meg, mert magam is kötő vagyok.

Seredith részben kudarcot vallott a bekötésemkor, ezért lettem félőrült. Ez megmagyarázta a mostani érzéseimet is, s hogy miért futkározik rajtam a hideg, ahogy Lucian keze a könyvhöz ér.

– Adja ide. – Még mindig alig kaptam levegőt.

– Mint tudja, immár apám tulajdonát képezi a kötet. Megállapodást kötött De Havillanddel.

– Nem! – lódultam előre, és csak a csücskét sikerült elérnem, máris minden idegszálam lángot vetett, mintha megperzseltem volna magam. Ő még épp időben kapta el előlem a könyvet, s most nevetve hátrált a kandalló felé. A háta mögött dugdosta a könyvet, ahol nem láthattam, mégis oly erősen éreztem, mint a saját húsomat.

– Játsszunk – mondta. – Mulatságos lesz.

Ismét rávetettem magam. Ezúttal számított rá, de én is felkészültem.

Megfordult körülöttünk a dolgozószoba – egy ütés kiszorította belőlem a szuszt –, mégis én álltam nyerésre, nekiszorítottam Luciant a kandallónak, és olyan düh tüzelt, hogy nem érdekelt, milyen erősen üt. Átfogtam a karommal, térddel ágyékon rúgtam, mire előregörnyedt és öklendezni kezdett, karja elernyedt. Rávetődtem a könyvet tartó kezére, és kitéptem a szorításából. A könyv kinyílt izgatottan matató kezemben, de a lapok homályosak és olvashatatlanok voltak, mintha füstön keresztül látnám őket.

Hunyorogva próbáltam kivenni a szavakat, akár csak egyetlen szót, de nem tudtam fókuszálni.

– Te nyomorult… – zihálta Lucian, és a csengőzsinór után kapott.

Nem kerülhetett az idősb Darnay kezébe a könyvem. Azt nem hagyhattam.

Fejvesztve néztem körbe, de nem volt hová elrejteni a könyvet, hogy ne férhessenek hozzá, el fogják venni tőlem.

Felrúgtam a kályhaellenzőt, és behajítottam a könyvet a lángok közé.

Az első pillanatban sértetlenül hevert a tűzben. Csengett a fülem; Lucianből éles, eltorzult, értelmezhetetlen hangok törtek fel. Az idő lelassult, míg azt nem láttam, hogy a legmagasabb lángnyelv lomhán feléled, szétterjed a levegőben, mint olaj a vízen.

Azután körbefutott rajta a fény, és a lapok tüzet fogtak.

MÁSODIK  RÉSZ

XII

Nem volt ott semmi keresnivalónk, sem azon a délutánon – egy ezüstszürke téli nap utolján, miközben a fákon túl vörösesen bukott alá a napkorong –, sem semmikor máskor. Nem volt semmi keresnivalónk a tó túlpartján elterülő erdőben, amely tele volt vermekkel meg csapdákkal a vadorzók ellen. Ám ezek ősrégi, elrozsdállt csapdák voltak, így még ha rájuk taposott is az ember, nem történt semmi, csupán mélyebbre süppedtek az avarban; amúgy is ez volt a legrövidebb út haza, én pedig nagyon fáztam, és siettem.

A nap java részében a tüskés sövény felhúzásával bajlódtunk a szántó határában, de későn, csak a szántás után fogtunk hozzá, és noha nem fagyott keményre a talaj, így is bajos volt ásni a dértől összetapadt földben.

Dolgozhattunk akármilyen szívósan, nem lett melegem; izzadságtól csatakos gallérom szegélye mögé befújt a metsző szél, és a hideg felkorbácsolta testi kínjaimat, miközben le-föl járt a kezemben az ásó.

Körülményes volt a galagonyacsemetékkel bánni, belegabalyodtam a tüskékbe; esetlenül szabadítottam ki magam, így két gombom is leszakadt, aztán meg keresgélhettem őket a kifordított földben.

Külön erőfeszítést igényelt minden, ami szívderítőbb időben sokkal könnyebb lehetett volna. Mire végeztünk, finom pelyhekben szállingózni kezdett a hó, és Pa szinte meg sem nézte az új sövényt, mielőtt felnyalábolta és a szekérre hajigálta a szerszámokat.

– Gyerünk – mondta. – Akartam volna még ültetni egy kis fehérrépát, de nem ilyen ítéletidőben. Úgyse maradna meg. Jobban tesszük, ha hazamegyünk, és kivárunk. Tudod, mit? Addig is vetek egy pillantást arra a palántázómasinára.

– Mondtam már, a lánca vetemedett meg – feleltem, ásómat a szekérre dobva, rá a párjára.

– Úgy hiszem, kénytelenek leszünk elvinni a kovácshoz.

– No, azért csak megnézem, hogy igazad van-e. – Felkapaszkodott a bakra.

– Menjünk.

Az égre pillantottam. A tépett felhők között ki-kibukkant egy-egy derültebb folt; még órákon át napvilág lesz, és majd csak sokára kell visszamennem disznót etetni. Hideg volt ugyan, de hamarosan el fog állni a havazás, már a szél is elült. A tél folyamán éppen elég időnk lesz majd a házban, lámpafény mellett gunnyasztani; most, hogy a sövény elkészült, feszített a tettvágy, hogy minél jobban kihasználjam ezt a napot.

– Ha itt befejeztük, Fred Cooper menyéttel készül vadászni Castle Downnál, engem is hívott, ha van kedvem.

Pa éppen szorosabbra húzta sálját az arca körül. Vállat vont, de megértő fény csillant a szemében.

– Jól van – mondta. – Más teendő amúgy se nagyon akadna most a számodra. És anyád se haragudna, ha hoznál neki pár nyulat.

– Rendben. – Szaporán elbaktattam a völgy felé az ösvényhez, élvezve az ölembe pottyant szabadságot. Hátam mögött Pa a nyelvével csettintett a lónak, és a szekér eldöcögött.

Mire megtaláltam Fred Coopert, addigra ő az alsó szakaszt már bejárta, és nem volt szerencséje, így Lord Archimbolt földjének határában battyogtunk tovább, és a második sor nyúlüregnél szép zsákmányra leltünk. Már ment le a nap, Fred éppen a menyéteket terelte vissza a dobozukba, amikor is egy leány szaladt felénk, akinek csak a körvonala látszott a lángvörös felhősávok hátterén; megdobbant a szívem, mert egy pillanatig azt reméltem, hogy Perannon Cooper lesz az, aztán Altára ismertem a lányban.

Kiáltozva integetett nekem, de egy hűvösebb szélroham messzire vitte a hangját.

– …nem bírtam magammal – zihálta, mikor már hallótávolságon belül volt, és barátságosan megbiccentette a fejét Fred felé. – Végül Ma azt mondta, ha végeztem a teendőimmel, kijöhetek eléd, hogy segítsek hazavinni a nyulakat.

– Egyedül is elbírok ám három nyulat, pöttöm.

Elvigyorodott, és az arcába hullt haját hátrasimítva Fredhez fordult.

– Üdv, Fred. Hogy s mint? Mi újság a rühatkával?

– Ó, sokkal jobb a helyzet, köszönöm. Édesanyád balzsamja megtette a hatását. – Elkapta a tekintetemet, és megmagyarázta: – Perannon tyúkjait támadta meg a kór, nem engem.

– Gyerünk, Tally – mondtam, azzal megragadtam Alta könyökét, és irányba fordítottam. – Ideje hazamenni. Kösz, Fred. Talán majd vasárnap összefutunk.

– Átadom Perannonnak az üdvözletedet – kiáltott utánunk kezéből tölcsért formálva, és nevetgélve távozott, mielőtt felelhettem volna.

Lebaktattunk a hegyről, és behatoltunk a fák közé.

– Te kis naplopó – szólaltam meg. – Azóta sem varrtad még meg az ingemet.

Alta félig töredelmes, félig dacos, sanda mosolyt villantott felém. De csupán annyit mondott:

– Birtokháborító – és a kitört kerítés felé bökött a fejével, ahol az imént átjöttünk.

Megvontam a vállamat. Lord Archimbolt legalább olyan hasznavehetetlen volt, mint az elrozsdállt csapdái – az a szóbeszéd járta, hogy egész télre elvackolta magát a Kúria egyik szobájában reumás fájdalmaktól gyötörten

–, sőt mi több, a földje is minket illetett volna.

Hetven évvel ezelőttig a miénk is volt. Engem ugyan nem fog eltántorítani egy szétmállott kerítésdarab, ha ő még arra sem veszi a fáradságot, hogy megjavíttassa. Amíg az ösvényen maradunk, fedezékben, senki sem fog észrevenni; s ha voltaképpen oroztam is a nyulakat, mert kiöblösödött a határvonal, hogy ráfedjen a nyúltelepre, nos, vadőr nem volt, más meg nem törődik az ilyesmivel. Már nagyon haza akartam érni. Csípősebb volt ez az este, összébb is húztam vállamon a kabátot.

– Gyerünk, ne maradj le. És ne bitangolj el a csapásról, mindenütt csapdák vannak.

Bólintott, s a szoknyáját felhúzva battyogott tovább a nyomomban. Ám ahol az ösvény elkanyarodott a házunk irányába, mégis letért az útról, és elinalt az erdő széle felé.

Hallottam, ahogy ropog a lába alatt az erdő és az öreg kastély között húzódó töltés füve.

Aztán a jégen hasító bakancsszegek fémes csikorgása hallatszott, s amikor a vállam felett odanéztem, már félig átlábalt a befagyott árkon, kuncogva csúszkált minden egyes lépésnél, kitárt karjával tartva meg az egyensúlyt. A haragos ég háttere előtt a toronyrom terült el feketén és siváran.

– Alta, gyere vissza!

– Mindjárt!

Elmorzsoltam egy szitokszót. Átkozottul hideg volt, már minden szabad bőrfelületem sajgott bele. Hamarosan leszáll a sötétség. Gyermekkorunkban tavasz- és nyáridőben bátorságpróbának tekintettük, hogy be merünk-e lépni a romok közé. Most is emlékeztem a kúszónövényekkel benőtt falak napsütötte zöldjére, a jádeszín szatént idéző, iszapos sáncárokra, a mélységes, puha csendre, amit aztán a kacagásunkkal és mímelt halálsikolyokkal repesztettünk meg; de ha most a téli tájban kopáran és málladozva meredező falakra néztem, szinte magam is elhittem, hogy kísértetjárta helyet látok.

Alta megbillent, és eldülöngélt a jégpáncél távolabbi végébe, ahol röviden megállt, hogy odaintegessen nekem. Aztán átcsörtetett a füvön, és belépett egy viharvert ajtónyíláson.

– A mindenségit, Alta… – Mély lélegzetet vettem. A fagyos levegő kaparta a torkomat.

Nekivágtam a jégpáncélnak, biztosabb lábbal és óvatosabban is, mint Alta.

Az évnek ebben a korai szakában még friss volt a jég – mindig a sáncárok fagyott be elsőnek, mivel igen sekély volt, és évszázadok óta nem kotorták ki –, a malompatakokban és kanálisokban a falu átellenes oldalán még meg sem kezdődött a fagyás; de csak csikorgott a talpam alatt, nem tört be, így

biztonságban átértem a túloldalra. Addigra Altának már nyoma sem volt, egy pisszenés sem hallatszott. A lemenő nap fényében tollrajzoknak tűntek a kopár fák.

– Alta! – Nem akaródzott mormogásnál feljebb emelni a hangomat.

Komótosan felkaptattam a töltésen, és végigsétáltam mellette, hátha megpillantom őt. Végül egy alacsonyabb sövényben nyíló szűk résen bújtam át, és a toronyrom előtt elterülő kör alakú, lapos fűben találtam magam. Egy évekkel ezelőtt elapadt vizű, masszív kútfő állt a közepében, most csak egy kőtalapzat volt, s egy kivésett alak feküdt rajta, mintha ravatalon heverne. Balra kőlépcső vezetett egy kókadt borostyánnal beszőtt ajtóhoz, s a felette nyíló üres toronyablakokban vérvörös felhők ültek meg.

Hol ez a leányzó? Megköszörültem a torkomat:

– Alta! Az ég szerelmére! –, de halkan és szárazan koppant a hangom.

Semmi válasz. Egy madár rikoltott valahol messze, aztán az is elhallgatott.

Lassan megfordultam, az a kellemetlen érzésem támadt, hogy valaki figyel; ám az érzés velem maradt, akármerre forogtam is. Pedig nem volt ott semmi, csak az üres jég, az üres ablakok, üres ajtók. Minden várakozott.

Végül ismét a kör alakú tisztásra és a kútfőre vetettem a tekintetemet.

S akkor megmozdult a vésett alak.

A szívem kihagyott egy ütemet. Hátratántorodtam, hasztalan kapkodva valamiféle támasz után. Hirtelen felragyogott az utolsó napsugár, elvakított, és bíborszínbe öltöztette a sáncárkot meg a talajon megtapadt gyér havat.

Pislogtam néhányat. Amikor újra tisztán láttam, az alak éppen felült, arcát kámzsa fedte el, köpönyegét és a kőtalapzatot is vörösre színezte a lemenő nap fénye.

– Maga illetéktelen itt – szólalt meg.

Hátráltam egy lépést, és a zsebembe süllyesztettem a kezemet. Elöntötte a vér az arcomat.

A magas ablakokban lágy szellő játszott gunyoros dallamot.

– Én csak a húgomat keresem. – Nagyot nyeltem. Bágyadtan és érdesen tört fel a hangom.

– Akkor ő is illetéktelen.

– Ahogy maga is, ha már itt tartunk.

– Honnét tudja? – Leszökkent a kőről, és hozzám lépett. Majdnem egymagas volt velem.

Amikor hátratolta a kámzsáját, megláttam az arcát: sovány, csontos arca volt, és sötét tekintete. – Talán minden jogom megvan ahhoz, hogy itt legyek. Nem úgy, mint magának.

Rámeredtem. Egyre sűrűsödött körülöttünk a homály, mintha tinta terülne szét a vízben.

Sötét köpönyegében ő maga is a táj részének tűnt, mintha a hely szelleme kelt volna életre – vagy halálra; ilyen fehér, beesett arc csak a sírban létezhet. Vettem egy nagy lélegzetet; erőt kellett vennem magamon, hogy el tudjak lépni mellette, és folytassam Alta keresését.

– Egy perc és már itt sem vagyok – mondtam.

– Mi a neve?

Nem válaszoltam. Semmi sem mozdult, lassan a fák körvonalai is árnyékba vesztek.

Összehúzott szemmel vártam valami mozdulatra, vagy Alta ruhájának egy villanására.

– Hadd találjam ki. Maga kiköpött Smith. Nem? Poacher? Farmer? –

Önkéntelenül odapillantottam rá, mire a foga között füttyentett, és elvigyorodott. – Farmer, igazán?

Hátat fordítottam neki. A sáncárok ezüstösről ónszínűre váltott a mindinkább elenyésző fényben. Valami motozott az aljnövényzetben a túloldalon sort álló göcsörtös rododendronbokrok mögött, aztán egy perc múlva egy róka szaladt ki a fűre, és inalt tova.

– Mellesleg kinek a nyulai azok ott magánál? Nyilván tudja, hogy száműzéssel büntetik a vadorzást.

– Nézze – perdültem hátra, későn kaptam észbe, hogy csakugyan ott lógnak a tetemek a vállamon.

– Emmett! – hömpölygött végig Alta hangja a falakon, az első pillanatban nem is tudtam megállapítani, melyik irányból érkezik. Aztán futni kezdtem felé, örültem, hogy végre hátat fordíthatok az ismeretlennek. Egy boltíves átjárón keresztül egy kis kőhídra értem ki.

Alta az árok túlpartjáról lobogtatta felém a karját.

– Találtam almát – kiáltotta. – Régi, de még édes. Ki az ott veled?

Az alak ezek szerint követett. Vetettem rá egy pillantást, majd azt feleltem:

– Senki. Gyere vissza most azonnal.

Alta fürkészve figyelt a szürkületen át.

– Üdvözlet, senki. Az én nevem Alta.

– Lucian Darnay – felelte az alak, és meghajolt felé. Mély, körülményes meghajlás volt, oly eltúlzott, hogy egy kerek órának tűnő ideig tartott, Alta azonban ragyogó arccal viszonozta a gesztust, mintha ő nem érezte volna ki belőle a gúnyt.

– Igyekezz, Alta, mindjárt megfagyok. Egyébként sem lenne szabad itt lennünk.

– Jól van, megyek már. Csak még szeretnék…

– Én megyek. – Sarkon fordultam, és visszamasíroztam a kis sziget túloldalára, amerre a hazavezető ösvény is húzódott.

– Mondtam, hogy jövök már. – Gyalogoltam tovább, és Alta hangja lassan semmivé enyészett. Keresztülvágtam a nádason, próbaképpen megtapogattam a jeget a lábammal; előbbre egy viaszosabb foltot vettem észre, de eloldalaztam mellette abba az irányba, amerre sima és fehér volt a jég, mint a gipsz. Mély lélegzetet vettem, s egy pillanatra megálltam.

Hátrafordulva épphogy ki tudtam venni Alta alakját az árok túlpartján, csaknem beleolvadt a szürkeségbe: egy sötét alak a fák között. Darnay kettőnk között állt félúton.

Mondott valamit Alta? Nem voltam benne biztos. Talán csak egy másik hangot hallottam, madárrikkantást vagy a szél mormogását az aljnövényzetben. Aztán egy perc múlva leoldalazott a jég széléhez – fél karját furcsa szögbe csavarva a könyökhajlatában vitte az almákat –, és megindult az árkon át. De nem toronyiránt közeledett felém, át a vízen, el Darnay mellett; hanem kitért oldalra, ahol a legmélyebb volt a víz és a jég bármikor…

Úgy nyílt meg a talpa alatt, mint egy száj. Egy szempillantásnyi meghökkenést és egy sikoltásnak alig nevezhető elfúlt nyikkanást követően egyszerűen eltűnt előlem.

A légellenállással küszködve rohantam hozzá. Megcsúszott a csizmám a holt füvön, ami kibillentett az egyensúlyomból; nem kaptam levegőt, mintha nem is Alta zuhant volna be a jég alá, hanem én magam.

– Semmi baj! Nyugalom! – Darnay ért oda hozzá előbb. A ziháló Alta már lábra is állt, derékig elmerült a fekete vízben. Darnay a levetett köpönyegét használta kötélként, azzal húzta ki a szilárd talajra. Aztán kirázta a köpenyt, és tetőtől talpig bebugyolálta vele, hogy csak az arca látszott ki a feketeségből. Mire odaértem, Darnay már felállt, és Altát is talpra segítette.

– Hol laknak? Milyen messze innét?

– Nincs messze, tíz perc gyalogút.

– Majd én hazaviszem. Különben agyonhűl.

– Most már megleszünk. Köszönjük. – Csakhogy Alta tovább zihált, és szörnyű, sípoló hangokat adott ki, akár egy törött harmonika. Felemeltem a hangomat, a kezemet nyújtottam felé. – Alta, az ég áldjon meg, mégis mire gondoltál? Akár meg is…

– Lovon hamarabb odaérünk. A híd túloldalán hagytam a hátasom. Alta majd mutatja nekem az utat. Ugye, Alta?

Húgom köhögve bólintott.

– Kérlek, Emmett, úgy fázom…

Éppen azt az ellenvetést akartam tenni, hogy a gyaloglás majd átmelegíti, de reszketett, és a jeges víz már kezdte átáztatni Darnay köpönyegét.

– Rendben. Menj csak. – Darnay-hoz fordultam: – Jobban teszi, ha épségben hazajuttatja, vagy…

De ő már a híd felé futott a botladozó Altát támogatva. Néztem, ahogy az ösvény végén alakjuk az erdőbe vész. Az alkonyfényben úgy tűnt, mintha összezárulnának mögöttük a rododendronbokrok, kisvártatva már a hátukat se láttam; de a kristálytiszta, fagyos légen át jól hallottam Darnay hangját, meg a lova patkójának kopogását az úton, ahogy elnyargaltak. Hirtelen zuhant rám a magány. Húzta a vállamat a puha szőrű nyulak súlya.

Görcsös didergés tört rám, amitől még cefetebbül éreztem magam, mint annak előtte.

Megfordultam, és útnak eredtem hazafelé.

Senkinek sem tűnt fel az érkezésem. A konyhában álltam a lépcsőnél, és felfelé figyeltem: hallottam, hogy Ma a szobában tesz-vesz, a kályhából visszhangzik a szava, miközben éppen begyújt, és Alta rekedten felelget neki. A lépcső tetején – ahonnan akár meg is láthattak volna, ha letekintenek – Pa és Darnay folytatott eszmecserét. Pa előreejtette a vállát, mint amikor az iskolaigazgatóval vagy a castlefordi sekrestyéssel beszél, aki nagy ritkán benézett hozzánk, amikor a fivéréhez készült látogatóba; Darnay mondott valamit, amin Pa alázatos igyekezettel nevetgélt. Darnay elmosolyodott, kisöpörte a haját a homlokából. Az én legjobb ingemet viselte. A mandzsettája már foszlott, gallérja megsárgult a használattól.

Majdnem behúzódtam a konyhába, hogy ott várjam ki, amíg távozik, ehelyett felbaktattam a lépcsőn, és elcsörtettem mellettük Alta szobájához.

Egy párnahegynek dőlve pihent az ágyban, akár egy balladai hősnő, s már újra egészséges színe volt az arcának. Annyival jobban festett, hogy amikor megszólalt, színjátéknak hatott a rekedtsége.

– Szervusz, Emmett.

Tapodtat sem mozdultam, úgy néztem le rá.

– Sükebóka. Megmondtam, hogy ne térj le az ösvényről. – Alta egyetlen szó nélkül félredöntötte a fejét, és belenézett a tűzbe. Mosoly játszott az ajka körül: parányi, titokzatos mosoly, mintha én ott se lennék. – Alta!

Hallottad, amit mondtam?

Anyánk a homlokát ráncolva pillantott fel.

– Miért nem tartottad vissza, Emmett? Több eszed is lehetne. Ha nem olyan sekély a víz…

– Nincs semmi baj, Ma – mondta Alta. – Lucian megmentett, nem igaz?

– Nos, igen, hála istennek, de… – Amikor Alta köhögni kezdett, Ma nyomban mellette termett. – Jaj, édesem. Aprókat lélegezz, minél lassabban. Úgy, máris jobb.

– Kaphatok valamit inni?

– Hogyne. – Ma elsietett mellettem, és egy féloldalas pillantással jelezte, hogy még számolunk.

Amint anyánk kiment, Alta visszafeküdt a párnáira, és becsukta a szemét. A köhögéstől még pirosabb lett az arca.

– Köszönöm szépen, Alta. Most engem okolnak. – Beszívtam a levegőt. – Mondd meg őszintén. Mi ütött beléd?

Kinyitotta a szemét.

– Sajnálom, Em.

– Sajnálhatod is!

– De nem bírtam megállni.

– Nem ártott volna a lábad elé nézni. Akárhogy is, nem lett volna szabad rámenned a jégre. Mondtam neked.

– Jó, tudom. – Szórakozottság érződött a hangján, mintha egy mások füle számára hallhatatlan zenére figyelne. Lehajtott fejjel sétáltatta az ujját a takaró mintáin.

– Szóval… – Nemigen tudtam, mi egyebet mondhatnék még. Közelebb hajoltam hozzá, hogy jobban lássam az arcát. – Alta.

– Mondtam már, hogy sajnálom. – Felpillantott, és sóhajtott. – Volnál szíves magamra hagyni, Emmett? Beteg vagyok. Azt hiszem, meghűltem.

– És ki tehet róla?

– Nem lennél kedves hozzám most az egyszer? – folytatta, mielőtt válaszolhattam volna. – Pihenni vágyom. Meg is halhattam volna, Emmett.

– Pontosan! Épp erről beszélek.

– Szóval, ne nyaggass, ha kérhetném. Szeretnék gondolkozni. – Olyan testhelyzetet vett fel a párnái között, hogy már csak a feje hátulját láttam.

Rendezetlen volt a hajfonata.

– Helyes – léptem az ajtóhoz. – Azt jól teszed. Heveréssz csak, és merengj a saját ostobaságodon.

– Ne nevezz ostobának! Tudtam, hogy ő majd megment, és így is lett.

Csend állt be.

Aztán én szólaltam meg:

– Várjunk csak. Mit beszélsz? – Nem felelt. Két hosszú lépéssel az ágynál termettem.

Megragadtam a vállát, és mindennemű finomkodás nélkül magam felé fordítottam. – Szándékosan csináltad? Azért, hogy ő megmentsen?

Elhúzódott tőlem.

– Emmett! Csitt legyen. Még odalent van.

– Nem érdekel! Szántszándékkal csörtettél rá a vékony jégre, merthogy valami gőgös fajzat, akit akkor láttál életedben először, talán, hiszen nem lehettél biztos benne, talán majd kihalász? Hogy tehettél ilyet? És ha meghalsz? És ha…

– Pszt – térdelt fel az ágyban szemét tágra nyitva. – Kérlek, Em, kérlek, ne.

Vettem egy mély lélegzetet.

– Remélem, rémálmaid lesznek a vízbefúlásról. Remélem, fulladozva és sikoltozva fogsz majd felriadni. Ne merészeld még egyszer effajta veszélybe sodorni magad. Megértetted? Vagy saját kezűleg öllek meg.

– Te ezt nem érted. Csak irigy vagy, mert Perannon Cooper sosem ugrana be érted a jeges folyóba!

Elkaptam a tekintetét. Rövid cezúra után újból megjelent az arcán az előbbi mosoly, és az én fülemnek hallhatatlan, rejtelmes zene felé fordult a figyelme. Elnéztem, és a függönyt félrehúzva kilestem az udvarra. Semmit sem lehetett látni a sötétben, viszont hallottam, hogy a tehenek nyugtalanul mozgolódnak az istállóban. Alta természetesen elfelejtette megfejni őket. A szénapajta oromzata felett hidegen ragyogott néhány kósza csillag. A következő szavaknál már újra fegyelmezett volt a hangom:

– Ne félj, nem árullak be Mának és Pának.

Visszaejtettem a függönyt, és az ajtóhoz lépdeltem.

– Emmett, hová mész?

A lépcső felé indultam, rácsukva az ajtót Alta kérdésére. Egyetlen nagy csomóba gyűltek haragom különböző szálai, végül a falnak kellett támasztanom a kezemet, hogy lecsillapodjam. Képzeletben láttam, ahogy beszakad Alta alatt a jég, és Darnay elsüvít mellettem a lobogó, fekete köpönyegében. Még most, a meleg lámpafénnyel elöntött lépcső tetején állva, miközben Ma a folyosó végén az ágyneműs szekrényben kotorászott, most is éreztem magam körül a hidegséget, a kőfalakat, a vérvörös, szakadozott eget. Pislogtam néhányat. A szemközti falon Freya nénikém hímzése arra intett: Tekints az ártatlanság leányára, mily szép arcának szelídsége.

Ma, karján egy halom takaróval, rám kiáltott:

– Mit csinálsz te ott? Magára hagytad Altát?

– Kutya baja. – Letrappoltam a lépcsőn, be a konyhába, és földbe gyökerezett a lábam.

Darnay egyedül volt ott, a tűzhely mellett állt, és elmélázva tanulmányozta az egyik fali nyomatot. Nagyot nyeltem, és csak bámultam rá, önmagamat is meghökkentett a dühöm: mégsem bírtam másra gondolni, mint hogy Alta alatt beszakad a jég, s hogy kicsúszik alólam a lábam, amikor oda akarok futni hozzá. Darnay hibája volt. Aztán meg úgy kapta húgomat minden további nélkül a karjába, mintha jogot formálhatna rá. Alta akár meg is halhatott volna.

Megfordult, de amikor látta, hogy csak én vagyok az, oly hirtelen vált fagyossá az arckifejezése, hogy már nem láthattam, előtte milyen képet vágott. Azt kérdeztem tőle, igyekezve száműzni hangomból a haragvást:

– Mit keres még mindig itt?

– Az édesapja hoz nekem egy másik köpenyt. Átnedvesedtek a ruháim.

– Az az én ingem.

– Édesanyja adta nekem kölcsön. Édesapjáé a térdemig ért volna. – Amikor továbbra sem vettem le róla a tekintetemet, megvonta a vállát, és ismét a tűzhely felé fordult. Még annál is soványabb volt, mint amilyennek először hittem; lötyögött rajta az inggallér, és kilátszott a gerince vége. Fészkelődni kezdett, mintha érezné, hogy vizslatom.

– Látom, a nadrágomat is kisajátította.

Megfordult. Némi pír ütközött ki a járomcsontja fölött, a tekintete ellenben rezzenéstelen maradt.

– Édesanyja ajánlotta fel. Azt mondta, nem fog megharagudni érte. De le is vethetem.

– Nehogy levegye.

– Ha annyira nehezményezi. – Azzal nekiállt lehúzni az inget. Egy villanásra megláttam kiugró csípőcsontját a derékszíja felett, hófehér volt a bőre.

– Elég! – fordultam félre ösztönösen. – Ne nevettesse ki magát.

– Köszönöm. – Szünet, majd ruhasuhogás. – Ne aggódjon, az első adandó alkalommal vissza fogom szolgáltatni a ruháit.

Ekkor már úgy ítéltem meg, hogy nyugodt szívvel odanézhetek. Csatakos és borzas volt a haja, és szétterült az arcán a pír. Elnyűttebb volt az ing, mint hittem: a bordáknál úgy kikopott már, hogy áteresztette a fényt, és csak most vettem észre a vállán egy ráncos varratot, ahol Alta korábban összeöltötte. Darnay szakasztott úgy festett benne, mintha báli gúnyát húzott volna.

Vettem egy mély lélegzetet.

– Köszönöm, hogy megmentette a húgomat.

– Szívesen.

– De azt hiszem, ideje indulnia.

– Az édesapja még köpenyt keres nekem.

– Most.

Pislogott, összehúzta a szemöldökét, majd lenézett, és az egyik kirojtosodott mandzsettát kezdte babrálni. Vártam, hogy meginduljon végre az ajtó felé, de ott maradt, ahol volt, két ujja között sodorgatva a kiálló szálakat.

– Mintha nem repesne érte, hogy hazahoztam a húgát.

Lassan fújtam ki a levegőt.

– Ahogy már mondtam is. Köszönöm.

Megrázta a fejét.

– Nem köszönetet várok.

– Mit vár hát egészen pontosan?

– Semmit! Éppen erről beszélek. Nem tettem mást azon kívül, hogy hazahoztam. – Még hozzátette: – No, nem mintha Alta…

– Mi van Altával? – Igyekeztem nem húgom pillanatokkal korábbi arckifejezésére gondolni: a kipirult pofijára, csillogó szemére, ahogy magában mosolyog, mert ez az ember megmentette.

– Nos. – Habozott, majd félrebiccentette a fejét, és az ő szeme is felfénylett.

– Éppenséggel nem lökött el magától.

Nevetett Altán.

Nekiugrottam, mire hátratántorodott, neki a falnak, alkarom a torkán, szeme tágra nyílt.

Zihálva próbálta kitépni magát, de tiszta erőből nyomtam a gégéjét.

Mindössze annyit bírt felköhögni:

– Mi a…

– Ne merjen így beszélni róla! – A képébe toltam az arcomat, oly közel, hogy a számon éreztem a leheletét. – Ő még gyerek, világos? Csak egy kerge kislány.

– Sose mondtam…

– Látni, miket gondol róla.

– Eresszen!

– Ide hallgasson. – Enyhítettem a torkára irányuló szorításon, de amikor szabadulni próbált, vállon ragadtam, és visszalöktem. A falon koppant a feje. – Elfelejti, hogy ez valaha is megtörtént, megértette? Ha egy mérföldes közelébe megy Altának, a szüleimnek vagy nekem, megölöm. Vagy valami annál is rosszabbat teszek magával. Felfogta?

– Úgy hiszem, megragadtam a lényeget.

Fokozatosan eresztettem el. Megigazította a gallérját – az én galléromat – anélkül, hogy elszakította volna tőlem a pillantását, ugyanakkor elégedetten konstatáltam, hogy remeg a keze.

– Helyes. Akkor hát, menjen – mondtam neki.

– Felteszem, a ruháit azért visszakéri.

– Nem. – Ma dühöngött volna, ha hallja ezt; de nem kellettek nekem azok a ruhák, így már nem. – Tartsa meg. Égesse el. – Újból a szemébe néztem, merjen csak meglepődni.

Oldalt döntötte a fejét, mint aki mérlegel; azután mélyen meghajolt előttem, túljátszott körülményességgel, amitől közönséges parasztnak éreztem magam.

Majd kivonult a fagyos sötétbe anélkül, hogy egyszer is visszapillantott volna.

XIII

Másnap reggel Alta elalélt a lépcső tetején, önkívületi állapotban segítettük vissza az ágyába, miközben egyre csak azt hajtogatta, hogy be akart omlani alatta a padló; Pának és nekem azonban nem jutott időnk miatta aggódni, ugyanis erősebb havazás vette kezdetét, és még kint voltak a birkák a legelőn. Csak a süvöltő fehérségre emlékszem arról a napról, ahogy erőnket megfeszítve terelgetjük a jószágot a karám felé, és a haragos szél jégcseppeket ver az arcomba, csípi a torkomat a fagyos levegő, és dobol a vér a szemem mögött. Kiabálnunk kellett, ha hallani akartuk egymást a harsány hófúvásban: még akkor is csengett a fülem, amikor végre biztonságba helyeztük a nyájat, visszaevickéltünk a házba, és leroskadtunk a konyhában. Perzselte a bőrömet a halántékomba és az arcomba visszatérő vér. Pa is átkozódott, de én így is kihallottam a hangjából a megkönnyebbülést.

Nem ejtőzhettünk sokáig, csak egy-két percet, amíg átmelegedtünk és ettünk néhány falatot; bőven akadt még tennivaló, az ágynak esett Alta feladatai is miránk vártak.

Másnap éjjel, röviddel hajnalhasadás előtt beszakadt a hó súlya alatt a fáskamra tetőzetének elkorhadt csücske, s miután enni adtam a jószágnak, megfejtem a teheneket és kitisztítottam a tejeskannákat, egy teljes fogcsikorgató reggelen át küszködtem a tetőjavítással, miközben a nyakamba csurgott a kabátujjamon végigfolyó olvadékvíz. Aztán ott voltak még a szokásos tennivalók, a disznóól meg az istállók kiganézása, fahasogatás, sok apró dolgot kellett elvégezni, s a hideg és a mély hó megnehezített minden mozdulatot.

Mindennek a tetejébe elveszítettünk egy egyszer nyírt juhot, apám nem volt hajlandó eladni a betegségben kimúlt állat tetemét Alfred Stephensnek, és nekem kellett közéjük állnom, mielőtt még Stephens kijött volna a béketűrésből. Valamennyiünk idegei pattanásig feszültek; még Ma is paprikás volt velem, és egy ízben, amikor épp a doktorra várt, hogy az meghallgassa Alta mellkasát, haragos könnyek között találtam rá, ugyanis cukor helyett sót rakott a mákos kalácsba.

Az események sűrűjében oly kevés időm jutott magamra, akár meg is feledkezhettem volna Darnay-ról. Mégis időről időre felpillantottam munka közben, és rajta töprengtem: merre lehet vajon most, hol él, hazaért-e az ingemben anélkül, hogy meghűlt volna. Szavamon fogott és nem küldte vissza az ingemet, Fred Cooperrel voltam kénytelen cserélni egyet, s csak reméltem, hogy Mának nem tűnik majd fel a dolog. Ez is csak azt bizonyította, hogy mégsem olyan lovagias fickó, mint amilyennek mutatja magát, s ennek én igencsak örültem; annak pedig még jobban, vadul örvendtem, hogy sikerült elrettentenem Altától. Mégsem tudtam megnyugodni, mintha hiányzott volna valami, mintha várnék valamire.

Egy vagy két hét is eltelt, mire Alta felgyógyult annyira, hogy kérdezzen felőle. Egy este, vacsora után történt, egy végtelenül hosszúnak tűnő napon, amely mindazonáltal mégsem volt elég hosszú ahhoz, hogy mindent el tudjon végezni az ember. Kimerült voltam, minden tagom fájt, és már csillagokat láttam a napfényben szikrázó hótól. Ágyba bújtam volna rögvest, de Alta szobájában be volt gyújtva, az én szobám meg fagyos, sötét és barátságtalan volt; így aztán lábujjhegyen beosontam húgomhoz, és lerogytam mellé a székbe. Meleg volt, csak a tűz és egyetlen lámpás világított, és az aranyló félhomály kellemesen meglágyította és elmaszatolta a körvonalakat: az alvó Alta arcát, a rozsdás rózsaszínűre fakult ágytakarót díszítő kacifántos szíveket és trapézokat, az elnyűtt függönyöket, a vas ágytámla szelíd csillogását. A tűzbe bámulva egyszerre gondoltam mindenre és semmire. Azon tűnődtem, vajon mikor fog Csibész megkölykezni, meghívjam-e Perannon Coopert a fordulóünnepre, beválik-e vajh a juhoknál az új legelő, és vajon megéri-e végül is a pénzét a cölöpverő, amihez Pa annyira ragaszkodott. Ám mindeme gondolatok árnyékában ott lapult egy alak – egy ösztövér, sötét tekintetű figura, aki dacos arckifejezéssel meregette rám a szemét.

– Lucian meglátogatott azóta?

Összerezzentem.

– Mi?

Alta átfordult az ágyban, hátrasimította a homlokára tapadt hajtincseket, és megismételte a kérdést:

– Lucian meglátogatott azóta? Ma azt mondja, hosszú ideig lázas voltam.

Nem emlékszem.

– Nem.

– Egyszer se?

– Nem.

Kulcscsontja felett reszketőn lüktetett egy ér.

– Pedig azt ígérte.

– Nos, nem jött el.

– És mi van a ruháival?

Megvontam a vállamat. Anyánk épp aznap jegyezte meg riadalommal átszőtt hangon:

– Jóságos ég, nem jött vissza az ingéért! S az a drága palást. Még tolvajnak hisz minket.

Akkor szó nélkül kisurrantam az istállóba, és tikkadásig dolgoztam, jócskán több vizet hordva be a lovaknak, mint amennyire szükségük volt.

– De hiszen ez borzasztó – mondta Alta –, azt fogja gondolni, hogy megloptuk.

– Nyilván nem kellenek már neki.

– Dehogynem. És megígérte, hogy meglátogat. Nem értem, miért nem jött el.

– Szerintem azt is elfelejtette, hogy a világon vagy.

A homlokát ráncolta, majd a takarót vállára kanyarítva felült.

Megköhögtette a mozgás. A kezéért nyúltam, és gyengéd határozottsággal addig fogtam, amíg újra rendesen nem kapott levegőt.

– Csacsikám. Nézz magadra. Pont úgy köhécselsz meg köpködsz, mint az öreg Jenson cséplőgépe.

A szemét forgatta.

– Nem én akartam beteg lenni.

– De magadnak okoztad – feleltem, igyekezve könnyed hangot megütni. – Ráadásul hiába volt. Valami legényért, aki aztán arra sem vette a fáradságot, hogy meglátogasson.

Feltételezem, már amúgy is visszatért oda, ahonnan jött.

– Lord Archimbolt unokaöccse.

– Micsoda?

Alta fintorogva húzta el előlem a kezét; nagy hirtelen bizonyára túl erősen szorítottam meg.

– Cissy Cooper mesélte. Egyébként castlefordi illetőségű, de mostanában Lord Archimboltnál lakik, besegít a birtokigazgatásba, vagy valami ilyesmi.

Cissy elmondása szerint dúsgazdag a családja. Ezt Lord Archimbolt intézője mesélte Cissy nagyapja ismerősének, aki elmondta Cissy apjának, aki…

– Tehát a Kúriában lakik? – vágtam közbe. – És mennyi időre érkezett?

– Ki tudja. Talán örökre. Lehet, hogy ő örököl majd Lord Archimbolt után.

Felálltam, de a kicsiny szobában nem volt hová menni. A kályha elé guggolva mélyen beledugtam a piszkavasat a tűzbe, próbáltam szétbontani a fahasábokat.

– Azt ígérte, eljön meglátogatni. És Castlefordból hozat nekem gyümölcsöt.

– Nos, világosan látszik, hogy nem gondolta komolyan. – A piszkavas kettétörte a legnagyobb fahasábot, amely szikrákat szórva omlott össze.

– Mi van veled, Emmett? Miért gyűlölöd őt ennyire?

Hátraereszkedtem a sarkamra. A léghuzatban megemelkedett egy kéregdarabka, végigszaladt rajta egy szilaj kis lángocska, azután felszállt s úgy keringőzött, mint egy szürke hópihe.

– Jobb neked nélküle – jelentettem ki. – Úgysem a mi fajtánk, te nem tudnál… Tudod, hogy értem. Felejtsd őt el.

– Nem, nem tudom, hogy érted. – Odapillantottam rá: előredőlt, és lángolt az orcája. – Semmit sem tudsz róla. Miért ne lehetnék fontos a számára?

– Fontos? Alta, egy gyerek vagy, akit ő húzott ki a tóból. Ez minden. Az ég szerelmére, szüntesd be a róla való ábrándozást! – Haragosan meredtünk egymásra. – És akárhogy is – mondtam immár komótosabban –, mint mondtad, szavát adta, hogy meglátogat, mégsem jött el. Vond le hát a saját következtetéseidet.

Csend. Felizzott, majd megfakult a hamu. Ha nem vigyázok, a végén még egészen kialszik a tűz. Visszatettem a piszkavasat, és felálltam.

– Mit mondtál neki?

– Tessék?

Alta összehúzta a szemét.

– Mondtál neki valamit, nem igaz?

– Természetesen nem. Nem volt rá szükség. Esze ágában sem volt visszajönni és meglátogatni téged, Alta.

– Emmett, te dög! – Kikászálódott az ágyból, és nekem ugrott. Hárítottam a támadást, amilyen gyengéden csak tehettem, így is tartottam azonban attól, hogy meg fog sérülni, egy ökölcsapása a vállamat trafálta el, aztán tenyérrel sózott rá a fülemre, ami felért egy korbácsütéssel.

– Alta, az ég szerelmére, elég!

– Hazudsz! Mit mondtál neki? – Minden szót egy-egy ütéssel nyomatékosított. Végül sikerült elkapnom a csuklóját, és az ildomosnál valamelyest durvábban az ágyra taszítottam. Egy darabig birkóztunk, mintha újra gyerekek lennénk, aztán ő köhögve visszahanyatlott a párnákra.

Olyan piros és nedves volt a pofija, mint egy kislányé, haja csapzottan tapadt az arcára.

Leültem mellé az ágyra, és a takaró ráncait simogattam, amíg meg nem szűnt a köhögés és csend nem lett.

– Hát, jó – szólaltam meg. – Valóban én mondtam neki, hogy tartsa távol magát tőled.

– Miért?

– Mert aggódtam.

– Hogy tehetted? – Felült, és gyilkos tekintettel nézett rám. Csikorgott a hangja: – Emmett, hogy tehetted? Nem értem. Igenis eljött volna hozzám.

Tudom. És akkor…

– Igen, és akkor?

Szótlanul meredt rám. Aztán az arca elé rántotta a takarót.

– Alta.

Tompán szólt a hangja:

– Mindent elrontottál! Az egész életemet.

A szememet forgattam.

– Ne légy nevetséges.

– Nem érted! – bukkant ki az arca a rejtekből. – Ő az, Em. Mindjárt az első pillanatban tudtam. Szeretem őt.

Csend. Vártam, hogy elkuncogja magát, és ő nézzen félre először, de nem tette. Sosem láttam még az arcán ezt a kifejezést: bizonyosság és lázas szenvedély tükröződött róla. Egy feszes, kellemetlen csomó nőtt a gyomromba.

– Ne bomolj. Hiszen nem is ismered. Hogy állíthatsz ilyet?

– Tudom – felelte. – Tudtam, amint megpillantottam őt, szerelem volt első látásra.

– Az csak dajkamese, Alta. Előbb meg kell ismerni a másikat, mielőtt beleszeretsz.

– Úgy érzem, egész életemben ismertem őt! Amikor megláttam… Ide hallgass, Cissy szerint… – Kihúzta magát, izzott a tekintete. – Cissy szerint éjjelente néha boszorkányok látogatnak meg minket. Ne, Em, ezt hallgasd meg: hagynak neked egy halom aranyat, és amikor felébredsz, eltűntek az emlékeid. Szóval, mi van akkor, ha ismerem őt, csak elfelejtettem, sőt egyszer már voltunk szerelmesek, és ezért van az, hogy…

– Badarság – feleltem. – Először is, nem gondolod, hogy mindenkinek feltűnne, ha varázsütésre elveszítetted volna az emlékeidet?

– Cissy azt mesélte, hogy a másod-unokatestvérével is megesett, és egy kicsit azóta is ütődött.

– Te még nem vagy annyira ütődött.

– Emmett, én komolyan beszélek!

– Ez esetben mutasd az aranyat – mondtam hátradőlve, és keresztbe fontam a karomat. – Nincs? Pontosan. Most pedig fejezd be ezt a butaságot.

– Mit is tudhatnál a szerelemről éppen te? – Azzal átfordult a másik oldalára, a párnába fúrta az arcát, és zokogni kezdett.

Felálltam. Aztán mégis visszaültem, és megérintettem a vállát, de ingerülten lerázta magáról a kezemet, és folytatta a sírást. Fogcsikorgatva gyűjtöttem az akaraterőt a távozáshoz; de nem hagyhattam itt így, keserves könnyek között.

– Jól van, na. Sajnálom. Kérlek, ne sírj. Ugyan már, Tally. Ígérem, kárpótolni foglak. Nem ő ám az egyetlen fiú a világon. – De nekem ő kell, hallottam Alta riposztját a fejemben. – Hagyd abba, kérlek. Elég már ebből, Alta. Kérlek. Kérlek, ne sírj. Nézd – próbáltam magam felé fordítani, hogy lássam az arcát, de megmerevedett az érintésemtől, így inkább feladtam. –

Sajnálom. Féltettelek.

Fojtott hangon kérdezte:

– Sajnálod?

– Igen. Nem akartalak felzaklatni. Én csak…

– Írsz neki egy bocsánatkérő levelet?

Haboztam. Ő közben újrakezdte a pityergést. Hisztéria, mondtam magamban, csakhogy olyan elkeseredett kétségbeesés érződött a hangján, hogy végül is hátradőltem, és a fogam között szűrtem a szavakat:

– Azt hiszem. Ha muszáj.

– És megkéred rá, hogy ígéretéhez híven látogasson meg?

– Nem fog eljönni, Alta, ebben biztos vagyok.

Átfordult felém. Ki volt pirulva az arca, csillogott a szeme, és most is csordultig volt könnyekkel.

– Bírd rá.

A hajamba túrtam.

– Rendben van. Csak hagyd abba a sírást.

– Köszönöm. – Megtörölte az arcát a csuklója belső felével. Mélyről jövő, szaggatott sóhajt hallatott. – Ne haragudj, hogy kiabáltam, Em.

– Tudod, hogy nem szenvedhetem, ha így szólítanak.

– Sajnálom, Emmett. – Nedves vigyorra húzta a száját, és játékosan beleöklözött a karomba.

Derült égből villámcsapásként egy utálatos részem legszívesebben kíméletlenül visszaütött volna. – Te vagy a legjobb.

– Köszönöm, pöttöm. – A hajfonatát igazgattam, amíg félre nem csapta a kezem ügyéből.

Felálltam. – Az lesz a legjobb, ha alszol még. Holnap találkozunk.

– Reggel első dolgod lesz odamenni, ugye?

Bólintottam.

– Akkor jó éjt. – Elfészkelte magát a takarói között, és állig beburkolódzott.

Már az ajtónál voltam, amikor álmos hangon utánam szólt:

– Emmett.

– Igen?

– Hozzá fogok menni feleségül.

A Kúriához vezető felhajtóútra sűrű, fehér hó és csend borult. Szürke nap volt, újabb havazás ígérete lógott a levegőben. Lóháton érkeztem, hogy aztán mielőbb hazaérjek.

Időről időre kisebb hótömegek zuhogtak az ösvényre a fák ágairól, vagy madár neszezett a bokrok közt; a csend és a sápkóros fény együtt mégis arra késztetett, hogy megzabolázzam a lovat, és ne csapjak zajt.

Első ránézésre a fákon át kihaltnak tűnt a ház, ám amint kiértem az előtte elterülő fehér térségre, láttam, hogy füst gomolyog az egyik kéményből, és a küszöbről is eltakarították a havat. Nyáron mézszíne lett volna a homokkőnek, ebben a fényben azonban éppoly szürke volt, mint minden más. Végigpásztáztam az ablakokat, hátha valahol mozgást látok, de oly erősen tükröződött az üveg, hogy nem láttam a sápadt égbolton kívül egyebet. Leugrottam a lóról, és kezemben a Darnay ruháját tartalmazó, spárgával összekötött, barna papírcsomaggal átvágtam a tágas téren a tömör bejárati ajtóhoz. A fölém magasodó lőréses torony láttán ugyanolyan hátborzongató, észszerűtlen balsejtelem fogott el, mint a minap a romoknál.

De nem volt más teendőm, mint letenni a csomagot ide, ahol majd belebotlik valaki. A spárga alá bedugtam a Darnay-nak címzett levelet, így rögtön tudni fogják, kié a küldemény. Haboztam; nem tudtam eldönteni, hogy volna a legjobb.

Minél tovább ácsorogtam ott, annál nagyobb volt az esélye annak, hogy megpillantom őt.

Mielőtt meggondolhattam volna magam, erélyesen meghúztam a csengőzsinórt; aztán elfordultam, és nekidőltem a tornác hűvös kőfalának. Szárnyát verdesve, karistoló zajjal leröppent egy madár a fejem feletti tetőre. Leszállingózott néhány marék hó. Nyílt az ajtó, hamarabb annál, mint amire számítottam. Ő állt ott.

Elkeskenyedett a szeme, mintha mondani készülne valamit, aztán mégis hallgatott.

– Elhoztam a ruháját.

Lesiklott a tekintete a kezemben lévő csomagra, aztán újból az arcomra szegezte.

– Fogja – nyújtottam oda neki. Hátrabillent a sarkára, és megértettem, hogy félig arra számított, megütöm. Végül átvette a kezemből.

– Még mindig nálam van a magáé – mondta. – Átvittem volna lovon, épp csak az volt a benyomásom, hogy nem látnának szívesen.

– Nem érdekes.

– Köszönöm. – Beakasztotta ujjait a zsineg alá, és felpillantott rám. – Biztosan nem volt ínyére, hogy idejöjjön.

Ártatlan színezete volt a szavainak, mégis ott rejlett bennük a gúny: üvegszilánk egy tál vízben.

– Nem számítottam magára – mondtam. – Azt hittem, van házvezetőjük.

– Ó, hogyne. Mint látja, olajozott gépezetként működik a ház. Voltaképpen nem is értem, miért nem adta le a kapusnak.

A kapusfülke egy lyukas tetejű rom volt, az ablakai fele hiányzott. Amikor ellovagoltam mellette, hallottam, ahogy valami átcikázik a kőpadlón.

Összeszorítottam az állkapcsomat, és távozásra készen megfordultam.

– Hát ez? – Amikor a vállam felett hátrapillantottam, éppen kihúzta az összehajtogatott papírt a spárga alól.

– Bocsánatkérés. Alta vett rá, hogy… – Elhallgattam, majd kelletlenül hozzátettem: – Megengedhetetlen hangnemben beszéltem magával.

– Beszélt? Vagy inkább rám támadt?

Megfordultam, és a szemébe néztem.

– Ne kísértse a sorsát.

Csend. Csak néztük egymást megkövülten. Mintha egy szakadék felett átívelő, keskeny hídon állnánk: egyetlen apró lökés, és mindketten a mélybe zuhanunk.

Végül egyik vállát megemelve ferde félmosolyt küldött felém.

– Jól van. Nekem mi most a teendőm? Talán adjak magának borravalót?

Szemem se rebbent. Némi elégtétellel töltött el, hogy idegesen felnevet, és félrenéz. Így szóltam:

– A húgom örömmel venné, ha meglátogatná őt.

– Látogassam meg? Igazán? – Összehúzta a szemét. – Mi történt?

Kiderítették, hogy Piers Darnay egyetlen fia és örököse vagyok?

Vettem egy nagy lélegzetet.

– Szeretne magának annak rendje és módja szerint köszönetet mondani.

– A múltkor az volt az érzésem, hogy nem kíván a családja közelében tudni.

– Nézze, amit akkor mondtam, azt sajnálom. – Kis híján a torkomon akadt a szó. – Látni kívánja magát. Szívesen látjuk. Ennyi az egész.

Lassan bólintott, és megforgatta a borítékot az ujjai között.

– Azt nem muszáj most rögtön elolvasnia – nyúltam a levélért.

A gondolatnál is gyorsabban kapta el előlem.

– Azt majd én eldöntöm.

Legyűrtem a késztetést, hogy megverekedjem vele a levélért. Inkább nem mondtam semmit. Éreztem, hogy engem figyel, ahogy átkelek a havon.

Apró győzelemként könyveltem el magamban, hogy sikerült egyetlen mozdulattal fellendülnöm a nyeregbe.

Úgy akartam elnyargalni, hogy vissza se nézek; de önkéntelenül is megálltam a felhajtóút végében, és vetettem egy pillantást a hátam mögé.

Még ekkor is az ajtóban állt, jóllehet jeges szél zörgette a palatetőt.

Felemelte a levelet tartó kezét.

– Adja át jókívánságaimat a szüleinek – mondta, és kristálytisztán csengett a hangja a hótól tompa csendességben. – A húgának pedig üzenem, hogy hamarosan meglátogatom.

Két nappal később arra léptem ki az udvarba, hogy az ő lova van kikötve a kapuoszlophoz.

Korábban meg se néztem rendesen – pej kanca volt, masszív és engedelmes, akkor választ ilyen lovat az ember, ha tart a leeséstől –, és a nyereg minőségéből azonnal megértettem, hogy az ő lova. Egy falubeli nem lovagolna ilyen nyereggel; ha egyáltalán megengedhetnénk magunknak, túl jó holmi ez ahhoz, hogy használatba is vegyük.

A farakás mellett tettem le a kosarat a gyújtóssal. Már szürkült, majdnem orra buktam egy lábam mellé pottyant fahasábban. Szitkozódva kapaszkodtam meg a pajtát aládúcoló új támoszlopok egyikében.

– Emmett.

Alta hangja. A nyíló istállóajtó felől világosság ömlött ki a kövezetre.

Pislogva takargattam a szememet a hirtelen fényár ellen.

– Ágyban volna a helyed – mondtam. – Nagyon hideg van.

– Megszülettek Csibész kiskutyái. Gyere, nézd meg.

A kosarat átugorva besiettem húgom után az istállóba. Meleg volt odabent a lovak párájától meg a szénától, Hefty nyihogva üdvözölt engem, de elléptem mellette, épp csak az orrát paskoltam meg.

– Mennyi?

– Csak kettő. De mindkettő él.

Elmentem a leghátulsó, üresen tartott állásig, áthajoltam a peremen, és benéztem a szénára. Csibész a testével takargatta kölykeit, de most nyugtalanul átvonult a másik sarokba, s akkor megpillantottam két, farkincás kicsinyét, egyikük sötét volt, a másik fehéres. Azon kaptam magam, hogy vigyorgok.

– Szépen ettek, Pa megvizsgálta őket, és egészségesnek tűnnek. És olyan édesek.

Valóban. Még jobban behajoltam a lóállásba. Csibész észrevett, és a farkát csóválta, de amikor odanyújtottam neki a kezemet, nem törődött velem, hanem visszament a kölykökhöz. Azok vak pofácskájukat Csibész hasához fúrva nyomban szopni kezdtek, és esküdni mertem volna rá, hogy hallom a tejet lecsurogni a torkukon.

– Nagyon picikék.

Darnay hűvös, kimért hangja megtörte a varázst, csaknem kibillentem az egyensúlyomból.

Ott állt közvetlenül mögöttem.

– Igen – mondtam, és az egyik gerendába kapaszkodva felegyenesedtem. – Így van. Nagyon kicsik.

Kilépett az árnyékból, és belesett a lóállásba. Ugyanazokat a sötét, drága ruhadarabokat viselte, mint korábban, egy szalmaszál tapadt a hajtókájára, amely a ráeső fényben finom aranyláncnak tetszett. Úgy vizslatta a kölyköket, mintha azon tűnődne, hogyan készíthetne belőlük kesztyűt.

– Mint két kis bundás meztelencsiga – mondta. – Farokkal.

– Ugye, hogy milyen aranyosak? – így Alta. – Menj arrább, Emmett. – Bedugta a lábát egy résbe két palló között, felhúzódzkodott mellém, és Darnay-nak is szorított helyet. – Ó, nézze csak.

– A fekete patkányfogó lesz, én mondom neked – jegyeztem meg.

– Pa szerint is! – Alta az orrát ráncolta felém. A fekete kutyakölyök vak, újszülött ásításra tátotta a száját, és elfészkelte magát a szénán. – Honnan tudjátok? Szerintem csak találgattok.

– Látom benne az elszántságot. – Elkaptam Alta tekintetét, és felnevettem.

– Igazán! Nem csak kitalálom.

– Bárhogy is, Pa őt tartja meg. Azt mondja, nem tudunk etetni még egy szukát.

– Akkor a fehér Alfred Carterhez kerül?

– Nem, ő közben meggondolta magát, Mrs. Carter azt mondja, így is túl sok van nekik.

Másutt kell helyet találnunk a számára. – Hideg fuvallat legyintette meg a tarkómat.

– Eladják? – szólalt meg Darnay.

Odapillantottam rá Alta feje felett, aztán félrenéztem.

– Ez egy terrier – mondtam. – Nem dalmát dog, és nem is vadászkopó.

– Vagyis?

– Vagyis ha nem kell senkinek, akkor nem kell senkinek.

– Ne mondj ilyeneket, Em – így Alta. – Valamelyik Miller biztosan elviszi majd. Vagy ha még az idén visszajönnek a cigányok, nekik mindig kell kutya, nem igaz? – Hamis derű színezte a hangját.

A kis testek most éppen rángtak picit békés kölyökkutyaálmukban.

– Jól van – feleltem. – Találunk neki helyet.

Darnay a homlokát ráncolta.

– És ha mégsem?

Altára kaptam a tekintetemet, de ő a kölyköket bámulta. Úgy tett, mintha nem hallotta volna, de eltűnt az öröm a szeméből. Azt mondtam:

– Ne izgassa magát emiatt, Darnay.

– Mi lesz vele?

Haboztam. Alta felpillantott, majd újból lesütötte a szemét. Fogott egy szalmaszálat, és azt kezdte pödörgetni az ujjai között. Darnay is őt figyelte.

Így szóltam:

– Ha nem találunk neki gazdát, akkor Pa megfojtja. – Erre csend lett, amit csak a széna zizegése és spriccelő nesz töltött meg, amint az egyik ló vizelni kezdett.

– De biztosan…

– Maga kérdezte, Darnay. Ez a válasz.

– Értem.

– Igazán? Mi itt nem engedhetjük meg magunknak, hogy érzelgősködjünk az állatok miatt.

Alta azt mondta:

– Em, kérlek, ne…

Ugyanebben a pillanatban Darnay megkérdezte:

– Nem kaphatnám meg én?

Alta egyik karjával a lóállás peremébe csimpaszkodva oldalt fordult.

Mindketten Darnay-ra meredtünk. Végül én szólaltam meg:

– Micsoda?

– Nem lehetne? Kifizetném maguknak. Majd én a gondját viselem. Még soha… Mármint, talán nem vagyok földműves, de mindent el fogok követni, hogy jó dolga legyen nálam.

– A kutyának?

– Tessék? Igen. Mire gondolt?

– Miért kellene magának egy terrier?

– Én csak… – Vett egy nagy lélegzetet. Valami átsuhant a tekintetén. – Számít az? Megígérem, hogy vigyázni fogok rá.

– Ó, igen, de csodás, nagyon köszönjük! Önnél jó helye lesz. Nem így van, Em? Hogy fog örülni Pa, köszönöm, Lucian! – Ahogy Alta leugrott, Darnay előrenyújtotta mellettem a karját, hogy támaszt nyújtson neki. Alta egy pillanat törtrészéig habozott, a keze nem ért egészen hozzá Darnay-éhoz, és csak úgy ragyogott az arca. Darnay rámosolygott, húgom viszonozta a mosolyt. Aztán anélkül, hogy rám nézett volna, így szólt: – Hát nem kedves tőle, Em?

– Más gazdát is keríthetünk ám neki. – Örültem, mikor Darnay erre elfordult, és lehervadt a mosolya.

– Ne butáskodj! Persze hogy az öné lehet, Lucian. Végtére is megmentette az életemet. S most a kiskutyáét is. – Lépett egyet Darnay felé, és a tenyerébe temette az ujjait, mintha még most is érezné az iménti majdnem érintést.

Darnay egy darabig egykedvű, megfejthetetlen kifejezéssel nézett a szemembe. Akármi volt is, ami az előbb majdnem felszínre bukkant, most újra rejtve volt. Aztán azt mondta Altának:

– Köszönöm.

– Megyek, elújságolom Pának. – Alta csillogó szemmel vonult el.

Becsapódott utána az istállókapu, és hallottam, ahogy köhögni kezd a fagyos levegőtől. Aztán újra csend lett.

Darnay végtelen nyugalommal lesett befelé a lóállásba. A tekintetemmel szuggeráltam, amíg felém nem fordult.

– Nem viheti el, majd csak három hónapos kora körül.

Bólintott. A lámpásfény aranyos színt varázsolt az arcára, úgy festett, mint valami ősi bálvány. A huzat felkavarta a földön szétszóródott szalmaszálakat, végigfutott a hátamon a hideg. Összeszorítottam a fogamat, hogy ő ne lássa.

– Attól még szeretném meglátogatni. Hogy hozzám szokjon.

Már éppen el akartam menni. Elbotlottam, de sikerült megőriznem az egyensúlyomat; viszont akkorát csikordult a bakancsom talpa, hogy Hefty mocorogni és fújtatni kezdett.

Darnay arca nyílt volt és jámbor; végigvándorolt a tekintetem fehér gallérján, a hajtókájára tapadt egy szál szalmán, és lesiklott egészen a kifényesített, fekete csizmájáig. Sikerült úgy keresztüljönnie az udvaron, hogy nem piszkolta össze.

A kezemet nyújtottam felé.

– Gratulálok.

– Tessék?

– Erre ment ki a játék, nemde? Hogy állandó meghívása legyen.

Lepillantott a kinyújtott kezemre. Visszahúztam, mielőtt megrázhatta volna, hogy ellenem fordítsa a gesztust.

– Történetesen mindig szerettem volna kutyát.

– Hát hogyne.

– És az édesapjuk máskülönben megfojtaná.

Mély lélegzetet vettem, a fogam között szűrve a levegőt.

– Felejtse el. Ön győzött.

– Nézze, nem tudom, maga szerint mi a harcunk tárgya.

– Engem már nem kell levennie a lábamról. A többiek így is térden csúsznak maga előtt.

Rám meredt, egy halvány ránccal a két szemöldöke között. Lázas forróság öntött el.

Ekkor kivágódott az ajtó. Alta jött vissza:

– Pa repes a boldogságtól, Lucian. Tudtam én. És most kiveszem önnek a lóállásból, hogy megfoghassa, nem túl sokáig, mert Csibésznek nem fog tetszeni, épp csak annyira, hogy a kölyök érezze a szagát; de hát mi van magukkal? – Előbb rám nézett, majd Lucianre, végül újra rám. – Emmett, úgy festesz, mint akinek szorulása van.

– Ne időzz sokáig idekint, Alta.

Azzal kisétáltam, és magukra hagytam őket.

XIV

Azt reméltem, hogy Darnay meggondolja magát; hanem amikor másnap nem jött el, perverz csalódottság töltött el, mintha meg akartam volna küzdeni valakivel, aki visszatáncolt. A rákövetkező héten végig sivár, fehér idő volt – nem havazott ugyan, de olyannyira egybeolvadt az ég a felhőkkel, hogy megtréfált a szemem és rosszul mérte fel a távolságokat.

Igyekeztem nem gondolni Darnay-ra, de könnyű volt elkalandozni, miközben a tekintetem lassan végigsuhant a szokatlanul lágy körvonalakon, a sima szántóföldeken, amelyeknek más alakjuknak kellett volna lenniük, és aztán… Egyszer, mialatt a legmélyebb hóban caplattam a határban, elbotlottam egy rejtett kőben, és felbucskáztam; s amikor már újra kaptam levegőt, azt sem tudtam, hol vagyok. Amikor talpra kászálódtam, és megtámaszkodtam a falon, amelyet immár hónapok óta készültem megreparálni, hitetlenkedve ráztam a fejemet, hiszen még ha csupán egy pillanatra is, de elvesztettem az irányérzékemet, éppen én, éppen itt. Aznap éjjel rosszul aludtam, másnap pedig nyughatatlan és ingerlékeny voltam.

Minden balul ütött ki – felrúgtam egy vödör tejet, beszökött egy disznó a tehénistállóba, mert nem húztam el az ajtóreteszt, félő volt, hogy beszakad a szénapajta tetőzete, és megint leöltek egy anyajuhot a rókák. Pa is hasonlóan cudar hangulatban volt, mint én, és Mának nem volt ideje miattunk aggódni, csak amikor elszalajtott vízért a mosáshoz, míg ő megeteti a csirkéket, és elvégzi Alta összes többi feladatát is. Végül majdnem levágtam az ujjamat a fehérrépa-aprító géppel; ez térített észhez.

Elcsentem egy szelet gyümölcskenyeret, amíg Ma nem figyelt, és kivittem magammal az istállóba, hogy ott egyem meg, mialatt a kölykeit szoptató Csibészt figyelem.

De még a kölykök is ingereltek; ennek sokáig nem értettem az okát, míg rá nem jöttem, azt juttatják eszembe, ahogy Darnay rám néz, s hogy képes ráragasztani az emberre a megvetését, amelyet az így olyankor is magán érez, amikor ő nincs jelen…

– Lucian!

Nem tudom, Alta mióta kiáltozhatott már. Betömtem a számba az utolsó falat gyümölcskenyeret, és kiléptem az udvarra. Húgom az ablakból integetett nekem; és az udvar mögötti út irányából kitartóan közeledő patadobogást hallottam. A hó azonban minden hangot eltompított, ezért igencsak felkészületlenül ért a tény, hogy alig egy pillanat múlva Darnay elnyargal a fal vége mellett, és pontosan előttem lehuppan a nyeregből.

Egymásra meredtünk. Végül biccentett, egyfajta bizalmatlan tudomásulvétel volt ez a részéről, majd gondos igyekezettel leporolta magát. Idáig lovagolt, lószagú volt a kabátja, sáros a csizmája; én meg egész álló nap dolgoztam, és tisztában voltam vele, hogy bűzlöm az izzadságtól, és csupa por meg pókháló meg birkaszar vagyok. Kiegyenlített helyzetben voltunk tehát, mégis félrefordultam, mert lángvörös lett a képem. Egy szekerce hevert a favágó rönk mellett, maflán érte nyúltam, mintha addig is a faaprítással lettem volna elfoglalva; fogtam az első kezem ügyébe akadó fahasábot, és egyetlen csapással kettéhasítottam.

Darnay talán mondott volna valamit a rákövetkező csöndben, ám Alta ekkor már az ajtóban volt.

– Jöjjön, nézze meg a kiskutyákat – hívta, és Lucian máris megindult felé.

Lehet, hogy tétovázott, hogy rábólintok-e? Nem érdekelt. Még három fahasábot kettécsaptam, mielőtt bementem utánuk az istállóba.

– Lesz itt egy nagy fekete foltja, nézze csak – mondta éppen Alta, gyöngéden a mellén ringatva a kiskutyát. – Tessék. Fogja meg.

– És ha elejtem?

– Nem fogja – felelte Alta. – Úgy. Hát nem aranyos kislány? Mi lesz a neve?

– Ezen még nem gondolkoztam. – Darnay sután felemelte a kölyköt. – Jól mondja, csakugyan mintha ráömlött volna valami. Egy tintapaca. Hívhatnánk akár…

– Nem hívhatja Tintapacának – jelentettem ki.

Körbepillantott, észre sem vette, hogy bejöttem.

– Nem is mondtam, hogy úgy kéne hívni. Mit szólnának a Maszathoz? Vagy Foltos?

– Petty – jelentette ki Alta. A kutyus ásításra nyitotta a száját, mintha hallotta volna, Alta kuncogott. – Ugye megmondtam? Petty.

Így hát Petty lett a neve. Nem úgy tűnt, mintha Darnay-t érdekelné a dolog, elmosolyodott, amikor Alta is, mintha egyedül az számítana, hogy ő javasolta a nevet. Csecsemőként bánt a kutyakölyökkel, óvatosan, mindenben Altára hagyatkozva, és én megvetettem ezért.

Annyira kilógott a lóláb: minden félmosoly, minden gyöngéd koppintás a kölyök orrára Alta kedvéért történt. És valahányszor eljött a birtokunkra – ezután már néhány napos rendszerességgel –, valójában Altához jött, nem a kiskutyához. Amikor húgomnak újra súlyosabbá vált a köhögése, és egy hétre ágyba kényszerült, Darnay órákat ült az ágyánál, játékokkal szórakoztatta őt, meg évődött vele, mialatt Alta a csokoládét falta, amit Darnay Castlefordból rendelt neki.

Eleinte távol maradtam tőlük. Ha már egyszer Darnay mindenképpen itt rontja a levegőt, nem akartam együtt látni őket. Ám nagyjából egy hétre rá Ma behúzott magával az éléskamrába, és betette mögöttünk az ajtót.

– Emmett! Beszédem volna veled.

– Itt? Itt jéghideg van.

– Rövid leszek. Altáról van szó. És Mr. Darnay-ról.

Mr. Darnay. Alighanem kiültek az érzéseim az arcomra, mert a szavamba vágott, mielőtt válaszolhattam volna.

– Ide hallgass, Emmett. Tudom, hogy nem kedveled őt. Ne nézz így rám, azt hiszed, nem látni rajtad? De gondolj Altára is.

– Éppen hogy rá gondolok.

– Ez egy lehetőség a számára. Ha Mr. Darnay beleszeret…

– Őrült gondolat! Úgysem fog beleszeretni.

– Tudom, hogy nem vehetünk rá mérget, de vedd figyelembe Alta szempontjait, Em. Ha Mr. Darnay elveszi… Megesik az ilyesmi. Nem sűrűn, tudom, de Alta igen gyönyörű. Mr. Darnay gazdag, jóképű, megnyerő a modora, ráadásul fiatal is. Altának talán sosem lesz még egy ilyen esélye. Ne tedd ezt tönkre.

– Magának az a szándéka, hogy eladja őt a lehető legjobb áron.

Ma az egyik fülcimpáját kezdte csipkedni, körme apró, bíbor félholdat hagyott a bőrén.

Végül így szólt:

– Nem várom el tőled, hogy megértsd. Roppant naiv vagy, Emmett. Még Altánál is naivabb.

Mindazonáltal szükségem van a segítségedre.

– Segítsek? Mégis hogyan, zengjek róla ódákat Altának? Vagy mondjam Darnay-nak, hogy csodás numera lesz?

– Vigyázz a szádra!

Csend állt be. Kezemet a zsebembe süllyesztve mélyet sóhajtottam.

– Mit vár tőlem, mit tegyek?

– Annak ellenére, amit a jelek szerint feltételezel rólunk – kezdte éllel a hangjában –, igenis nagyon szeretjük Altát, és nem akarunk neki rosszat.

Őszintén azt remélem, hogy Mr. Darnay meg fogja változtatni a lányunk életét. Ha viszont mégsem, nem akarom, hogy csorbát szenvedjen Alta jó híre. Biztosak akarunk lenni benne, hogy akármilyen érzések hatalmasodnak is el rajta, nem esik kísértésbe.

– Azt hiszi, szereti Darnay-t – vetettem közbe. – Még szép, hogy kísértésbe fog esni.

– Nos, hát. Mi mindössze annyit várunk el tőled, hogy tartsd rajtuk a szemed. Tégy róla, hogy ne legyen kísértés.

– Gardírozzam őket? Dolgom van, Ma, nem ölbe tett kézzel töltöm a napjaimat!

– Ne légy buta, Emmett. Tudom, hogy elfoglalt vagy. Nem is arra gondoltam, hogy mindig.

Csak hébe-hóba, amikor van egy szabad perced, ők pedig kettesben vannak.

Meg kell óvnunk Altát.

Ökölbe szorítottam a kezemet a zsebemben, és egy üveg naspolyabefőttet néztem anyám oldalánál. Az iskolában a hátsó fertály névvel illettük ezt a gyümölcsöt. Hagyni kell megposhadni, mielőtt belemélyesztené az ember a fogát.

– Össze fogja törni a szívét az az ember, Ma.

– Szerelmi bánatba még senki nem halt bele.

– Hiszen gyerek még.

– Csupán egy esztendővel voltam idősebb nála, amikor hozzámentem apátokhoz. Ez egy nagyszerű lehetőség, Emmett. Hát nem érted? Képzeld csak el, hogy neked kínál valaki egy jobb életet.

– Ha Darnay volna az a valaki, elküldeném a… – Ma összehúzta a szemét, de még idejében visszafogtam magam. – Én nemet mondanék neki.

Ma sóhajtott, majd felnyalábolt néhány üveg befőttet, és kivonult mellettem. Pattogó, rideg hangon még annyit mondott:

– Csak tegyél róla, hogy tudják, bármikor rájuk nyithatsz. Megtennéd ezt nekem, Emmett?

– Rendben van, megteszem – feleltem. De Ma közben már elment.

Engedelmeskedtem anyámnak. Nem volt ínyemre a dolog, kezdetben igencsak meg kellett acéloznom magam, és valahányszor felmentem Alta szobájába, sajnáltam az elfecsérelt időt.

Mindenki azt hiszi, hogy telente megáll az élet a gazdaságban, de ha az ember nem végzi el a szükséges javítási és karbantartási munkálatokat még a tavasz beállta előtt, akkor később szitkozódni fog – jobban mondva, Pa fog szitokszavakat a fejemhez vágni. De más okokból is nehezményeztem Darnay jelenlétét – ahogy rám nézett, ahogy tudatosította bennem, hogy bűzlik az ingem a disznótrágyától, az olajtól vagy az izzadságtól, ahogy forgott tőle a gyomrom. Valahogy mindig tudtam, mikor tartózkodik éppen a házunk fedele alatt, még ha nem láttam is megérkezni. Eleinte azt reméltem, hogy sikerül majd tetten érnem, és akkor mindörökre elküldhetem; de sohasem mutatta bűntudat jelét, vagy hogy bármiféle rejtegetnivalója lenne. Az csak megerősítette a bizalmatlanságomat, hogy sosem tett semmit, legfeljebb játékosan meghúzta Alta copfját, vagy megcsípte az orcáját. Túlságosan is fivéri volt a viselkedése, mintha Alta még gyermek volna.

Ám a napok múltával azt vettem észre, hogy mind több időt töltök velük.

Végtére is a teendőim egy részét házon belül is el tudtam látni. Ahogy egyre rövidültek a napok, örömmel üldögéltem a lámpafényben, ahol jobban láttam, mit csinálok, amikor éppen nyerget javítottam, faéket farigcsáltam, vagy a vetőmagjegyzéket böngésztem át, hogy aztán hosszadalmas vitába merüljek Pával a csenkesz és a réti komócsin ideális arányáról.

Kegyetlenül hideg volt – be is vittem a házba Csibészt meg a kicsinyeit, hogy a tűzhely mellett helyezzem el a kosarukat –, de mivel Alta még mindig lábadozott, folyamatosan be volt nála gyújtva. Néha szinte már kellemes volt: a meleg, ahogy Alta és Darnay halkan diskurál vagy csendesen elmélyed valamilyen társasjátékban, Darnay lágy dallamot fütyül a foga között, miközben Alta éppen elfuserálja a hímzését. Olykor mindennek dacára össze kellett szorítanom a fogamat, nehogy hangosan felnevessek Darnay valamely megjegyzésén. Olykor a tenyerembe vájt körmömmel emlékeztettem magam: nem hagyhatom, hogy engem is megdelejezzen.

Egy délután, valamivel napnyugta után történt, Alta egész nap rossz passzban volt. Darnay előtt igyekezett ezt nem kimutatni, én azonban ismertem a jeleket: idegesen csavargatta az ujjával egy hajtincsét, aztán hirtelen rám meredt:

– Nincs jobb dolgod, Emmett?

– Tessék? – Addig a pasziánszra figyeltem, amit Darnay az ágytakarón rakott ki, a nyelvembe harapva, amikor elnézett egy kőr bubit, amellyel egy teljes oszlopot felszabadíthatott volna.

– Miért nem keresel magadnak valami hasznosabb elfoglaltságot? Nem muszáj ám itt unatkoznod.

– Nem unatkozom.

– Látnád csak, milyen barátságtalan képpel ülsz ott.

Éreztem, ahogy elönti a vér az arcomat. Darnay közben megállt a játékban, s most Altáról rám nézett, mély ránccal a két szemöldöke között. Pedig oly erősen iparkodtam az elmúlt hetek során nem kimutatni, miként érzek iránta.

– Fogd be a szádat, Alta.

– Senki sem kérte, hogy itt ücsörögj. Luciant a jó modora gátolja meg abban, hogy ezt szóvá tegye.

– Alta – szedte össze Darnay a kártyákat. – Semmi kifogásom a fivére ellen.

– Maga most csak udvariaskodik. Em, ha képtelen vagy civilizáltan viselkedni, miért nem hordod el magad?

– Itt lakom – feleltem. – Minden jogom megvan ahhoz, hogy…

– Meg se moccanjon, Lucian! Megtiltom, hogy távozzék. Emmett, miért nem mész már.

– Alta, nem szükséges, hogy távozásra szólítson fel bárkit is az én nevemben – jelentette ki Darnay, és a szemembe nézett. – Sajnálom.

Álltam a tekintetét.

– Mit sajnál?

– Pusztán arra céloztam… – A foga között eresztette ki a levegőt. Csend állt be. Aztán pakliba gyűjtötte a kártyákat anélkül, hogy feltekintett volna. –

Nézze, Alta, amúgy is későre jár. Majd holnap újra eljövök.

– Nem! – Alta megragadta Darnay ingujját, és tágra kerekedett szemmel nézett fel rá. – Kérem, ne menjen még.

Darnay rám nézett, megvontam a vállamat. Aztán odahajította nekem a paklit.

– Megkeverné? – Leült, és Altához hajolva a kezébe fogta húgom arcát, hogy a szemébe nézzen. – Nem Emmett viselkedik gorombán, hanem ön.

Hagyja ezt abba.

– T-tessék?

– Nekem semmi bajom Emmett-tel, és vice versa. Vagy moderálja magát, vagy mindketten elmegyünk.

Alta megütközve pislogott; aztán legnagyobb meglepetésemre apró nevetést hallatott, és a szempilláját rebegtette.

– Igaza van. Bocsásson meg, Lucian.

– Semmi baj. – Darnay is nevetett, és a mutatóujjával Alta orrára koppintott. – És most, hadd mondjam meg a jövőjét. Lássuk csak. – Fogta a kártyákat, és négyet egy sorban az ágytakaróra helyezett. Közben láttam, hogy Alta végigsimít az orcáján a kezével, mintha most is érezné Darnay érintését. Darnay felszegte a fejét. – Pikk kettes, kőr kettes, pikk bubi, pikk tízes. Hm. Érdekes.

– Rosszat jelent?

– Legkevésbé sem – mondta Darnay, és rámutatott a kőr kettesre. – Ez szerelmet ígér.

Előtte a pikk kettes, abban nem vagyok biztos. Talán arra utal, hogy küzdeni fog ellene. De legalábbis eleinte nem ismeri fel az igaz szerelmet.

A pikk bubi pedig egy sötét hajú, ifjú legény. Egy sötét hajú fiatalemberrel fog szerelembe esni. Aki viszontszereti magát. Mit szól hozzá?

Alta csak nézte őt lélegzet-visszafojtva. Már nem mosolygott. S akkor egy pillanatra megláttam benne a majdani nőt.

– És azután? – szólt.

– Azután… – Darnay visszakeverte a lapokat a pakliba. – Eddig szól a jóslat – mondta könnyeden, és elvigyorodott. – Felteszem, boldogan élnek, amíg meg nem halnak. Ezzel a gondolattal feküdjön vissza, és holnap újra eljövök. Talán hozok önnek abból a kandírozott gyümölcsből, amit úgy szeret. Rendben van? – állt fel.

Alta bólintott. Most is ugyanaz a furcsa, felnőttes kifejezés volt az arcán, mintha fehér fény ragyogna rá. Darnay megborzolta húgom haját.

– És nincs több cirkusz.

Alta elnézte, ahogy kimegy. Ha Darnay visszafordul, ő is láthatta volna, milyen szemmel néz rá a húgom; de oda se hederített, csak letrappolt a lépcsőn, mint egy szabadulásának örvendező iskolás az utolsó tanóra után.

Csak a konyhában sikerült utolérnem. A félig nyitott ajtóból láttam, hogy a padlón kuporog, de amikor beléptem, felállt, és az egyik kutyakölyköt babusgatta a mellén.

– Azonnal elmegyek – mondta. – Csak megnéztem Pettyet. – Nem szóltam semmit. Egy pillanat múlva összeráncolta a szemöldökét. – Mi az? Miért néz így rám?

Behúztam magam mögött az ajtót.

– Mit ravaszkodik, Darnay?

Óvatosan újból leereszkedett, és visszarakta Pettyet a dobozba. De nem állt fel, térdepelve nézett fel rám, miközben odatartotta az ujját Pettynek, hadd rágcsálja.

– Miről beszél?

Vettem egy lassú lélegzetet.

– Szóval, azt mondja, Alta találkozik egy sötét hajú, jóképű idegennel, aki beléje szerelmesedik?

Megvonta a vállát.

– Nézze, az csak…

– Mi volt? Tréfa? Játék? Az persze fel sem merült magában, amikor ezt előre kifundálta, hogy Alta esetleg…

Felhúzta az egyik szemöldökét.

– Honnét veszi, hogy előre kitaláltam?

– Mert… – Haboztam, majd halk hangon így szóltam: – Ezek szerint pusztán véletlen egybeesésnek kell tekintenem, hogy pontosan azt mondta neki, amit hallani akar.

Ekkor átsuhant valami az arcán.

– Azt hittem, minden kislány egy magas, sötét hajú ismeretlenre vár.

– A rossebbe, Darnay! – Magam is térdre ereszkedtem, hogy a szeme közé nézhessek. – Ne legyen álszent. Hogy meri őt azzal hitegetni, hogy szereti?

Semmitmondó kifejezés jelent meg az arcán. Elhúzta a kezét Pettytől.

– Semmi ilyesmit nem állítottam.

– Ó, hogyne, fogalma sem volt róla, mi járhat Alta fejében!

– Ne nevettesse ki magát. – Felállt. – Nem tudom, mire célozgat, de ha úgy képzeli, hogy el akarom rabolni Alta ártatlanságát…

– Azt hiszi, félnótás vagyok.

– Nos – mért végig tetőtől talpig. – Hirtelen nem is tudom, mit mondjak erre.

Zakatoló szívvel támadóállásba lendültem. Az őrületbe kergetett ez a szűnni nem akaró vágy, de nem is vágy, inkább szükség, hogy megüssem, miközben nagyon is tisztában voltam vele, hogy nem merem megtenni.

– Miért nem hagyja őt békén?

Szünet. Keresztbe fonta a karját, és rám meredt. Végül így szólt:

– Rendben van. Beismerem.

– Mit?

– Igaza van. Feltett szándékom elcsábítani Altát. No persze tudom, hogy gyermek még, ám ez csak megédesíti a gyönyört. Aztán elhagyom. Ha ekkor már az én gyermekemmel viselős, annál jobb. Tönkreteszem az életét. Ahogyan a magáét és a szüleikét is. Csak mert így akarom. Ebből merítek élvezetet.

Rámeredtem. A tekintete koromsötét volt, érzéketlen és embertelen. Úgy összeszorult a torkom, hogy levegőt is alig kaptam.

– Maga csakugyan…

– Dehogyis! – perdült hátra, és néhány lépéssel elhőkölt a közelemből. – Szó sincs semmi ilyesmiről! Az ég szerelmére, kinek néz maga engem?

Megmentem a húga életét, hazahozom, látogatom a betegágyánál, ajándékokkal igyekszem felvidítani, örökbe fogadok egy kölyökkutyát, hogy ne öljék le, és maga mégis úgy néz rám, mintha gyilkossági terveket szőnék. Miért?

– Mert a hideg futkos magától a hátamon!

Csend.

– Legalább nem kertel. – Fáradtság érződött a hangján. Leemelte a kabátját a fali szegről, belebújt. – Altát pedig ne féltse, nem fog bántódása esni.

Lehajtott fejjel fordultam félre. Hallottam, ahogy megnyikordul és bevágódik utána az ajtó, aztán már a folyosón koppantak a léptei. Szél zörgette a tető cserepeit. Alighanem dermesztő hideg van odakint, de ha hóban-fagyban ide lovagolt, akkor haza is tud menni.

Belenéztem a kiskutyák dobozába, de mélyen aludtak. Csak Csibész fordította oda a fejét és kezdte csóválni a farkát. Ha Darnay nincs, Petty mostanra akár már halott is lehetne.

Valami azonban akkor sem stimmelt Darnay-val, és ezt nem csak én találtam ki.

Kitartottam a kezemet a tűzhely legforróbb pontja fölé: vajon be merek-e nyúlni a lángok közé.

A következő néhány napban mindkettőjüket kerültem. Nemrégiben ígéretet tettem Alfrednak, hogy segítek megjavítani a vityillója kéményét; irgalmatlanul hideg volt, nem is a legmegfelelőbb idő a feladathoz, mert vigyáznunk kellett, hogy ne fagyjon ki a habarcs, én mégis ragaszkodtam hozzá, hogy álljunk neki. Ma és Pa összenézett, amikor bejelentettem nekik, hogy mire készülök, de előző nap befejeztem a kerítést a szérűskertben, így Pa épp csak odapillantott rám a pitéje fölött. Ma azt mondta:

– Jól van, drágám, Alta feladatait majd én ellátom – azzal folytatta a reggelizést. Leszegtem a fejemet, hogy ne lássák az arcomat, és apró darabkákra vágtam fel a szelet kenyeremet.

Ám már néhány nap alatt elvégeztük a munkát, és vissza kellett térnem tanyasi feladataimhoz. Nyakunkon volt a fordulóünnep, disznót kellett vágni, behordani a tűzifát meg a zöldeket; általában szerettem ezt a készülődést, most azonban mintha úton-útfélen az érkező vagy távozó Darnay-t láttam volna. Amikor Mával meghoztuk a disznót a perzselésből, Darnay éppen belovagolt az udvarba. Éreztem, hogy Ma rám pillant, ahogy Darnay elhalad mellettünk. Hirtelen majd megfulladtam az égett disznósörték meg a ruhámba ivódott vér szagától. Letöröltem homlokomról a verítéket, begördítettem a talicskát a nyitott kapun. Pillantásra se méltattam Darnay-t, noha hallottam a csizmája koppanását a kövön, amikor leszállt a nyeregből; egyből a kúthoz mentem, hogy jeges vizet fröcsköljek az arcomba. Órákba telt, mire feldolgoztam a tetemet, azután felállítottam a füstölőt az udvaron; késő délután lett és sötét, amikor végre lecsutakolhattam magam, és felmentem a házba. Kalapáló szívvel léptem be Alta szobájába, de Darnay csak hűvösen odabiccentett nekem, mint aki már el is felejtette a korábbi szavaimat.

– Üdv, Farmer – mondta.

– Darnay.

Enyhén félrebiccentett fejjel konstatálta megjelenésemet, és máris visszatért az Altával folyó játékához. Csend ült a levegőben, amelyet csak a dobókocka pörgése, Darnay fojtott hangú káromkodása és Alta vihogása szakított meg. Fejemet lehajtva a magammal hozott, javításra váró hámon kezdtem matatni, de elég sok időbe telt, mire a kellő határozottsággal mozogtak az ujjaim.

Ezt követően mintha csak fegyverszünetet kötöttünk volna. Nem néztünk egymásra az elengedhetetlen eseteken túl; ha muszáj volt szót váltanunk egymással, vértelen, semleges hangot ütöttünk meg, mintha először találkoznánk. Tartottam tőle, hogy Altának fel fog tűnni a viselkedésünkben beállt változás – hogy már nem nézek Darnay-ra olyan ádázul, amikor meghúzza a copfját, és ő sem mutat irányomban gunyoros előzékenységet –, csakhogy Darnay társaságában Alta semmi és senki másra nem figyelt.

Sosem láttam még őt ilyen boldognak, belesajdult minden porcikám. Ez nem maradhatott így tartósan; előbb vagy utóbb biztosan be fogja látni, hogy Darnay nem szereti.

Teltek-múltak a napok. Egyik délután arra döbbentem rá, hogy már csupán két nap van hátra az ünnepig; akármerre fordultam, örökzöld koszorúkat láttam, meg ragyogó arany papírcsillagokat és piros díszeket, és a fahéj meg az olvasztott vaj illata járta át a konyhát.

Alta előző héten végig borostyánfüzéreket készített, meg nem állva, ugyanakkor némi szórakozottsággal, mintha egy pillanatra sem kívánná elfordítani a tekintetét Darnay-ról.

Együtt akasztottuk fel a füzéreket Darnay-val a kereveten takarókkal bebugyolált Alta irányítása mellett. Húgomnak izgatottan csillogott a szeme, Darnay meg szüntelenül oda-odapillantott rá és somolygott.

– Nem jó, ferde lett, középen kell feltűzni – dirigált Alta.

– Igenis, hölgyem. – Kezében a füzér egyik végével Darnay mélyen meghajolt Alta felé, aztán annyira kidőlt oldalra, hogy megbillent alatta a szék, amire felállt. – Ide parancsolja?

Lenéztem a máris fényüket veszítő, méregzöld levelek kupacára.

– Hozok még gombostűt – mondtam.

– Jó ötlet. Ugyan már, Alta, muszáj makulátlannak lennie?

Átmentem a konyhába, és feltúrtam a kredencfiókot gombostűért. Anyám éppen tésztát nyújtott az asztalon, lisztpor terítette be, és éppúgy ki volt pirulva, mint Alta.

– Ó, Emmett, vedd le nekem azt az üveget, jó? És ha már itt vagy, megpiszkálnád a tüzet?

Mérj ki nekem egy font cukrot is, ha megkérhetlek, és tedd oda karamellnek. Apád hová tűnt? Azt ígérte, hogy megkopasztja nekem a libát.

Mire végre visszaértem a szalonba, ők már csókolóztak.

Földbe gyökerezett a lábam. De csak táncoltak. Alta Darnay karjában volt, Darnay megpörgette, elegánsan navigálta húgomat a bútorok között, a fejüket szorosan összedugták. Darnay valamiféle melódiát dúdolt, amit egy elfúlt egy-két-hával szakított meg, majd:

– Oldalt, zár, jó, hoppá, most én vétettem el – mielőtt megpróbálta ugyanott folytatni a dallamot. – Lálálá, úgy van, nagyon jó, lá – énekelte, Alta meg kuncogott. – Elég, nem megy ez, most maga hibázta el. – Nevetgélve hagyták abba a táncot.

– Na, még egyszer.

– Nem szabad kifárasztania magát.

– Nem vagyok fáradt. – Alta gyönyörű volt, ahogy felszegett fejjel, pihegve Darnay-ra mosolygott. Darnay keze a húgom derekán elegáns és arisztokratikus látványt nyújtott, soha egyetlen napot sem dolgozott még az a kéz, és ezután sem lesz rászorulva.

– Nos, én viszont kezdek fáradni – mondta Darnay. Kisimított egy nyirkos hajtincset húgom homlokából, és ugyanazzal a lendülettel el is eresztette őt.

– Mi lesz a többi füzérrel? A fivére nem gombostűkért ment? – Az ajtó felé pillantott, s akkor meglátott.

– Emmett! – így Alta. Oly könnyed léptekkel szökdécselt oda hozzám, mintha még most is táncolna. – Lucian keringőzni tanít.

– Vettem észre. – Letettem a dobozt a gombostűkkel, és a fedél felnyitására összpontosítottam.

– Jól mutattunk együtt?

– Látszik, hogy Darnay tudja, mit csinál.

– Először táncoltam, Em, nem várhatod el tőlem, hogy egyből hiba nélkül menjen. Csak gyakorolnom kell.

Kinyújtotta a kezét Darnay felé, aki azonban nevetve csóválta a fejét.

– Sajnálom. Kifogytam a szuszból.

– Jól van, akkor mutassa meg Emmettnek a lépéseket. És mire legközelebb jön, már tökéletesen fogok táncolni.

Azt mondtam:

– Alta, hiszen még épp csak felkelhettél az ágyból.

– Azt hiszem, ideje indulnom – mondta Darnay velem egyszerre.

– Jaj, ne! Kérem, Lucian. Csak pár percet maradjon még. Elvégre ünnep van, ilyenkor kedvesnek kell lenni.

Darnay egy félmosollyal beharapta az ajkát, és elkapta a tekintetemet.

– Miért nem inkább ön tanítja meg a bátyját? Már ismeri a lépéseket.

– Rendben van, megtanítom én. De akkor is maradnia kell, hogy kiigazítson, ha valamit rosszul mutatnék. – Azzal beállított engem, hogy mindketten egy irányba nézzünk. –

Csináld utánam. Egyet lépsz előre, aztán oldalt, és zár, látod, így kell? Egy, két, há…

Igyekeztem követni a mozdulatait. Darnay szemlátomást uralkodott az arcvonásain, hogy ne vigyorodjon el.

– Nem jó, így csináld. Jaj, de tohonya vagy!

– Adjon neki esélyt, Alta – szólalt meg Darnay. Megtorpantam, odapillantottam rá, de a lábamat figyelte. – Ne sürgesse. Kezdetben ön sem volt sokkal ügyesebb.

Alta sóhajtott, és megráncigálta a könyökömet.

– Érted már? No, akkor most te állj oda, én ide állok, a karodat így. – Úgy igazgatott, mint valami bábot. – Te vezetsz, egy-két-há. Ó, az ég szerelmére!

– Elrontottam valamit? Azt hittem, jól csinálom.

– Neked kellene vezetned. Ehelyett én lökdöslek ide meg oda. Luciannel egész más.

– Azt elhiszem – mormogtam a bajszom alatt.

– Lucian, mutassa meg neki. – Karon ragadta Darnay-t, és odahúzta hozzám.

– Mutassa meg, hogyan is kell ezt csinálni.

Annyit sikerült kiböknöm:

– Én nem…

Darnay meg velem egyszerre így szólt:

– Nem hinném, hogy… – Elhallgattunk, és csak néztük egymást. Darnay fegyelmezte a vonásait, és pír ült az arcán. – Nem hiszem, hogy a fivére igényli a segítségemet – mondta. – Főképp nem a keringőzést illetően.

– Ne butáskodjon – így Alta. – Mutassa csak meg neki.

Darnay tapodtat sem mozdult. Várt valamire. Kissé megkésve esett le nekem a tantusz.

– Rendben van – mondtam feszes, idegenszerű hangon. – Mutassa meg.

– Most arra kér, hogy táncoljak magával?

Mélyet sóhajtottam.

– Ha gondolja. Ha Alta így kívánja.

Hosszan nézett rám megfejthetetlen kifejezéssel az arcán.

– Nem fél, hogy hátborzongató élmény lesz?

– Nem – mondtam, amilyen szilárdan csak tellett tőlem. – Nem igazán.

Összehúzta a szemét, mintha állat lennék, és ő a megvásárlásomat fontolgatná. Éreztem, hogy az én arcomat is mindinkább elfutja a vér.

Elfordítottam a tekintetemet.

Ő nevetett. Furcsán óvatos, mégis elégedett hangon, a győztes nevetésével, aki mindazonáltal nincs tisztában győzelme okával.

– Valójában úgy vélem, egészen jól csinálta – mondta. – Ügyesen kivitelezte a lépéseket, csak bele kell még tanulnia. – Kinyújtotta a karját, habozott. – Jól meggondolta?

– Mutassa meg neki! Sok hűhó semmiért – vetette közbe Alta. – Komolyan mondom, fiúk!

Darnay egy lépéssel közelebb jött hozzám. Összerándultam, mire menten visszahőkölt; aztán, mielőtt meggondolhattam volna, erőt vettem magamon és megfogtam Darnay kezét, pontosan úgy, ahogyan az imént Alta fogta az enyémet. A vártnál melegebb és nyirkosabb tapintású volt a keze: egy mindennapi, barátságos kéz, mint Máé vagy Perannon Cooperé.

– Rajta hát – szólaltam meg. – Essünk túl rajta.

– Készen áll? Egy, két, há, egy, két, há, egy, két, há…

Erősebb volt, mint hittem. Körbelejtettük a szobát, és hirtelen megértettem, amit Alta mondott: nekem alig kellett csinálnom valamit, elég volt hagynom magamat. Mégis olyan volt az egész, mint egy ölelés, émelyítőnek találtam a közelségét, oly közel volt hozzám, hogy levegőt is alig kaptam. Egy, két, há.

Megbotlottam. Mire azonmód elengedett.

– Úgy. Most már ön is meg tudja mutatni Altának.

– Igen. – Pislogással próbáltam véget vetni a szoba forgásának, de vitt tovább a lendület.

Oldalt léptem, megtántorodtam. Darnay elkapta a könyökömet. Kezének melege úgy folyt át az ingemen, mint a víz. Elhúzódtam – sután, ösztönből –, ő is hátraugrott, és egyszerre elkomorodott.

– Köszönöm, Darnay – mondtam, ám ez elég hamiskásan hangzott.

– Alta! – Anyánk állt az ajtóban. – Te meg mit művelsz? Azt mondtam, csak akkor jöhetsz le, ha a kereveten maradsz!

– Ó, én csak…

– Mars vissza az ágyba. Elnézését kérem, Mr. Darnay. Kellemes fordulóünnepet. – Felnyalábolta a takarókat, és Alta felé csapott velük. Alta sóhajtott, majd meghitt mosolyt villantott Darnay-ra, és követte Mát.

Kettesben maradtunk Darnay-val. Úgy tűnt, mintha mondani készülne valamit, aztán felkapta a kabátját, és kicsörtetett a szobából. Haboztam, tekintetemet az ott felejtett borostyánfüzérek kupacára szegezve, azután legjobb meggyőződésem ellenére követtem Luciant.

Kint volt az udvarban. Időközben finom hó kezdett szállingózni. Meglátott, mégis minden további nélkül felhúzta a kesztyűjét, mintha én is a tájhoz tartoznék.

– Castlefordban tölti majd a fordulót?

– Nem. – Megigazította a kesztyűjét, majd rám pillantott, mint aki nem érti, minek ácsorgok ott még mindig. – A bácsikám is tartja az ünnepet, a maga módján. Legalábbis a szakács ezt állítja. Szarvascombot kapunk meg pezsgőt, bordói vörösbort, portóit… Hét fogás, aranyozott porcelán étkészlet, a legjobb ezüstnemű. És ketten leszünk minderre egy hodály méretű étkezőben.

– Értem.

– Ó, pompás mulatságra számítok. Ő már a második fogásnál holtrészeg lesz, s utána kedvemre gyönyörködhetem abban, ahogy a tányérjába bólint.

– Felhúzta az állára a kabát gallérját. – Most egypár napig nem fogok jönni, amennyiben erre irányult volna a kérdése.

– Fogyassza nálunk a vacsorát.

– Tessék?

Hópelyhek tapadtak a szemöldökére, ahogy a sűrűsödő sötétségen át engem kémlelt.

Nagyot nyeltem.

– Ma és Pa örülne a társaságának. És természetesen Alta is. Étel van bőven.

A munkásokat is mindig meginvitáljuk a családjukkal egyetemben, egy fővel több vagy kevesebb már nemigen számít.

– Maga most meghív engem az ünnepi vacsorára?

Felhúztam a vállamat, de ő tovább bámult rám, amíg csak ki nem böktem:

– Igen.

Más lett az arckifejezése.

– Nem – felelte. – Köszönöm.

– De…

– A szíve mélyén nem akarja, hogy itt legyek, nem igaz? – Ferde mosolyra húzta a száját, mintha egy rossz viccet sütöttem volna el.

– Én nem…

– Legyen néked békés a sötétség ideje, és jöjjön el hozzád mihamarabb a fény – mondta, a bevett fordulónapi köszöntéssel élve. Azzal felpattant a nyeregbe, és otthagyott engem a hóban dideregve.

XV

Korábban érkezett a tavasz, mint máskor. Miután óról újra fordult az esztendő, még előfordultak hóviharok, de csak szórványosan, és már a második telihold idején kásássá vált a hó, aztán foltokban barnás latyakká tapadt össze. Mígnem az is eltűnt, és bokáig süppedt az ember a sárban, aztán egyik napról a másikra feléledtek a fák, kiszívták a nedvességet a talajból, és megtelt a levegő a növényi élet és a gyarapodás illatával.

Mindig szerettem az első tavaszi napokat, amikor megnyílik a tél börtöne, idén azonban mintha egy ismeretlen országban indultam volna felfedezőútra, Darnay városi szemén keresztül szemlélve mintegy az újdonság erejével hatott rám a változás. Amióta Alta felgyógyult és újra el tudta látni a feladatait, Darnay sem jött már mindennap, és akkor sem maradt órákat egyhuzamban; de továbbra is eljárt hozzánk, és oly zökkenőmentesen illeszkedett be a tanyasi életbe, mintha mindig is oda tartozott volna. Mindenütt ott volt, nem kimondottan az útban, mégis nehéz lett volna nem tudomást venni róla: elkísérte Altát, amikor a húgom ebédet vitt a földre a szántóvetőknek, kötelességtudóan beleszimatolt a levegőbe, amikor Alfred esőt jósolt, visszahőkölt s még a szeme is könnybe lábadt a cefreszagtól, amikor elhaladtunk a csűr mellett, ahol Pával gabonát erjesztettünk. Azokban a hetekben, amikor a juhok ellésének idejére a pásztorkunyhóban maradtam, Alta esténként vacsorát hozott nekem; nem egyszer Darnay is vele tartott, olyankor hosszan üldögéltünk együtt teát kortyolgatva, kevés szó mellett, miközben mind jobban ragyogtak a csillagok. Egyszer jelen volt az egyik bárány világrajövetelénél. Utána ott térdelt a piszokban, egyik oldalról a holdtól, a másikról a lámpás fényével megvilágított arccal, és szénával csutakolta le a bárány pofáját. Csupa vér meg nyálka volt az inge, ám ő ezt mintha észre sem vette volna; elkerekedő szemmel hajolt a bárány fölé, végül hitetlen vigyorral rám emelte a tekintetét.

Így szóltam:

– Látja? Nem olyan nagy ügy. – Mire megcsóválta a fejét, és nevetett.

És ott volt persze Petty is. Együtt mulattunk az izgágaságán, amikor első ízben érzett nyulat, örömünkre volt, ahogy nyomban futkározni kezdett, amint lábra tudott állni, elképzeltük az orrába toluló gazdag, fás-földes szagokat. Egy este, miközben hazafelé tartottunk a földről, ahol megforgattuk a trágyát – Darnay vezénylete mellett, akit már röpke tízpercnyi munka is elcsigázott –, Alta így szólt:

– Bárcsak olyan szaglásom lenne, mint Pettynek. – Elvigyorodtam, és megjegyeztem:

– A szagod mindenesetre már olyan – de közben pontosan értettem, mire gondol.

Ekkor, amikor mi, többiek, túlságosan is elfoglaltak voltunk ahhoz, hogy szemmel tartsuk, ekkor kellett volna Darnay-nak behízelegnie magát Alta ágyába, ha valóban ez a cél vezérelte volna, de nem így állt a helyzet.

Sosem maradt sokáig kettesben a húgommal; gyakran mintha szándékosan olyankor jelent volna meg, amikor Pával kint voltunk az udvarban, hogy megérdeklődje, nem segíthet-e a munkámban.

Néhanapján, mialatt Pettynek hajigált botot, vagy épp azon igyekezett, hogy elcsalogassa egy nyúlüreg közeléből, elnéztem őt, és azt mondtam magamnak, mindnyájan tévedtünk, hiszen csak Petty kell neki meg némi társaság. Bizonyára magányos volt odafent a bácsikája házában, mást meg nem emlegetett; talán a barátsága is felszínes volt, s csupán az unalma elűzése végett múlatta nálunk az időt. Aztán Altára néztem, és görcsbe rándult a gyomrom, mert ha Darnay mégsem tart rá igényt, ez a lány kétségkívül el fogja emészteni magát bánatában.

Ám amikor meghallottam Darnay-t fütyörészve az udvarba belovagolni, vagy elkaptam a tekintetét, miközben kezet csókolt Altának, nem áltathattam magamat tovább. Darnay nagyon is osztozott húgom boldogságában, mintha már csupán az is elég volna számára, hogy vele lehet. Egyelőre legalábbis beérte ennyivel.

Petty időközben megnőtt már annyira, hogy elválasszuk az anyjától.

Felvetődött bennem, hogy megmondom Darnay-nak, viheti a kutyát, és ne is jöjjön többet, de valahányszor már a nyelvemen voltak a szavak, végül mégis inkább magamban tartottam őket egy másik alkalomra. Bele sem akartam gondolni, milyen lesz majd az élet Petty nélkül. Az eledelére ugyan Darnay-tól kaptuk a pénzt, ettől eltekintve azonban Petty sokkal inkább a mi kutyánk volt, mintsem Darnay-é. Annyira a távolba veszett Csibész kölyökkutyakora, már el is felejtettem, milyen az, minden szabad percben huzakodni, botokat dobálni, meg köteleket csomózni, hogy a kutyának legyen min rágódnia. A sötétbarna folt Petty hátán időközben feketére sötétedett, és a farkát is visszavágtuk, ám még mindig kicsi volt. Amikor kifárasztotta magát, beraktam az orvvadászathoz rendszeresített vászonzsákomba, csak a feje bukkant ki a tetejénél. Ilyenkor Alta rendre mellém lépett, és azt suttogta:

– Nyulak – és kuncogott, amikor Petty erre hegyezni kezdte a fülét; egy ízben meg Darnay azt mondta, csak úgy bele a világba:

– Íme, Mademoiselle Emmie, a legújabb fővárosi divat szerint öltözve: figyeljék meg, ahogy a kecsesen a vállon átvetett retikül odavonzza a tekintetet a szokatlanul látványos prémgallérra.

Néhány nappal később viszont, amikor a sövényt metszettem meg, elfelejtettem magammal vinni a zsákot, így végül Darnay hozta haza a kutyát a karjában. Félúton jártunk, amikor halkan odasúgta neki:

– Te elkényeztetett kis vacak, el se hiszem, hogy karban cipellek, legközelebb gyaloghintót követelsz majd – de csak a fejét rázta, amikor felajánlottam neki, hogy átveszem. – Viszem én, nem nehéz.

– Akkor meg mit morog?

– Jólesik – vigyorodott el.

A szememet forgattam, de ragadósnak bizonyult a jókedve. Fej fej mellett gyalogoltunk az ösvényen barátságos szótlanságban, Alta dudorászva battyogott a sarkunkban. Darnay elé léptem, hogy kinyissam a felső rónára nyíló kaput – ott parlagon állt a föld, és utat rövidíthettünk hazafelé –, hanem amint átkeltünk a kapun, Petty máris izegni-mozogni meg szűkölni kezdett. Darnay a bajsza alatt szitkozódva próbálta lefogni.

– Valami szagot érez. Fejezd be, Petty. Elég. – Petty azonban egészen addig nyűgösködött, amíg el nem értük a mező átellenes végét, ahol az udvarunk fala az ösvénnyel találkozott; akkor aztán újabb görcsös ficánkolásba kezdett. – Petty, te féleszű korcs, csillapodj! – mondta Darnay, miközben átfurakodott a falban nyíló ajtón. Azután hangnemet váltva hozzátette: – A ménkűbe. Lepisálta az ingemet.

Alta felnyerített, amit aztán igyekezett jól nevelt hölgyhöz illő hangokká alakítani.

Darnay letette Pettyet a földre, az meg nyomban a pajta egyik sarka mögé iramodott, ahol a patkányok tanyáztak.

– A pokolba – mondta Darnay a mellére pillantva. – Teljesen átáztam, és ez a szag!

– Jobb lesz, ha átöltözik – jegyezte meg Alta.

– Nem érdekes, így is haza tudok lovagolni. Legalább ma enyhe az idő.

– Ne butáskodjon – szóltam közbe. – Alta, kérlek, kihoznád az egyik ingemet? – Nem vártam meg, amíg válaszol. – Gyerünk a konyhába, Darnay.

Jött utánam. Feltettem a tűzhelyre egy tál vizet, hogy ne legyen olyan hideg.

Éreztem, hogy Darnay a hátam mögött, a küszöbön toporog.

– Farmer.

– Igen?

– Nem kell nekem semmit kölcsönadnia.

Odafordultam felé.

– Hogyan?

Először tűnt úgy, hogy küszködik a szavakkal.

– Ha nem szívesen teszi. Tudom, hogy nincs ínyére a dolog.

– Most miről beszél?

Habozott; azután tréfásnak szánt, ám cseppet sem tréfás hangon így szólt:

– Nos, legutóbb kis híján megfojtott, amikor kölcsönvettem az egyik ingét.

Éreztem, hogy elfutja a láng az arcomat.

– Ha nem tévedek, ön állt elő azzal, hogy leveti a ruháját.

– Ami voltaképpen az ön ruhája volt.

– Mi lenne, ha megígérném, hogy nem fogom megfojtani, ön pedig cserébe senkinek a ruháját sem vetné le.

– A kutyapisis ingemet azért levethetem?

– Csukja be az ajtót. Ha Alta meglátja magát csupaszon, a végén még elalél nekem.

– Ez esetben talán ön is forduljon el.

Akaratlanul is elvigyorodtam.

– Csak szedje rendbe magát, Darnay.

Megjátszott engedelmességgel bólintott, és becsukta a konyhaajtót.

Kerítettem a kamrából egy darab szappant. Mire előkerültem, ő már derékig csupasz volt. Már nem is volt olyan sovány; persze nem volt jó húsban sem, de a sok gyaloglás meg a friss levegő megtette hatását, izmosabb lett a mellkasa, és a hasa sem volt már beesett, csupán lapos.

– Köszönöm – mondta a szappanért nyúlva.

Elfordultam. A viccelődés dacára kényelmetlen érzés volt őt így látnom, mintha egy munkásembert néznék, aki a napi szutykot csutakolja le magáról; főképp mivel jómagam fel voltam öltözve, habár nem tudom, ez pontosan mennyiben változtatott a helyzeten.

Ekkor kopogtattak. Résnyire nyitottam az ajtót, kikaptam Alta kezéből az ingemet, és rácsuktam az ajtót a szavaira:

– Azt hoztam, amelyiken nincs…

– Á – mondta Darnay, ahogy áthúzta az inget a fején –, köszönöm. – Elég jól illett rá, noha az enyémnél keskenyebb válla volt. – Várjunk csak, nem ugyanaz az ing volna ez, amelyik miatt úgy dühbe gurult?

– Nem – vágtam rá gondolkodás nélkül. – Hallgasson, Darnay.

Diadalmas nevetés tört fel belőle, miközben a mandzsettát igazgatta. Már nem izgattam magamat amiatt, hogy rongyos az ing, hiszen sosem tűnt fel neki, milyen elhordottak vagy piszkosak a ruháim.

– Már bemehetek? – így Alta. – Mit műveltek odabent?

– Egy pillanat – feleltem, és hallottam, hogy sóhajt, és az ajtó fáját kezdi kocogtatni a körmével.

Darnay közben felöltözött. Összegöngyölte a nedves inget, és letette a konyhaasztalra. Nem gyújtottam világot, a félhomályban rózsának tetszett a halovány kupac. Darnay mozdulatlanul figyelt. Végül egészen halkan megkérdezte:

– Mi az?

– Elnézést – mondtam elmosódott hangon. – Buta voltam. Ne haragudjék.

– Nem haragszom.

– Nem, úgy értem, mindvégig…

– Nincs semmi gond, Farmer.

– Maradjon itt vacsorára. Semmi különös, alighanem csak húsos pite lesz vagy ilyesmi, de Ma biztosan nem bánná.

– Örömmel. Köszönöm.

– És ezúttal nem csupán udvariasságból kérem.

Egymásra néztünk. Nem láthattam rendesen a szemét a sötétben – csak az arca fehérlett.

Hirtelen ismeretlennek tűnt mögötte a szoba – a tűzhely sötét tömbje, a rézserpenyők fénylő sorai, a felsikált kőpadló, meg a kifakult nyomatok a falakon. A nyitott kamraajtón túl homályosan ragyogtak a befőttesüvegek, akár a kifényesített kövecsek.

– Én csak… – kezdtem hevesen gesztikulálva. – Fent leszek. Egy pillanat az egész. – Azzal sarkon fordultam, és kirontottam a folyosóra. – Darnay itt marad vacsorára – vetettem oda Altának elfelé menet.

– Mi? Meghívtad? Miért? – Kis híján elbotlottam, ahogy megragadta a könyökömet.

– Miért ne?

Fürkész tekintettel nézett rám. A folyosót a tavaszi estékre jellemző kékesen derengő fény vonta be, amelyben Alta pettyes rózsaszín ruhája mályvaszínt kapott, és a háta mögött árnyékfoltok ültek a falon. A nyitott ablakon nyugati szél fújt be a földek felől, eloszlatva az udvaron terjengő fanyar szagokat, az új fű illatát s még nem egészen meleget, de a meleg ígéretét hozta magával. Ahogy ott álltam, egyszer csak megéreztem a tavaszt, libabőrös érzés volt. Félretoltam Altát, és felnevettem.

– Mi folyik itt, Emmett? Várj, most akkor barátok vagytok?

Megkönnyebbülés és gyanakvás érződött a hangján, meg még valami, ami kellemetlenebb ezeknél. Egy lendülettel megkerültem a korlátpillért, és kettesével szedve a fokokat felszaladtam a lépcsőn. Alta még egyszer a nevemet kiáltotta, panaszos színezete volt a hangjának, de én akkor már a lépcsőfordulón voltam, és nem fordultam vissza.

Azt hiszem, ezután csakugyan barátok lettünk. Végig ott hömpölygött a mélyben egy áramlat, álnok, akár a duzzasztóvíz, amely bármikor magával ránthatott; de valahányszor megéreztem a húzóerőt, ellenálltam, és egy idő után már könnyedén elhitettem magammal, hogy nem is létezik. A veszély érzete, az érzés, mintha villám csapott volna belém azon a napon, amikor Darnay feltűnt az életünkben – nem volt több észszerűtlen ellenszenvnél, és most, hogy már jobban ismertem őt, megnyugodhattam.

Mintha Alta is észrevette volna, hogy elgördült az útból az utolsó akadály.

Sose mondtam, de ha Darnay ekkor megkérte volna a kezét, nem lett volna ellenvetésem – nem mintha a hozzájárulásom bármit is nyomott volna a latban –, húgom mégis mintha megérezte volna, hogy élvezi hallgatólagos beleegyezésemet. Úgy vetette magát a szerelembe, mint aki szakadékba ugrik: ragyogott a boldogságtól, szinte sugárzott, mintha karnyújtásnyi közelségbe került volna a szép új jövőhöz, amikor majd Darnay felesége lesz. Persze gyermek volt még, ilyeténképpen sokat számítottak neki a cifraságok, a ruha, amelyet majd viselni fog, a ház, ahol majd laknak, a jegygyűrű; egyszer elsétáltam mellette, amikor a kerítésen üldögélt Cissy Cooper társaságában, és mielőtt megláttak volna engem és fojtott vihogásban törtek volna ki, hallottam, amint Alta azt mondja:

– …hosszú fátyollal! Csipke lesz a szegélye, és gyöngyökkel kivarrott virágminta díszíti majd… – Nem ez aggasztott engem; valami más tartott ébren éjszakánként, mégpedig az, hogy néha megláttam benne a nőt, aki tíz év múlva lesz majd, és egy pillanatra beleláttam szerelmének mélységébe.

Megváltozott a mozgása, egyszerre voltak könnyedek és lankadtak a mozdulatai, és úgy húzta végig az ujjait a tárgyak felszínén, mintha csak most ismerkedne a tapintással. Elveszítette az étvágyát, s még az arca is más formát öltött: szélesebb lett a szája, és hangsúlyosabbá vált a járomcsontja.

Darnay ellenben továbbra is úgy bánt vele, mint addig: heccelődött vele, és olyan fesztelenül viselkedett a társaságában, mintha testvérek volnának.

Talán azért, mert biztos volt a dolgában. Egyszer meg az a rettenetes gondolat hasított belém, hogy talán lenézi.

Pedig nem. Darnay változhatatlanul kedves volt a húgomhoz, az egyetlen személy, aki iránt furcsafajta, erőltetett nyájassággal viseltetett, ami a palástolt megvetés jele is lehetett, én magam voltam.

Beleőrültem volna, ha sokat töröm ezen a fejemet, így inkább nem töprengtem rajta. Volt enélkül is éppen elég gondolkodnivalóm: kezdetét vette az igazi tavasz, és megjelentek az első hajtások, a kertben és a földeken egyaránt. Élt és virult minden, s amikor a többi munkával végeztünk, Ma elszalajtott minket vadon nőtt fokhagymát vagy bornak való pitypangot gyűjteni. Amikor megálltunk a harangvirágszőnyeg szélén Lord Archimbolt erdejében, harsány hahotára késztetett a látvány: nem csoda, hogy Alta fülig szerelmes, hiszen most van itt a szezonja. Szinte én magam is szerelmet éreztem.

Azon a héten mindenki vígan volt, mivelhogy vasárnap rendezték a kikeletnapi vásárt. Nem élveztem a vásárt, mióta megvásároltam azt a könyvet a kereskedőtől, ami miatt Pa úgy begorombult; idén viszont alig vártam az eljövetelét, és nem csupán azért, mert munkaszünetet jelentett.

Miközben odafelé sétáltunk Darnay-val, Pettyel és Altával – a szüleink mögöttünk ballagtak kart karba öltve, mintha éppolyan bakfisok lennének, mint mi –, új szemmel láttam az egészet. A sátrak, a lobogók, a főzőtüzek felől szálló füst, a legjobb ruhájukban pompázó emberek szerte mindenütt, a színek örvénye és a kipirult arcok, a nevetés, a gazdát cserélő pénzérmék csilingelése, s a túlcsorduló söröskupákon vizesen csillámló napfény, új volt minden. Darnay megállt mellettem, és füttyentett – félig örömében, félig riadalmában –, én meg felnevettem.

– Na, jöjjön. Nem éhes?

– De, nagyon is. Meghívom magukat egy húsos pitére – felelte.

– Majd veszünk magunknak, Darnay. Nem vagyunk koldusok.

– Rendben, én csak… De mindegy is. – Pettyet majd szétvetette az izgalom, fulladozva rángatta a kötelét. Megcéloztuk a legközelebbi bódét. Amint megkaptuk a piténket – Petty két falással végzett az adagjával, s aztán száját nyalogatva, reményteljesen nézett fel ránk repetáért –, befordultunk a szűkebb ösvények egyikére, és céltalanul bolyongtunk a sátrak és elárusító asztalkák sorai között. Egy ékszerekkel telipakolt stand előtt Alta megállt, és leplezetlen sóvárgás ült ki a képére. Darnay követte a pillantását, és máris a zsebébe nyúlva megkérdezte: – A kék gyöngy mennyi lesz?

– Ó, köszönöm, Lucian, igazán nem kellett volna.

Darnay elfordult, egy legyintéssel hárítva húgom hálálkodását. Abban a pillanatban szívből gyűlöltem őt, a bőkezűségét fitogtató uraságot, ám ekkor elkapta a tekintetemet, és rám kacsintott. A következő standnál három festett fatojást vett, és olyan hirtelen hajította oda nekem az egyiket, hogy majdnem elejtettem.

– Darnay – mondtam, miközben a másodikat Altának nyújtotta –, ez egy szimbólum, a kedvesének vesz ilyet az ember.

– Úgy is van – felelte a harmadik tojásra mutatva, amelyet megtartott magának. – Az ég áldja meg, Farmer, hisz ez csak egy tojás. Ne nézzem rám úgy, mintha a lelkét akarnám megvásárolni.

Kényszeredett nevetéssel zsebre vágtam a tojást. Harang kondult valahol, és Alta meghúzta a karomat.

– Gyere már, különben elkésem.

– Nem fogsz elkésni. Előbb a kicsiken a sor. A szalagos táncban – tettem hozzá a mit sem értő Darnay kedvéért. – Van egy nagy, magas pózna, amire szalagokat kötnek, azt táncolják körbe a lányok kifulladásig.

– Szép szokott lenni – mondta Alta. – És Perannon Cooper a kikelet királynője, Emmett, őt feltétlenül meg kell nézned. – Odaintegetett a rét közepén várakozó lánycsapatnak, s miután fürgén Darnay-ra mosolygott, már szaladt is hozzájuk. Valamennyien a legszebb ruhájukat viselték, hamvasak voltak, mint a bazsarózsa, és mindegyiküknek egy-egy kókadt virágkoszorú ült a fején. Többségük kibontotta a haját; egyedül Alta rendezte tincseit két vékony fonatba, mintha így akarna kitűnni. Fojtott kuncogás hallatszott, amikor odaért a lányokhoz, aztán mind egyszerre fordultak felénk. Cissy Cooper Darnay-ra mutatott, megpróbálta a mozdulatot hölgyes odaintésbe átfordítani, majd harsány kacajra fakadt.

– Vitrinben mutogatott süteménynek érzem magam – mondta Darnay.

Horkantva nevettem fel. Szóról szóra úgy néztek rá a lányok: éhesen, irigyen és sóváran. Az egyetlen Altát kivéve, aki már a magáénak tudta a süteményt.

Darnay közömbösen oldalt fordult, egyik kezével elvörösödött arcát takargatva.

– Ragaszkodik hozzá, hogy megnézzük a táncot? Nem osonhatnánk el inkább feltűnés nélkül?

– Gyerünk – feleltem.

– Köszönöm. – Nem kötöttem az orrára, hogy hiába is akarja kerülni a feltűnést, főképp itt, ahol minden lány őt bámulja; inkább csak hagytam, hogy visszavezessen a tömeg sűrűjébe, és igyekeztem nem tudomást venni arról, hogy Alta Darnay nevét kiáltozza a hátunk mögött. Amint kiértünk a nyílt térségre, futásnak eredtünk, amíg a vásár legtávolabbi határában nem kötöttünk ki, ahol a legsilányabb standok helyezkedtek el imitt-amott mint elhagyott csűrök.

– Hála istennek – zihálta kétrét görnyedve. – Az ilyen korú lányok veszedelmesek csoportba verődve.

– Csürhe – feleltem.

– Boszorkánygyülekezet.

Elvigyorodtam.

– Vagyis nincs lánytestvére?

– Kettő is. Cecily és Lisette. Mindketten idősebbek nálam.

– Csakugyan? Nem is tudtam. – Mulatságos volt, mily keveset tudok Darnay-ról, még a szüleiről sem tett említést soha. Éppen hangot akartam adni ennek, amikor elváltozott az arckifejezése, én pedig abba az irányba fordultam, amerre felkeltette valami a figyelmét.

A könyves stand. Távolabb állt a többi asztaltól, térdmagasságig a magas fűben; egy félig üres talicska állt mellette, amely nyomvonalban felszántotta a földet. Lehet, hogy ugyanaz a kereskedő, akitől évekkel korábban a könyvet vásároltam – csak szürkébb, soványabb és sunyibb kiadásban –, de lehetett másvalaki is. Nem számított, amíg a könyvek ugyanazok.

Tarka, bőrborítású, aranyozott kötetek kupacai; néhány póriasabb kivitelezésű kötet; egy-kettőn nagy fémkapcsok voltak, és penészfoltok virítottak a lapéleken. Léptem egyet a stand felé, és máris minden ok nélkül hevesebben kezdett dobogni a szívem.

Darnay olyan erővel markolta meg a karomat, hogy kis híján felkiáltottam.

– Mi az ördögöt művel, Farmer?

– Semmit. Én csak… – pislogtam.

– Hát nem tudja, mik azok?

– Csak szeretném megnézni.

Összeszűkült a szeme. Egyetlen szó nélkül megpenderedett, és oly gyorsan baktatott el, hogy a kötele végén fulladozó Petty alig bírt lépést tartani vele.

Csak álltam ott, és tétováztam. Hasogatta a fülemet a szalagtáncosok szellő sodorta furulyazenéje. A kalappal zsíros haját elfedő kereskedő éppen másfelé nézett; maga az asztalka veszedelmesen ingatag látványt nyújtott, mintha bármelyik pillanatban összeomolhatna. A könyvek viszont csillogtak-villogtak az üde, tavaszi napfényben, mélykékek és pirosak, meg poros, aranyozott zöldek.

Mintha elpattant volna egy húr; egy pillanatig erőt gyűjtöttem, aztán Darnay után iramodtam.

– Hé! Várjon! Az ég szerelmére. – De úgy kifulladtam, hogy nem bírtam többet mondani.

Tudtam, hogy hallotta, mégis gyorsított, sietve keresztülnyargalt a magas füvön, és ment tovább a völgy felé. A fákat kerülgetve éppen abban a pillanatban értem utol, amikor egy alacsonyabb ág kobakon találta. – Mi ez az egész?

Erre megfordult, és úgy köpte felém a szavakat, mintha már hosszú ideje csatároznánk.

– Szereti, mi? A könyveket. Van is valahol egy titkos gyűjteménye? Ami átmelegíti téli éjszakákon. Egy másik ember megaláztatásai papírra feszítve, hogy újra és újra elolvassa, miközben…

– Micsoda?

– Szégyellhetné magát.

– Miről beszél?

– Maga nem talál benne kivetnivalót. Emberi életeket eladni a vásárban, hogy legyen valami mulatságuk a parasztoknak a hosszú téli estékre. –

Sziszegve eresztette ki a levegőt a foga között, és nekiroskadt az egyik fának. Az iménti ág vékony, vörös csíkot hagyott a szemöldöke fölött. A következő pillanatban rám emelte a tekintetét; nem értettem, mit keres annyira az arcomon, de végül félrenézett. Amikor újra megszólalt, halkabban beszélt, mintha átmentem volna egy próbán.

– Tényleg nem tudja?

– Tényleg nem.

Végigsimított a homlokán keletkezett horzsoláson. Végül így szólt:

– Azok emberi életek, Farmer. Elorozott, kiszipolyozott életek. A valaha velük történt legnagyobb szörnyűségek emlékei.

– Micsoda? – guvadt ki a szemem. – Vagyis leírják…

– Leírják? Dehogy! Könyvbe kötik őket, és ettől mindent elfelejtenek. – A homlokát ráncolta.

– Azt hiszem, ez is egyfajta mágia. Mocskos, alantas bűbáj. Az emberek úgy tesznek, mintha ez valami ragyogó dolog volna, valami szép, pedig nem az. „Szegény Abigail, oly sok megpróbáltatáson ment keresztül, nem lenne jobb, ha elvennénk az emlékeit?” Aztán az olyan figurák, mint az a kereskedő, megkaparintják a könyveket, és eladják őket másoknak, hogy…

– Elhallgatott. – Maga is tudott róla. Tudnia kellett.

Megráztam a fejemet.

– Csak annyit tudtam, hogy ez rossz. De hát ez képtelenség, nem hiszem el.

– Pedig nagyon is elhittem. Ezért sápadtak el a szüleim már a könyvek puszta említésétől is, ezért nem beszéltek róluk soha. Ekkor akaratlanul is egy gigászi csatát megelőző harctéri éjszaka képei villantak be az agyamba, láttam Pát, ahogy dühében mindjárt felképel. Meglehet, szerencsés voltam, hogy nem olvastam el a végéig.

– De bizonnyal látott már könyvet – mondta Darnay. – Még az iskolai kötések is emlékek. A tanítói nem mondták?

– Mi palatábláról tanultunk az iskolában. Meg fali hímzéseket és leveleket olvastunk. – Megvontam elnehezedett vállamat. – Könyvet soha. Mifelénk senki sem olvas könyveket.

Ekkor visszatért az arcára a megszokott törődött kifejezés. Óráknak tűnő idő elteltével bólintott.

– Igaza van – mondta. – Honnét is tudott volna róla? A legközelebbi kötő is mérföldekre lakik a lápon, egy vén boszorkány, maga aligha tud erről. Nekem is a bácsikám mondta. Nem mintha bármi is érdekelné őt, amit nem lehet üvegbe tölteni.

Csend. Csak Petty szimatolt valamit a kifeszülő kötele végén. Darnay nem mozdult.

Lesütötte a tekintetét, de nem volt ott semmi letaposott füvön, avaron meg a földből kiálló göcsörtös gyökereken kívül. Rikkantott egy madár, és földillatot sodort az arcomba a hűvös szél. Zsebre dugtam a kezemet, és megmarkoltam a Darnay-tól kapott festett tojást.

– Darnay.

– Mi az?

Nem is tudtam, mit akarok neki mondani. Egy pillanat múlva felállt, és elvonult mellettem a hegyhátra vezető ösvény irányában. Mivel a sűrűn nőtt fák között nem haladhattunk egymás mellett, követtem, de jobb is volt, hogy nem láthatja az arcomat. Nem akartam, hogy lássa rajta keresztülsuhanni a zavaros szégyent, amikor arra a bizonyos könyvre és Pa haragjára gondoltam. Petty izgatott vakkantással kilőtt oldalra, Darnay kis híján átesett rajta, ám ahelyett, hogy elnevette volna magát, kíméletlenül visszarántotta a kutyát, nem hagyta elkódorogni.

Az emelkedő csúcsán állt meg, ahol véget ért a fák vonala. A horizonton még éppen látszott a Kúria, részben elfedve a frissen kizöldült fák, a kastély romjai meg a völgy ölén csillogó várárok által. Sűrű, szürke vihart hoztak felénk a ráncos, összetorlódott fellegek. Még egyszer utoljára szemkápráztatóan felragyogott a napkorong, aranyos színbe öltöztetve a világot; aztán újra összezárultak előtte a felhők.

– Elszegődne mellém titkárnak? – kérdezte Darnay.

Az első pillanatban nem tudtam megragadni a szavak értelmét.

– Tessék?

– Szükségem volna egy titkárra. Természetesen jól megfizetem. Nem nehéz munka, csak levélírás, tanácsadás, miegymás. Ne – tette hozzá hirtelen félrekapva a fejét. – Kérem, kivételesen hallgasson végig. Én magát…

Olyasvalakire van szükségem, akinek tiszta a feje, és nem téveszti meg a sok badarság. Fizetést fog kapni, igen. De nem azt kérem, hogy a szolgám legyen. S ha nem tetszik önnek a feladat, bármikor elmehet.

Fejemet a közeledő vihar irányába fordítottam. Olyan volt a széle, mint az osztriga szája, gyöngyházszín fodrozódás a komor fellegek hátterén.

Nagyon is a szolgájának akar engem.

Elképzeltem, hogy én igazgatom a birtokát: kezelem az erdőség és a föld ügyeit, irodám lenne a Kúriában, mi mindenre fordíthatná Pa és Ma a béremet…

– Már van munkám – mondtam. – Talán észrevette.

– Tudom. De csak nem akar egész életére megragadni az apja birtokán.

Ahogy megmozgattam a lábujjaimat a csizmában, éreztem, hogy cuppog a sár a lábam alatt.

– Öregségére az én birtokom lesz.

– Világos, de…

– Hogyhogy de? Ez talán nem elég? – Szembefordultam vele, peckesen, hogy érzékeltessem a köztünk lévő elenyésző magasságkülönbséget. –

Nyilvánvalóan arra céloz, hogy ha valaki választhatna, az ön életét választaná az enyémmel szemben.

– Elég! – Megrázta a fejét. – Nem ezt mondtam. Alternatívát kínálok magának. Ez minden.

– Nem kérek belőle.

Csend ékelődött közénk. Egy fűcsomót rugdostam, amíg egészen le nem lapult a rátapadt sártól. Pontosan tudtam, mit kezdenék Darnay birtokával.

Pának nem lehetne ellenvetése, nem érvelhetne azzal, hogy zsenge korom okán nem tudhatom, miről beszélek; megduplázhatnám a birtok hozamát, és még a vadorzóknak is bőven maradna terület.

Amikor Darnay-ra pillantottam, ő engem figyelt; feszesség ült a szeme meg a szája körül, mint aki a gondolatait igyekszik palástolni.

– Hajlandó lenne mégis tenni egy próbát? – kérdezte.

Összeszorítottam az állkapcsomat. Nem voltam meggyőződve, hogy el tudnám tűrni a parancsolgatását. S ha csakugyan összeházasodnak Altával…

– Ha nemet mondok, honnan kerít magának mást?

– Nekem maga kell. Ha nemet mond, nem akarok senki mást. – Hirtelen megváltozott az arckifejezése. – Miket is beszélek.

– Nem – mondtam.

– Emmett.

– Nem.

Becsukta a szemét. A kudarc jele. Aztán sóhajtott, és megindult lefelé az emelkedőn a földek, az otthona felé.

– Az a fene nagy büszkesége – mondta erőtlenül.

– Hogy én? Büszke?

Nem válaszolt. Abban sem voltam biztos, hogy hallotta-e. Mögötte lépdeltem. Újra felgyűlt a sár a csizmámon, lehúzott a súlya.

Feltettem egy kérdést, csak hogy megtörjem a csendet:

– Akárhogy is, nem a bácsikájáé a választás joga?

– Neki ehhez semmi köze. Castlefordba visszatérve apámnak fogok dolgozni gyárvezetőként.

– Várjunk csak – torpantam meg. – Eddig azt hittem… Hát mégis visszatér Castlefordba?

– Amint apám úgy ítéli meg, hogy megfelelő mértékben betörettem. – Hátrapillantott a válla felett, és ő is megállt. – Miért, mit hitt? Apám büntetésből küldött el. Választhattam a bácsikám háza meg a tébolyda között. Nem maradok itt örökre. Ezért is akartam önt… Felejtse el. Nem gond.

Belefúrtam a sarkamat a sárba, tapostam a füvet, mígnem már a rüsztömig agyagos voltam.

– Mi lesz Altával?

– Mi lenne vele. Én magát kértem fel. – Oly hirtelen indult tovább, hogy kis híján elcsúsztam, amikor megpróbáltam felzárkózni. Egyetlen sűrű tömbbe gyűltek a felhők, szürke színe lett mindennek. A völgy szemközti oldalán sápadt esőfüggöny mögé rejtőzött a Kúria meg a romok.

Közben leértünk a domb aljában lévő útlezáró átlépőhöz. Darnay szó nélkül átlépdelt rajta, aztán továbbra is a hátát fordítva felém várta, hogy kövessem. Itt már elvirágzottak a harangvirágok, és letaposott, töppedt levelek borították be az utolsó, sáros lejtőszakaszt.

Felkárogott egy varjú, de nyomban el is hallgatott.

Hallottam Darnay lélegzését. Egy majdnem pontosan ugyanolyan színű kéregdarabka volt a hajában, és a tarkójára is rátapadt valami zöld.

– Mit követett el? – szólaltam meg.

– Tessék?

– Miért büntetik?

Elfordította a fejét, habozott. Nagyra nyitotta a szemét, tekintete elmélyültséget tükrözött.

El akarta mondani, de nem tehette, vagy elmondhatta volna, épp csak nem akarta.

– Nem számít – mondta. – Többé nem fog előfordulni.

Jégeső kezdett esni. Mindketten ösztönösen behúzódtunk a legközelebbi fa alá, ám az az évnek ebben a korai szakában még nem nyújtott kellő oltalmat. Petty reszketve bújt oda Darnay térdéhez. A fejemen és a vállamon kopácsoltak a jégdarabkák, aztán fagyos lévé olvadtak.

– Az lesz a legjobb, ha visszamegyünk – mondtam a jégzizegésen keresztül.

– Ihatnánk valami meleget.

– Menjen csak. Én hazamegyek.

– Darnay.

– Hagyjon. Jól vagyok.

Nem adott nekem időt arra, hogy válaszoljak. Mielőtt megkérdőjelezhettem volna magamban, hogy igazat beszél-e, ő átugrotta a patakot, és a sárban csúszkálva már a következő földszakasz felénél járt csuromvizes, csöpögő öltözékében. Talán utána kellett volna mennem; de valamiképpen túl késő lett a túl koránból, és kimaradt a közbülső, megfelelő pillanat.

XVI

Darnay nem tett még egyszer említést arról, hogy vissza készülne térni Castlefordba.

Időnként azon tűnődtem, hogy talán én értettem félre. Talán úgy gondolta, alkalmilag vagy néhány napos időszakokra; egyetlen büntetés sem húzódhat el ilyen hosszan. Megpróbáltam elképzelni az apját, ám ez azokhoz a vásári mulatságokban feltűnő fatáblákhoz volt hasonlatos, amelyeken lyukat vágnak az arcnak: magam előtt láttam öltözékét, az aranyóráját, cilinderét, az arcvonásai helyén viszont nem volt semmi. Aztán azon kezdtem tűnődni, mit követhetett el Darnay, hogy tébolydával fenyegették. Mintha egy sebet kapirgálnék, ami egyszerre fájdalmas és ellenállhatatlan: lefoglalt, miközben fehérrépát ültettünk, összegyűjtöttük a köveket a földekről, vagy a füvet nyomtattuk, egy pillanatra sem hagyott nekem nyugtot, még az álmaimba is beférkőzött. Olykor felmerült bennem, hogy talán el kellene mondanom Altának, de mit mondtam volna el? Hogy valami nem stimmel Darnay-val, de nem tudom pontosan, micsoda?

Könnyebb volt eltitkolni, és üveges, bamba tekintettel bámulni Altára, valahányszor a homlokát ráncolva megkérdezte, min gondolkoztam el annyira.

Egyedül az hozott enyhülést, amikor Darnay-val voltam. Amikor együtt voltunk, jelentőségét veszítette az egész. Olyankor csak Petty legújabb kunsztja számított, vagy a kerítés, amelyen megmutattam neki a javítás mikéntjét, vagy az, hogy hazafelé menet el tudunk-e majd ejteni néhány galambot. Meglepetésemre Darnay sosem lőtt még. Nem is ment neki túl jól, nevetett magán, amikor mellétrafált, végül azzal a szöveggel nyomta kezembe a puskát:

– Lássuk, Farmer, hiszen úgyis ég a vágytól, hogy megmutassa a módját. – Alta megsiratta az aljnövényzetbe lepotyogó galambokat, mégis jóízűen falta a galambpitét, akár Darnay is velünk vacsorázott éppen, akár nem.

A tavasz nyárba torkollott, mintha egy tiszta vizű patak terebélyesedett volna komótosan csordogáló, zöld szalaggá. A borjak elválasztását követően Alta teendői megsokasodtak, vajat és sajtot kellett készítenie; aztán jött a birkanyírás, előbb minálunk, majd a szomszédos gazdaságokban, így ez idő tájt alig láttuk Darnay-t, csak amikor Pettyhez jött látogatóba. Aztán a birkanyírásra következő napon Pa egyszer csak nekidőlt a disznóól falának, amikor éppen a disznókat etettem, és így szólt:

– Szépen dolgoztál az elmúlt napokban, kölyök. Ha gondolod, pihenéssel is töltheted, ami még hátravan a napból. Alfred majd elvégzi helyetted a többit. – Benyújtott egy ágat a karámba, hogy megvakargassa vele a disznót. – Legjobb lesz, ha megvárod az ifjú Darnay-t, ne legyen itt nekünk láb alatt.

Példátlan dolog volt a nyár derekán minden különösebb ok nélkül pihenőidőt kivenni, de nem vitatkoztam, és amikor Pa nem nézve rám még hozzátette:

– Ó, és vidd csak magaddal a húgodat is – megértettem, hogy ez Altáról szól, mert attól félnek, hogy Darnay elveszíti iránta az érdeklődését. Nem számított, pontosabban nemigen számított. Sosem éreztem még akkora szabadságot, mint aznap délután, miközben Lord Archimbolt erdejében csatangoltunk (aminek a miénknek kellett volna lennie), el a Kúria mellett.

Petty mindig engedelmesen visszajött, ha hívtuk, így aztán hagytuk elbóklászni, majd miután jó darabig elfelejtettük hívni, Alta így szólt:

– Hol van Petty? Pe-etty! – Ám a kutya akkor már messze járt, nem hallott bennünket.

Kezdetben nem aggódtunk. Petty okos jószág volt – okosabb, mint más kutyák, ahogy Darnay mondta –, és ügyesen tájékozódott. Ám alig egy órával később már nőttön-nőtt bennem az aggodalom. A csapdák ugyan több száz évesek és el is rozsdálltak, de talán mégis elkapta a mancsát valamelyik, vagy megsebezte magát velük. Az is lehet, hogy csapdába esett valahol, rókalyukba pottyant, vagy egy felbőszült borzzal néz farkasszemet.

– Váljunk szét – javasolta Alta. – Mi arra megyünk, a patak felé. Fél óra múlva találkozunk, Emmett. – Volt egy helyes kis zsebórája, Darnay-tól kapta a fordulóünnep alkalmából. Azt húzta most elő színpadias körülményességgel, mintha csakis azért mórikálná magát, hogy Darnay is lássa, mennyire hálás.

– Jó ötlet. Te mégy arra, Alta – mondtam, azzal karon ragadtam Darnay-t, és körbefordítottam, mielőtt bármit is felelhetett volna. – Mi hegynek fel megyünk. Gyorsabbak vagyunk. Ketten nagyobb területet át tudunk fésülni.

Darnay csillogó szemmel sandított oda rám, amikor elindultunk, de mindössze annyit mondott:

– Nem esik baja Pettynek, Farmer. Ne aggódjon.

– Nem aggódom.

Felkaptattunk a fával benőtt töltésen, és egyszer csak a Kúria felhajtójának szélében találtuk magunkat, pontosan szemközt a házzal. Most még jobban benőtte a repkény, mint korábban, a fél házat elfedte vaskos, zöld függönye, az ajtó ellenben tárva-nyitva volt.

Ideális helynek tűnt patkányvadászathoz, amellett ideális terep volt kelepcébe esni, beszorulni a padlódeszkák alá, s onnan nyüszíteni segítségért.

– Gyerünk – léptem be az ajtón.

Olyan poros volt a padló, hogy csikorgott a talpunk alatt. Asztal állt a szoba közepén két székkel – az egyiknek besüllyedt az ülése –, és volt ott egy halom rothadó, felismerhetetlen eredetű vászon, több kupac esővíztől felpöndörödött főkönyv, meg fadobozok. Dohos szag terjengett, hiába volt nyár, de a tetőn nyílt repedésen át besütött a nap, és langyos fuvallat fújt át a kitört ablakok egyikén. Körbenéztem, füleltem, de minden csendes volt. A padló pedig kőből készült, sehol egy fia padlódeszka, ami alá be lehetett volna szorulni.

– Esetleg az emeleten? – így Darnay.

A lépcső roskatag volt ugyan, de többé-kevésbé egészben maradt. A tetején fogatlan szájként nyílt meg előttünk a padló, és egy hasonló méretű tetőlyukon át besütött a nap.

Mintha valami méretes dolog zuhant volna ott keresztül. Óvatosan odaoldalaztam, és hívtam a kutyát, de nem jött válasz.

– Nem hinném, hogy itt volna.

Darnay megkerült engem, és tett néhány átlós lépést a poros padlódeszkákon. Grimaszt vágott.

– Ez pont egy kedvére való hely. És biztosra veszem, hogy hallottam valamit.

– Alighanem a patkányokat.

– Petty! Hozzám! – Semmi sem mozdult, csak némi por lebegett fel és kezdett örvényleni a beeső napfényben. Darnay a lyuk mellett a szoba távolabbi sarka felé oldalazott, ahol egy állóóra rostokolt a félhomályban. –

Petty!

Apró lépésekkel követtem.

– Alta azóta már biztosan megtalálta – mondtam.

– És ha itt esett csapdába?

– Itt nincs hol csapdába esni – feleltem körbenézve. Nem maradt a szobában semmi az állóórán meg néhány penészes festményen kívül; egy szekrény árválkodott a sarokban, de sem az ajtaja, sem a fiókja nem volt meg. Ha itt volna Petty, már megláttuk volna.

Darnay összecsippentette az alsó ajkát.

– Jól van – mondta végül. Először azt hittem, még mondani fog valamit; aztán zsinórban háromszor tüsszentett. – Menjünk.

Visszamentünk arra, amerről jöttünk, a lyuk pereme mellett. Amikor azt éreztem, hogy megrogynak alattam a deszkák, hamar megkapaszkodtam az ablakpárkányban. Darnay odanyújtotta nekem a kezét, nem ért hozzám, csak ott tartotta a levegőben, hogy szükség esetén elkaphassam.

– Csak vigyázva.

– Vigyázok.

– Csupán baráti jótanácsnak szántam. – Elhallgatott. Visszanéztem rá, és láttam, az ablakon bámul kifelé.

– Odakint van? – kezdtem, de mielőtt a kérdésem végére érhettem volna, hirtelen megragadott, és behúzott a sarokba. – Mi a…

– Hallgasson! – Nekilökött a falnak, fejem az óra oldalához koccant, mélyéről tompa, rozsdás csengés-bongás kélt. Darnay bepréselte magát a mellettem lévő ficakba. – Jön a bácsikám – mondta. – Meg ne mozduljon.

A homlokomat ráncoltam. A puskámra mutatott, és elhúzta az ujját a torka előtt. Zakatoló szívvel lapultam a falhoz. Amíg nem moccanunk meg, vagy ő nem jön fel…

Nyílt és csukódott az ajtó. A pánikot legyűrve a lélegzetem lecsendesítésére összpontosítottam. Léptek hallatszottak az alattunk lévő szobából. Egy dermesztő pillanatig azt hittem, jön fel a lépcsőn, de csak járkált fel és alá.

Mit művel? Émelyítően édeskés pipafüst szállt felfelé. Nagyot nyeltem, igyekeztem nem köhögni. Éreztem, hogy Darnay néz, és apró bólintással jeleztem felé: minden rendben.

Ismét nyílt az ajtó. Jött még valaki. Összeszorított foggal próbáltam ellenállni a késztetésnek, hogy előrehajoljak meglesni, kicsoda. Könnyed léptek, egy nő léptei.

– Hát itt van. A tilosban vadászott, he?

Kihagyott egy ütemet a szívem.

– Jaj, uram, attól tartok, csakugyan így volt – mondta egy hang.

Verítékben fürödve, megkönnyebbüléssel roskadtam a falnak. Nem Alta volt az. Hanem…

Csak pislogtam, ahogy egyszerre felismertem a hanglejtést. Perannon Cooper. De hát…Perannon? Hogyhogy tilosban vadászik? A fivérei igen, ő viszont soha be nem tette volna a lábát az erdőbe, mivel csak a fiúk meg a divatképek érdekelték, és az volt a terve, hogy amint teheti, Castlefordba költözik. Ennek semmi értelme nem volt.

– Láttam ám magát – mondta Lord Archimbolt. – Egy nagy, hízott, zamatos fácánt rejteget a puttonyában.

Perannon fácánt lőtt? Oldalvást Darnay-ra pillantottam, ő azonban homlokráncolva bámulta a padlót.

– Jaj, uram – ismételte Perannon. Hangsúlyosabb volt a dialektusa a kelleténél, mintha a nagymamája beszélne. – Most jól lefülelt. Ön túl okos.

– Bizony. Nagyon rossz kislány volt.

– Szánom-bánom, uram – így Perannon enyhe remegéssel a hangjában.

– Halljam!

– Jaj, uram, nagyon rossz kislány voltam.

– S ugye, tudja, mi történik a magafajta rossz kislányokkal?

– Ó… – szakadt ki a lányból a levegő. – Jaj, ne, Lord Archimbolt, én csak egy huncut kis vadorzó vagyok, ígérem, soha többé…

– Hajoljon előre, és fel a szoknyát!

Olyan szégyen öntött el, mintha leforráztak volna, aztán a következő pillanatban eszement vágy tört rám, hogy nevessek. Grimaszolva próbáltam úrrá lenni a késztetésen; mellettem

Darnay mindkét kezét a szájára tapasztotta, és vett egy hosszú, szaggatott lélegzetet. Ha elkapná a tekintetemet… A padló felé görbítettem a lábujjaimat, és ökölbe szorítottam a kezemet. Csak nehogy megneszeljenek minket.

Puff! Öv csattant csupasz bőrön. Aztán Perannon rezignáltan feljajdult:

– Óóó…

Akkor kis híján kirobbant belőlem a nevetés. Ki hitte volna, hogy ilyen pocsék színésznő ez a Perannon? Erőt kellett vennem magamon, hogy ne nézzek Darnay-ra. Ez volt a legfontosabb. Ugyanakkor éreztem, hogy Darnay egész testében remeg mellettem az erőlködéstől, hogy ne csapjon zajt. Csak egyszer nézzünk össze, és máris gurulnánk a nevetéstől.

– Hat csapás, ifjú hölgy!

Puff! – Jaaj. – Puff! – Jaaj. – Puff. – Nyúlfarknyi szünet, mintha Perannon közben elkalandozott volna.

– Jaaj, ne, uram!

– És most, megtanulta a leckét? – Szünet, ruhasuhogás. Aztán a lord hosszan, röfögve felnyögött, és valami ritmikusan nyikorogni kezdett.

Perannon is nyögdécselt, habár kissé elvétette az ütemet.

Darnay fészkelődött.

– Ez csak négy volt – dünnyögte olyan halkan, hogy alig lehetett hallani.

Horkantottam, mire olyan sebesen csapta a számra a tenyerét, hogy a fogamon csattant a bőre.

– Csend! Még meghallják. – Megharaptam, nem teljesen akarattal.

Elhúzódott, aztán csak álltunk ott a vállunkat egymásnak vetve, és kapkodón lélegeztünk, miközben azon igyekeztünk, hogy ne nyerítsünk fel.

– Jó kislány – mondta Lord Archimbolt –, jó kislány. Akarom mondani, rossz kislány.

– Ó, igen, ó, uram, ó, ez mennyei, sajnálom, többé nem fordul elő.

Ezután artikulálatlan hangokat kezdtek kiadni. Az jobb volt, mert kevésbé hangzott mulatságosan. Mint az állatok. Közben mind hangosabban nyekergett az asztal, amihez még egy hang társult: a fa csikorgott a csupasz kőpadlón. Éppen ki akartam hajolni, de Darnay megelőzött, előrébb dőlt, és a nyakát nyújtogatva a padló résén át kémlelt lefelé. Nyekergés, csikorgás, nyögések…

Darnay visszalökött a falhoz, és a testsúlya felével rám nehezedve, zihálva szedte a levegőt.

Egy pillanatra megdermedtünk, holtra rémültünk, hogy zajt keltettünk, de nem következett be változás a lenti hangokban. Darnay azt dünnyögte:

– Mozog az asztal. Pont alattunk vannak. Ha felnéznek, meglátnak.

A fogamat csikorgattam. Az óra állványa a hátamba vájt, pont a két lapockám között.

Darnay a mellkasomon nyugtatta a kezét, hogy ne mozdulhassak, arcunk majdnem összeért. Nehéz volt lélegezni, mert nekinyomta a bordáit a mellemnek, és a testéből áradó hőtől a szédülés környékezett. Felmerült bennem, hogy eltaszítom, de nem mertem megtenni. Eközben odalent: nyikorgás, nyekergés, csikorgás, és:

– Ó, óóó…

Most már Perannon is nyögdécselt. Csukott szemmel próbáltam kirekeszteni a hangját: de lelki szememmel túlontúl tisztán magam előtt láttam, amint a talán csak színlelt kielégülés felé törekszik. Felpattant a szemem. Igyekeztem valami másra gondolni, bármi másra.

De nem volt kiút. S ahogy ott álltam, és Darnay lehelete a nyakamba vágott, és izzadság csorgott végig a hajamban… éreztem, hogy benne is szétárad a feszültség. Keze jóformán lyukat égetett az ingembe a szívem fölött.

Lefekvéskor bizonnyal ott látom majd a nyomát a bőrömön. Micsoda sületlenség. Igyekeztem valami hűvösre gondolni – hideg vízre, jégre –, de hasztalan szegeztem a plafonra a tekintetemet, akkor is csak Darnay gyöngyöző homlokát, átnedvesedett inggallérját láttam. Minden bizonnyal Perannon is nedves a keble között, a lába között…

Jó erősen a tenyerembe mélyesztettem a körmömet, s egy pillanatra sem fordítottam el a tekintetemet a mennyezetről. A hámló vakolatra meg a csíkokban felpöndörödött festékre gondoltam. Megszámoltam a mennyezetpárkányt díszítő csorba rózsákat – egy, kettő, három, négyöthat…

Mindhiába. Éreztem, ahogy a forróság elönti az ágyékomat, és az ismerős, jóleső sajgás szétterjed a hasam alján. A nyelvembe haraptam, amíg meg nem éreztem a sós ízt. De közben mind hevesebben lüktetett a vérem, mígnem már egész testemben bizseregtem, és a lábam is rogyadozott.

Akármit csináltam, a testem elárult. Nyeltem egyet, hangosabban, mint ahogy szerettem volna, Darnay rám pillantott. Nem néztem a szemébe.

Bárcsak hátrább lépne. Bárcsak ne lenne ennyire közel.

Talán nem fogja észrevenni.

Lángolt a képem, mintha leégtem volna a napon. Csak ne engem bámulna.

Oldalt hajolt, ajka egy pillanatra a fülcimpámhoz ért.

– Kezd felizgulni, Farmer?

Legszívesebben ott helyben megsemmisültem volna. Arra vágytam, hogy omoljon be alattunk a padló, és mind a négyen pusztuljunk el. Továbbra is a mennyezetet fixírozva úgy tettem, mintha nem hallottam volna.

– Ha nem bírja tovább – dörmögte olyan bizalmasan, mintha csak a fejemben hallanám a hangot –, nyugodtan… khm… elintézheti. Szép csendben.

– Fogja be.

– Óhajtja, hogy segítsek?

– Menjen a pokolba, Darnay.

Legjobb meggyőződésem ellenére rápillantottam. Homlokát a falnak támasztva, hangtalanul nevetett. Egy pillanat múlva elkapta a tekintetemet, és kacsintott.

Megragadtam a vállát, és lassan szorítani kezdtem, ujjaim a vállgödrébe vájtak. Ő elfordult, ám még ekkor is csúfondárosan vigyorogva nézett, kihívással a tekintetében. Mit várt tőlem? Egy pofon túl zajos lett volna.

– Ó, jó kislány, ó, igen, ó, jaj, óóó, mmm…

A crescendo után rövid szünet állt be. Dermedten hallgatóztunk. Végül ruhasuhogás hallatszott, övcsat kattant, és valamivel halkabban, csilingelve

pottyant egy erszénybe néhány pénzérme. Perannon szólalt meg:

– Köszönöm, Lord Archimbolt. – Varázsütésre eltűnt a korábbi tájszólása; most úgy beszélt, ahogy Alta vagy én szoktunk. – A jövő héten ugyanebben az időben?

– Ahogy mondja, kedvesem.

Könnyű léptek zaja, majd ajtócsapódás. Összenéztünk Darnay-val, tovább várakoztunk: dőreség lett volna túl hamar hátradőlni. De néhány perccel később – egy ásítást meg egy gyufa sercenését követően, ami után újabb kékes pipafüst kezdett felfelé szállni a padlón át – az ajtó kinyílt, majd újra becsukódott. Darnay odaoldalazott az ablakhoz, hogy kinézzen.

Hatalmas, leplezetlen sóhajt hallatott, amely mintha örökké akart volna tartani.

– Nos – mondta. – A bácsikám saját bevallása szerint mindig is kemény kézzel bánt a vadorzókkal.

Egyszerre szakadt fel belőlünk a nevetés. Megkönnyebbülés volt végre szabad utat engedni neki. Kétrét görnyedve rázkódtunk bele, oly igen nevettünk, majd megfulladtunk. Nem kevés időbe telt, mire összeszedtük magunkat annyira, hogy képesek legyünk elóvakodni a lyuk mellett a szélesebb padlószakaszig, ahol Darnay hirtelen megtorpant, és a fejét csóválta.

– Nem tudom elhinni, hogy megtörtént – mondta két kuncogás között, aztán újra kirobbant belőle nem kevés nyállal egyetemben, a cseppek csillogva szálltak a napfényben. E látványtól én is újra lendületbe jöttem, cikcakk vonalban, az oldalunkat fogva tántorogtunk tovább, mint a részegek. – Biztos voltam benne, hogy el fogom tüsszenteni magam.

– Bele ne essen a lyukba – kaptam Darnay karja után. Egymást támogatva, óvatosan lelépdeltünk a lépcsőn, ki a lombos napfényre.

– Fogadok, örül neki, hogy én nem így bánok a vadorzókkal.

Levegő után kapkodva ráztam a fejemet.

– Ne is tegye.

Ő tért magához elsőnek. Amikor végre én is megembereltem magam, Darnay visszafelé, a ház irányába kémlelt, de a szája zugában most is mosoly bujkált.

– Ki volt ez tulajdonképpen? Mármint, a leányzó.

– Perannon Cooper. – Megfejthetetlen tekintettel pillantott rám.

Hozzátettem: – Nem is tudtam, hogy egy szajha.

– Perannon Cooper? Kedveli őt, nem igaz?

Meglepetten emlékeztem vissza rá, hogy azelőtt valóban így volt.

– Már nem.

– Szóval, nem… – Ferde mosolyt villantott rám, mintha az őszinteségemben kételkedne.

– Mármint úgy értve, hogy már régóta nem, azóta, hogy… – Elhallgattam. – De honnét tud maga erről?

– Alta említette nekem egyszer. – Fél vállát megvonta, elfordult. – Emlékeztem a nevére, ez minden.

– Értem. – Nedves volt a tarkója, és két hosszú, késéles ránc futott le az inge hátulján. A puskám szíját babrálva azt kívántam, bárcsak képes lennék mondani valamit.

Hirtelen sarkon fordult.

– Petty! Folytatnunk kell a keresést. Teljesen megfeledkeztünk róla. El sem hiszem.

– Hogyne. Menjünk.

Futásnak eredt a fák között, mígnem már csupán fehér villanás volt az inge a zöldben.

Haboztam. Muszáj lesz követnem, máskülönben elveszítem. De valami nem hagyott nyugodni, egy olyasfajta kellemetlen érzet, mint amikor betegség környékezi az embert.

Vagy mintha hátrahagytam volna valamit.

A távolban Petty csaholt fel. Elnyomtam magamban az érzést, és rohantam a hangok irányába.

Ezt követően Darnay nem járt már át hozzánk.

Eleinte azt hittük – legalábbis azt mondogattuk egymásnak –, hogy nincs ebben semmi, egyszerűen nem ért rá aznap, de másnap bizonnyal eljön majd. Ám a napok hetekké nyúltak, és mivel sem levél, sem üzenet nem érkezett tőle, Alta kirimánkodta belőlem, hogy menjek át vele a Kúriához, hátha ott találjuk. Aznap a tehénitató körül raktam újra a köveket, így örültem a szótlan gyalogtúrának meg az átizzadt ingemet szárogató lágy szellőnek; hanem amikor felbaktattunk a házhoz, és becsengettünk, nem kaptunk semmiféle választ, még annyi sem történt, hogy a házvezető kurtán-furcsán elbocsátott volna bennünket. Alta odafordult felém.

Törődöttnek tűnt, úgy festett, mint egy virág, amelyet megcsípett a dér.

– Mi van, ha meghalt, Em?

– Ne butáskodj, arról már hallottunk volna.

– Mi van, ha…

– Hallgass már!

Szótlanul sétáltunk vissza. Világos volt, hogy Darnay egyetlen szó és búcsú nélkül visszatért Castlefordba, de nem vitt rá a lélek, hogy ezt Altának is megmondjam. Nem lehet ennyire szívtelen ez a Darnay, de csak nem jött többé. Odahaza súlyos feszültség ülte meg a levegőt; Ma és Pa kiabált egymással, Alta hisztériás jelenetet rendezett a tehénistállóban, és hagyott megsavanyodni kétnapi lefölözetlen tejet, Petty pedig a fülét hegyezve szűkölt, valahányszor elhaladt egy ló a kapu előtt. Én oly fáradhatatlanul dolgoztam a rekkenő hőségben, hogy minden áldott este heves fejfájással tértem haza, mégis nehezen jött álom a szememre; éjszakánként az ablaknál ültem, az üveghez nyomva forró halántékomat, és úgy összekeveredtek az agyamban a kívánságok meg az átkok, hogy már magam is alig tudtam különbséget tenni.

Aztán elérkezett a Szent Iván-éj. Veszekedés támadt, ugyanis Alta nem volt hajlandó odajárulni a falubeli örömtűzhöz, és újabb perpatvar bontakozott ki, amikor elkényeztetett kisasszonykának tituláltam, és azt vágtam a fejéhez, hogy ideje lenne önmagán kívül valaki mással is foglalkoznia végre, aztán megint veszekedtünk, mert amikor bocsánatot kértem tőle, ő fültövön vágott. Elmentünk ugyan a máglyához, de nem leltük örömünket benne; keserű volt a sör minden cseppje, Pa meg túl sokat ivott, és kis híján összeverekedett Martin Cooperrel. Elfordultam, anyámra hagyva a szétválasztásuk gondját. Ám ahogy a másik irányba bámészkodtam, egyszerre azon kaptam magam, hogy a többi lánytól elkülönülve ácsorgó Altát figyelem. Akárcsak a kikeletnapi vásáron, most is valamennyien a legszebb ruhájukat viselték, nyári virágokból szőtt füzérekkel a nyakukban meg a csuklójuk körül; akkor azonban Alta volt a társaság középpontja, akkor ragyogott a boldogságtól és élvezte a többiek irigykedő oldalpillantásait. Most Cissy Cooper odakiáltotta neki:

– Gyere, Alta, ezt hallgasd meg, Gertie-t eljegyezték – Gertie pedig felvetette a fejét, és így szólt: – Egyet se félj, Alta, hamarosan neked is akad majd valaki – és legszívesebben mindkettőt felképeltem volna az önhitt hangnem miatt. Ugyanakkor tisztában voltam vele, Alta büszkesége nem engedné, hogy karon ragadjam és hazacipeljem; így hát maradtam én is, és maradt Ma és Pa is, hogy együtt nevessünk és énekeljünk a többiekkel.

Hajnaltájt indultunk haza, akár a sértetlen katonák egy vesztes csatából, akik megpróbálják elhitetni magukkal, hogy nem győzte le őket az ellen.

Későn aludtam el – pontosabban korán, a kapu felett már ferdén besütött a napfény az udvarba –, az ablak felé fordulva. Sehogy sem ment ki a fejemből Alta elgyötört arca. Én tehettem róla. Valamiképpen az én hibám volt. Hogyha nem… Nem tudom, mit kellett volna másként tennem, mindenesetre az én hibám volt. Ez a gondolat kavargott a fejemben; őrjítő volt, de legalább lecsendesítette a többi gondolatot, amely Darnay-hoz kötődött.

Valami megzörgette az ablaküveget az arcomnál. Felriadtam félálmomból, aztán megismétlődött. Ekkor már kinyitottam az ablakot, és hunyorogva kémleltem kifelé. Már jócskán délelőtt volt, és hőség.

– Farmer – kiabált fel hozzám Darnay. – Hol van mindenki?

– Szent Iván-nap van – feleltem. – Alszanak. Maga viszont hová tűnt el?

– Lejönne? – Lehajolt, hogy megsimogassa Pettyet, aki izgatottan futkosott a lába körül.

Felhúztam a ruhámat, és letöröltem az államról a rászáradt nyálat. Alta ajtajához érve megtorpantam, az egyik részem bosszút akart állni rajta a fültövön vágásért, mégis bekopogtattam.

– Alta! Darnay van itt – mondtam, és hallottam, hogy megzizzennek az ágyrugók, ahogy felül.

– Üzenem neki, hogy látni se akarom – felelte, azzal mezítláb átcsattogott a szobán a komódhoz, ahol a legszebb hálóköntösét tartotta.

Lesiettem a lépcsőn, és döngő léptekkel kirontottam az udvarba. Darnay nevetve fordult oda a zajra.

– Látom, futtában öltözködött – jegyezte meg.

– Hajnalban szokott véget érni a mulatság – feleltem. – Hazatérünk, megetetjük a jószágot, aztán délig alhatunk. Pa sem kivétel. Ünnep van.

– Ó. Sajnálom. Ezek szerint alkalmatlan időben…

– Nem, dehogy – vágtam rá kissé kapkodón. – Örülök, hogy látom.

Csend. Darnay lehajolt Pettyhez, és meghúzkodta a fülét.

– Alta nem áll szóba magával – mondtam.

– Milyen kár.

– Szerintem azt várja magától, hogy mindenáron beszélni akarjon vele. És esedezzen a bocsánatáért. Tudja, hogy van ez.

– Ön még szóba áll velem?

– Olybá tűnik.

– Akkor jó. Jöjjön. – Csettintett Pettynek, és kimasírozott a kapun, mielőtt egyáltalán arra időm lett volna, hogy bekössem a csizmámat.

– Darnay – kezdtem a nyomába szegődve –, hol volt mindeddig? Már azt hittük… Alta már azt hitte… mármint, aggódtunk.

– Gondolkoztam – felelte.

– Gondolkozott? Egy álló héten át?

– Lassú agyú vagyok.

Az volt a célja, hogy megnevettessen, és ez sikerült is, ám ahogy továbbsétáltunk, rájöttem, hogy voltaképpen kikerülte a kérdést.

– Hová megyünk? – kérdeztem.

– Megsétáltatjuk Pettyet. – Gondolkozás nélkül követtem, jólesett a fák közt beeső zöldarany napsugarak játékától elvakítva baktatni az erdőn, s csak akkor fogtam fel, hol is vagyunk, amikor Darnay az erdő szélét elérve megállt.

Előttünk az égnél valamicskét sötétebben kéklő, mozdulatlan víz terült el, és a túloldalán állt a kastélyrom. Mindig kínosan ügyeltünk rá, hogy elkerüljük a romokat, mintha egyikünk sem szívesen emlékezett volna vissza a találkozásunk napjára; de most, lilaakáccal beszőtten, s ahogy finoman remegett a várárok vizére vetülő tükörképe, a vén kastély oly igen elütött ama bizonyos téli délután vörös és fekete kísértetjárta terepétől, mintha nem is ugyanaz a hely volna. Belélegeztem, és szegfűszegre emlékeztető édes, fűszeres illat csapott meg a vízen túlról.

Megkerültük a várárkot, majd átballagtunk a hídon az előttünk szaladó Petty után. A szűk kis udvarba belépve nekitámaszkodtam a kútfőnek, és hátradöntött fejjel élveztem a napsütést. Alig bírtam kinyitni a szememet a szikrázó fényben; amikor megpróbáltam, nem tornyot meg falakat láttam, hanem csupán elmosódó ragyogást, a homokszínű kőét, a vízen táncoló fényét, a levelekét meg a szilajon kéklő égboltét. Kifulladtam és egy kissé szédültem is, mintha vérszegény lennék, és azon tűnődtem, nem vagyok-e még mindig részeg.

Kitöröltem a szememből a csipát, és úgy fordultam, hogy védve legyen az arcom a naptól.

Sötét alakzatok táncoltak előttem.

Darnay megállt, és úgy meresztette a szemét a vízre alant, mintha a fenekén leülepedett sárból olvasna. Végül így szólt:

– Kérdeznék magától valamit, Farmer.

– Kérdezzen bátran.

– Altáról van szó.

– Csak duzzog – feleltem. – Alighanem jobban tette volna, ha bebocsátásért esedezve veri az ajtaját, de ha ügyesen játssza ki a kártyáit, néhány doboz kandírozott gyümölcs még így is kihúzhatja a slamasztikából.

– Nem erről akartam kérdezni.

Nagy levegőt vettem. Egyszerre túl forrón sütött a nap; bárcsak ne ittam volna annyit az éjjel.

– Meg fog békélni – mondtam. – Csak tizenöt éves. Majd túlteszi magát rajta, csak legyen kedves hozzá, Darnay, mert nem olyan erős ám, mint ahogy mutatja.

– Befogná végre? – Elhúzta a kezét az arca előtt, és abban a pillanatban inkább ő látszott kialvatlannak. Olyan hosszú szünetet tartott, ami már szándékosságot sejtetett. Azután kibökte: – Arra gondoltam, hogy feleségül kérem.

XVII

Darnay-ra meredtem. Nem is emlékeztem rá, mikor néztem meg utoljára ilyen nyíltan: sötét volt a tekintete, de egyik íriszén borostyánszín és okkersárga pettyek tűntek fel ott, ahol a napfény érte; halvány pír ült a járomcsontja felett, amelyet alig látható szeplők borítottak. Ajkába harapott, és akkor feltűnt nekem a fogai enyhe aszimmetriája és vakító fehérsége.

Nem éreztem semmit. Mindezen idő alatt, az elmúlt hónapok során végig arra vártunk, hogy kimondja ezt, vagy valami hasonlót; s most végre kimondta a megfelelő szavakat, élhetjük hát tovább az életünket. Lehajtottam a fejemet, és egy követ kezdtem rugdosni a kútfő tövében. A szikrázó napfény a szemembe tűzött. Régi rózsavízre emlékeztető, enyhén pállott, virágos illat szállongott a meleg levegőben.

– Jól van – mondtam.

Ő továbbra is egyenesen és nyíltan nézett rám, mintha még várna tőlem valamit.

– Nem találja majd úgy… – Megköszörültem a torkomat. – Egyszerű gazdálkodók vagyunk. Nem fogják azt gondolni a kedves szülei, az édesapja…

– Még ő sem tud megállítani. Majd titokban kelünk egybe, aztán… – Félresiklott a tekintete, majd újból rám nézett. – Vigyázni fogok a húgára. Abban nem lesz hiba.

– Akkor rendben van – feleltem. – Alta boldog lesz.

Bólintott. Elfordultam, hogy bepillantsak a boltíves átjárón a romos csarnokba. A lila akáccal beszőtt ablakokon ferdén besütő nap élénkebb zöld kockákra szabdalta a füvet. Fájt a fejem.

– Azt hittem, örülni fog.

– Örülök is. – Vállam felett kényszeredett mosolyt küldtem felé. – Hogyne örülnék. Mindannyian ebben reménykedtünk.

Nem viszonozta a mosolyt.

– Igazán?

– Természetesen. Mármint, igen. – A természetesen önmagában úgy hangzott, mintha a pénzére utaznánk. Mindazonáltal, ha szegény ember volna, akkor Ma és Pa sohasem járult volna hozzá, hogy… Befúrtam ökölbe szorított kezem a boltív egyik hasítékába, és tiszta erőmből ránehezedtem. –Remélem, nagyon boldogok lesznek majd együtt.

Csend. Egy kék galamb burukkolt a fejem feletti növényzetben harangkongást idéző hangon.

– Ennyi volna tehát? Se kitörő öröm, se egy testvéri kézszorítás?

– Mondtam, hogy örvendek. De nem is rólam van szó, nem igaz? Alta bizonyára bőségesen kárpótolja majd önt a modortalanságomért.

– Nem erre céloztam. – A fal tövéhez dörzsölte a cipőjét. A vízről visszatükröződő napfény alulról világította meg az arcát. Árnyak suhantak át a tekintetén. – Mi a gond, Farmer? Még mindig úgy hiszi, hogy össze fogom törni a húga szívét?

– Nem hiszem. – Ez igaz is volt. Valamikor menet közben megtanultam megbízni benne.

– Szóval, még most is gyűlöl? Semmi gond, nyugodtan bevallhatja.

– Ne legyen bolond.

– Mi hát a baj? Alta valóban sokat jelent nekem. Nem fogom cserben hagyni.

Még erősebben az éles kő közé nyomtam az öklömet. Parányi vércseppek gyöngyöztek a kezemen, amikor kihúztam. Jól mondta. Örömöt és megkönnyebbülést kellett volna éreznem. Alta most megkaphatja a hosszú menyasszonyi fátylát, szegélyén rávarrott gyöngyökkel; Castlefordban lesz háza szobalánnyal; s az övé lehet Darnay. Megkapja mindazt, amire vágyott, méghozzá ebben a sorrendben. Homályosan éreztem ugyan ennek az igazságtalanságát, de nem foglalkoztam vele.

– Miért engem kérdez? – szólaltam meg. – Kérdezze Mát és Pát. Altát kérdezze. Mit számít, hogy én mit gondolok?

– Számít, mert… – De már nem vártam ki a válaszát. Beléptem a boltíves átjárón a magas, tető nélküli csarnokba, és a terem egyik szélén megállva jó mélyeket lélegeztem, és próbáltam a környezetemre összpontosítani: a falakon leömlő rózsákra, a kőlapok széles, mohával benőtt ösvényére, a tömpe fűre… Valaki gondozza, konstatáltam, ez itt egy kert, nem pusztán romok. Mulatságos, hiszen Lord Archimbolt minden egyebet pusztulni hagyott.

– Emmett. Beszéljen. Mi baj van? Ha nincs ínyére, hogy…

– Kérem, ne vegye el őt – mondtam, a két kezemmel takargatva arcomat.

– Jól van.

Hallottam a szavakat, amelyeknek azonban nem volt értelmük.

– Sajnálom – préseltem ki magamból fájdalmasan összeszorult torkomon át.

– Nem, természetesen úgy helyes, ha elveszi, én csak, nem is értem, buta egy dolog ez, nem aludtam ki magamat az éjjel, ez minden, felejtse el, amit mondtam, nem úgy értettem.

Megfogta a karomat, és maga felé fordított.

Azután megcsókolt.

Hatot kondult egy harang. Csaknem mérföldes távolból is felismertem a Kúria istállóihoz tartozó óra hangját, amely azonban a mozdulatlan, balzsamos levegőben akár az árok túlpartjáról is szólhatott volna.

Kisvártatva megismételte az órát – újabb hat kondulással –, s ez olyan hatást keltett, mintha maga az idő is megállt volna. Sosem tapasztaltam még ilyen csendességet; semmi sem mozdult, csak a víz remegett lágyan, ahogy egy felbukkanó hal egy pillanatra átütötte tükörsima felszínét. Madarak fakadtak trillára, majd újra elhallgattak. A nap időközben lebukott a hegy fái mögé, ám még ekkor is világos volt az égbolt; az esztendő leghosszabb napja lévén órák múlva lesz majd csak sötét.

– Emmett!

Körbefordultam. Darnay a félig beomlott ajtóban állt félregombolt ingben.

Szóra nyitottam a számat, de csupán mosolygásra tellett tőlem.

– Jól érzi magát?

– Igen.

– Helyes. – Lemutatott a fűre mellettem. – Nem bánja?

– Ugyan. – Összefacsarodott a szívem, ahogy erre elfordult. – Úgy értem, nem bánom.

Tétovázott, mielőtt helyet foglalt mellettem. Ahogy odapillantottam, valami rávetült a nyugalomra. Mintha egy idegen közelében ültem volna. Nem ismertem ezt a Darnay-t, ezt a hangot, ezt a leplezetlen arcot; és mégis ismertem őt, sokkalta jobban, mint a másikat, ez volt az a Darnay, akit mintha mindig is ismertem volna, attól a perctől fogva, hogy először megpillantottam. Felhúztam a térdemet a mellkasomhoz, hogy szűnjön végre a reszketésem.

– Fázik?

– Kezd hűvös lenni.

– A napon melegebb van.

– Jó itt. – Röviden egymásra pillantottunk, mosolyra húzódott a szánk, aztán újból elnéztünk.

Nagy sokára így szólt:

– Nem éhes?

– Nem. Hát maga?

– Nem igazán.

Újabb szünet. Petty hirtelen felvakkantott, majd nyüszíteni kezdett, mire egyszerre fordultunk a falrés felé.

– Békák – állapította meg Darnay. – Jól tettük, hogy kikötöttük.

– Igen.

Örvös galamb hívta álmos hangon a párját. Pontosan előttünk felbukkant, majd újra alábukott egy hal, nyílhegy alakú fodrozódást keltve a zöldes víz hátán. Megpróbáltam felidézni magamban azt a békés ürességet, amelyet egy pillanattal korábban éreztem, de képtelen voltam rá Darnay-val magam mellett.

– Hallgasson ide, Emmett.

– Mi az? – Ez úgy hangzott, mint egy semmiből jött támadás. Dermedten meredtünk egymásra.

– Tudnia kell – kezdte oly pedánsan, mintha diktálna –, ha úgy akar tenni, mintha mindez meg sem történt volna…

Arra figyeltem, hogy kipiszkáljam a körmöm alá bement földet.

– Maga ezt akarja?

– Öntől függ.

– Azt kérdeztem, hogy maga mit akar. – Nem szándékoztam ránézni, mégsem bírtam megállni. – Az én érzéseim miatt nem kell aggódnia, Darnay. A földműves néposztályra ugyebár jellemzőek a durva és alantas, könnyen kielégíthető vágyak.

– Elég! – Úgy kapta fel a karját, mintha egy ütést hárítana. – Mi ütött magába? Én csak annyit mondtam…

– Hogy elfutna. Hogy mindez mit sem jelentett. – Gyűlöltem magamat, amiért kimondtam.

– Ne legyen ostoba – kapta el a tekintetemet. Összeszorítottam a fogamat, és álltam a pillantását. Ha engedem, hogy lássa, miként érzek, az a végső megaláztatás.

Nem tudom, mit műveltem, mindenesetre kudarcot vallottam. Egyszer csak hatalmas, megkönnyebbült, örömteli mosoly terült szét a képén.

– Tehát nem kívánja titkolni? Helyes. Mert én sem.

Elakadt a lélegzetem. Azután hangtalan rázkódással széthullott bennem valami: akár egy évekkel korábban összetört cserépedény, amelynek valahogyan mégis sikerült megőriznie a formáját, amíg valaki fel nem billentette. Belőlem is kitört a nevetés.

Hosszú idő múlva végigsimított az arcomon a kézfejével; és ez a mozdulata legalább annyira felkavarta a lelkemet, mint az aznap délután egyéb történései.

Aztán… A Szent Iván-nap fordult éppen Szent Iván-éjbe, amikor megmámorosodva hazatámolyogtunk, és a keresztútnál hosszú csókkal váltunk el egymástól. Emlékszem arra a meggondolatlan, elfúlt csókra: oly nehezen engedtük el egymást, hogy sebeket ejtettünk a másikon. Vagy az egy másik aztán lett volna, a rákövetkező éjszaka, amikor a nyár sötétjében lopództam ki a találkánkra? Az idő összemosódott és mézesen hömpölygött. A nyárközépre következő napok, amelyeket Alta végigduzzogott, fényesen olvadtak egymásba. Semmi nem változott, mégis minden megváltozott: az élet ment tovább, burjánzott, egyszerre volt hétköznapi és kivételes. Ő segített nekem, amíg munkálkodtam – együtt dolgoztunk –, félmeztelenre vetkezve a hőségben, és csorgott rólunk az izzadság; amikor szünetet tartottunk, hogy megigyuk a gyömbérsört, amit Ma hozott nekünk, olyan mohón ivott, hogy kis híján megfulladt, a csuklója belsejével megtörölte a száját, és szélesen mosolygott rám. Aztán, aztán, aztán… Egyszer alkonyat- vagy pirkadattájt, már nem tudom pontosan, melyik volt, Darnay megfogta a kezemet, és összefűzte ujjait az enyéimmel; és egy másik, csillagfényes pillanat, amikor kalapáló szívvel nyomtam csókot a homlokára, butaság volt mindazok után, ami kettőnk közt történt, mégis tartottam attól, hogy talán elhőköl majd. Egy rózsa, amelyet a fal árnyékában szakított le, hogy a gomblyukamba tűzze, és amikor összerezzentem, odahajolt hozzám, és lenyalta a keskeny vércsíkot, ahol megkarcolt a tüske. És egy forró késő délután – az utolsó alkalmunk lett volna, mielőtt Alta megbocsátott neki? –, amikor egy lopott órát töltöttünk kettesben a romoknál, s ő odafordult hozzám, és újfajta gyengédséggel a hangjában, amibe beleborzongtam, így szólt:

– Talán mostantól szólíthatnál Luciannek.

– Azt hittem, úgy szólítalak.

– Nem. Mindig Darnay-nak hívsz. Ostoba érzés. – Elvigyorodott. – Különösen, amikor ugyanabban a mondatban szerepel a „Darnay” is meg a „kérem” is.

– Hallgasson, Dar… Hallgass, Lucian. – Oldalba böktem, ő meg nevetett. – Na és Alta? Észre fogja venni. Rá fog kérdezni, mikor kerültünk tegeződő viszonyba.

– Számít ez?

– Igen – ültem fel. – Nem mondhatjuk meg neki, hogy…

– Persze hogy nem, te lüke. Nem is úgy gondoltam. – Ő is felült, és úgy fordult, hogy a szemembe tudjon nézni. – Erről soha senkinek nem beszélhetünk.

– Tudom jól! Azért is mondtam.

– Rendben. Akkor szólíts ezután is Darnay-nak. – Felállt, és odább sétált.

Nyitottam a számat, hogy értésére adjam, ne játssza itt nekem a kegyelmes urat, de még idejében megfékeztem magam. A kőajtóhoz ütögette az öklét újra meg újra.

Feltápászkodtam, és odaballagtam hozzá. Szívem a torkomban dobogott. A vállára tettem a kezemet, vártam, hogy ellökjön magától, vagy mondjon még valamit. De nem tette.

– Lucian. Senki sem fogja megtudni.

– Gyűlölöm ezt. Fenemód gyűlölöm.

– Tudom. – Egyebet nem mondhattam. Hátradőlt, én meg lehajtottam a fejemet, és a tarkójának támasztottam a homlokomat. Fű- és nyáriföld-illata volt a hajának.

A következő pillanatban felnevetett – száraz, fájdalmas hangon –, és betúrt a zsebébe.

Kitartott valamit oldalra, hogy vegyem el. Valami csillogót.

– Hát ez?

– Eljegyzési gyűrű. Castlefordban vettem.

Összeszorítottam az állkapcsomat. Legszívesebben a földre taszítottam volna, a gyűrű meg repüljön csak az árokba. Ehelyett kézbe vettem, és megforgattam az ujjaim között. Egyszerű ezüstgyűrű volt fekete kővel, amely sziporkázva ragyogott a rá eső fényben.

Gyönyörű szép volt.

– Alta aranyat szeretett volna rubintokkal és gyöngyökkel – jegyeztem meg.

– Tudom. – Odafordult felém, és újból felnevetett. Ezúttal szívből. – Ismered Altát, nemigen zsenírozza magát, ha célozgatni kell valamire.

– Akkor miért…

– Tartsd meg.

– Mi? Hogy én? Miért?

– Most már aligha adhatom oda Altának.

– Zálogba tehetnéd. Vagy visszavihetnéd az üzletbe. Egy vagyonba kerülhetett.

– Viseld a nyakadban. Kérlek. – Rácsukta a kezemet a gyűrűre, s ahogy megszorította, a gyűrű a tenyerembe vájt. – Majd hozok neked hozzá egy láncot.

– Rendben van – mondtam, habár továbbra sem értettem a dolgot. – Majd egy cipőfűzőt használok hozzá.

Az árok széléhez sétált, és belemártotta a lábát a vízbe. A gyűrűt nézegettem, váltakozott a színe, ahogy ide-oda forgattam: előbb jégkék volt, aztán lila, mohazöld.

– Várjunk egy percet – mondtam. – Ha tudtad, hogy Alta másmilyet szeretne…

– A szívemre hallgattam – felelte hátra sem nézve.

– Úgy érted… – Elhallgattam. Láttam az arca kontúrját: mosolygott. – Tudtad – mondtam ki komótosan. – Nekem vásároltad, mert előre tudtad.

– Reméltem.

– Te számító, felfuvalkodott gazember. Mindent előre kiterveltél.

– Hékás, az nem felfuvalkodottság, ha igaza van az embernek.

Megragadtam. Ő megpróbált elgáncsolni, de kibillentettem az egyensúlyából, s egy darabig a víz peremén inogva huzakodtunk. Szűnni nem akaró nevetése a zsigereimig hatolt.

– Ne bízd el magad – mondtam. – Nem vagyok a szolgád. – Magam is nevettem közben, aztán már nem nevettem, és karnyújtásnyi távolságból meredtünk egymásra.

– Nem fogom – mondta. – Ígérem. Soha.

Vajon Alta észrevett valamit az arcomon, amikor bejelentette, hogy Lucian soron következő látogatásakor meg fog neki bocsátani? Reméltem, hogy nem, de ugyancsak nehéz volt titkolózni, miközben fenekestül felfordult az életem. És Alta oly jól ismert engem; néha azon tűnődtem, hogyhogy még nem vette észre, hiszen minden porcikám újjáéledt. Amikor Alta azt mondta:

– Legalább nem próbálta rám erőszakolni magát – el kellett fordulnom, nehogy nevetésben törjek ki, de közben sírni tudtam volna. Most majd minden visszatér a régi kerékvágásba.

Többé nem érinthetem meg, nem szólíthatom Luciannek. Rá se merek majd nézni, nehogy Alta leolvasson valamit az arcomról. Elviselhetetlen lesz, de nem tehetek másként.

Másnap gyűlöltem Luciant. Ő oly könnyedén vette a dolgot. Altának szólt minden mosolya, minden tréfáját neki címezte, és Alta elpirult és leszegte a fejét Lucian minden oldalpillantásától. Az én szívemet meg közben mintha felhúzták volna, mint egy órát, félő volt, hogy elpattan benne egy rugó. Aznap éppen a kőfaragóhoz hajtottunk, hogy elhozzunk tőle néhány elírt sírkövet, és azokkal cseréljük ki a tehénistálló polcait, hármasban ültünk egymás mellett, és Lucian úgy évődött Altával, mintha már jegyben járnának. Egy részem azt kívánta, bárcsak egyedül keltem volna útra, de az a tudat még rosszabb lett volna, hogy elmulasztottam a lehetőséget, hogy a közelében lehessek, még ha egyetlenegyszer sem nézett a szemembe. Miközben az utolsó kőtömböt emeltük fel a kocsi hátulsó részébe, feltekintett, azt hittem, végre rám néz majd; de a következő pillanatban már Altát segítette fel a bakra, és a márványba vésett feliraton tréfálkozott, hogy tudniillik kitöri-e húgomat a frász a szövegtől: KÉSZÜLJ A HALÁLRA. Csak képzelődtem volna? Vagy valóban így akarta a tudtomra adni, hogy csak játékszer voltam a számára? Egy ízben, midőn megálltunk, hogy Alta elvégezze a dolgát a bokrok mögött, Lucian a tarkómra tette a kezét. Oda akartam fordulni felé, de belém mélyesztette a körmét, hogy ne mozdulhassak. Minden idegszálam csomóba gyűlt és arra a pontra koncentrálódott, ahol összeért a bőrünk. Alta most is hallótávolságon belül volt. Szótlanul ültünk hát tovább, amíg ő vissza nem sétált hozzánk, egy bokrétával leplezve a tényt, hogy valójában pisilnie kellett.

Aznap este sem enni, sem aludni nem bírtam. Éjfélkor kiosontam a szobámból. Látnom kellett őt; ha nem vár rám a keresztútnál, kész voltam egészen a Kúriáig elmenni. Sűrű sötétbe burkolódzott a folyosó, amikor szobám ajtaja becsukódott mögöttem, s ahogy kezemet a falon tartva tapogatóztam, hallottam minden apró neszt, amelyet a vakolat egyenetlenségei keltettek az ujjaim alatt.

Kézben vittem a csizmámat, csupasz talpam alatt alig-alig nyikordult meg a padló.

Ám ahogy Alta szobája előtt haladtam el, húgom halkan kiszólt:

– Emmett? Te vagy?

Megbotlottam, levegő után kaptam.

– Csak ránézek Pettyre.

Alta olyan gyorsan nyitott ajtót, amiből azonnal tudtam, hogy nem az ágyból kelt ki. Csak a sziluettje rajzolódott ki a holdfényben, arca homályban maradt.

– Jól van Petty? Hallottál valamit?

– Nem, semmit. Bújj vissza az ágyba, pöttöm.

– Csak ha elüldögélsz velem egy kicsit. Nem jön álom a szememre.

Összeszorítottam a fogamat. Becsavarodom, ha nem láthatom Luciant. De mivel Alta ébren volt, és fülelt volna, hogy visszajövök-e, nem kockáztathattam. Hagytam, hogy bevonszoljon a holdsütötte szobába.

Semminek sem volt színe odabent; az ágytakarót szívek és tüskék fekete-fehér sakktáblája borította be, és szénfeketén ragyogott az ablak csücskénél megtapadt repkény. Idegennek tetszett az egész, mintha tükörben látnám.

Alta lefeküdt az ágyba. Leültem mellé, és vártam, de a lélegzéséből meg tudtam állapítani, hogy még mindig nem alszik. El nem eresztett volna, tenyere nyirkos volt. Próbáltam nem arra gondolni, amikor legutóbb éreztem egy másik ember verítékét a bőrömön.

– Em.

– Aludj.

Felverte a párnáját, és a másik oldalára fordult. Pillanatnyi csend után felsóhajtott, és hátát a falnak vetve felült.

– Nem tudok. Nem akarok. Emmett.

– Mi az?

– Mit gondolsz, Lucian szerelmes belém?

Megrándultam, mint egy kifeszített húr, aztán csendesen kifújtam a levegőt, és az izmaim elernyesztésére összpontosítottam. Oly hangosan vert a szívem, attól tartottam, Alta meghallhatja.

– Ne butáskodj.

Fészkelődött, sötét volt a szeme a holdsütötte félhomályban, arra számítottam, hogy ágálni fog. De csak összefűzte az ujjait, és így szólt:

– Miért lenne butaság?

– Hiszen ő a te… – Elhallgattam, és megvontam a vállamat.

Lágyan nevetett.

– Nem érdekes – mondta mosolygós hangon. Felhúzta és átölelte a térdét. – Mindennap itt van, Emmett. Rég elvihette volna Pettyet, hogy többé ne is jöjjön vissza. De nem így történt.

Megköszörültem a torkomat.

– Talán csak unatkozik.

– Nem. Ez a sors rendelése, Emmett. Tudom jól. – Előredőlt, megragadta a csuklómat. Az imént önkéntelenül elhúzódtam tőle. – Nem értheted, amíg veled is meg nem történik. Így lesz, Em. – Vett egy nagy lélegzetet. – Amikor először megláttam Luciant, minden megváltozott. Erre vártam egész életemben. Semmi sem lesz már olyan, mint azelőtt.

Nem feleltem. Valami suhogott és lecsapott odakint az udvarban.

Alta nem mondott semmi mást. Erősen szorította a csuklómat. Hátradőltem a székben, becsuktam a szememet, és igyekeztem kizárni a gondolatokat. A holdfény keresztülsiklott a padlón, valahányszor odanéztem, mind alacsonyabban és hosszabban nyúltak el az árnyékok. Elszundítottam, miközben arra vártam, hogy Alta eleresszen, de végül minden bizonnyal előtte aludtam el, mivel amikor felébredtem, már reggel volt, és mindketten elaludtunk. Hallottam, hogy panaszosan bőgnek a tehenek. Kiosontam a szobából, anélkül hogy Altát felébresztettem volna, és magam mentem ki megfejni őket; nem is tudom, miért, egyszerűen egyedül akartam lenni.

Miközben átöntöttem a tejet, megjelöltem a kondérokat, és a többi jószágot is elláttam, kellemetlen nyugtalanság vett rajtam erőt.

Most már ketten fogjuk összetörni Alta szívét, csak ő ezt még nem tudja.

Minden egyes nap, amelyet Luciannel töltött abban a hitben, hogy az szerelmes belé, és minden nap, amelyet a társaságukban töltöttem egyetlen szót vagy pillantást remélve, és semmit sem kapva… De hiszen nem tehetek róla, ez igazságtalan. Kell lennie valamilyen egyszerű, fájdalommentes módnak, amivel megszabadulhatunk Altától. Törtem a fejemet, és közben igyekeztem figyelmen kívül hagyni a gyomromat összerántó szégyenérzetet: képtelen leszek akár csak még egy napig elviselni ezt a gyötrelmet.

Amikor Lucian megérkezett – oly könnyedén pattant le a nyeregből, mint aki mormotaként aludta át az éjszakát –, Alta még harisnyában szaladgált, kezében lóbálva a fél pár csizmáját.

Lekiabált neki:

– Jövök már, Lucian! – aztán így kiáltott fel: – Em! Hol a csizmám másik fele? Tegnap még megvolt!

– Gondolom, valamelyik kutya vitte el. – Elnéztem, ahogy szobáról szobára futkos. – Gyere mezítláb. Kimegyek az ugarra, megnézem, lehet-e már boronálni. Darnay-t aligha fogja zavarni, ha úgy nézel ki, mint egy kódis.

– Várj meg! Itt kell lennie valahol.

– Majd gyere utánunk, ha megtaláltad. – Lementem a lépcsőn, miközben ő még az ágy alá is bekukkantott. Nem fogja megtalálni a csizmát; a padláson volt a legtávolabbi almás láda mögött. Szenvtelen pillantást vetettem Lucianre. – Elhagyta a fél csizmáját. Ellesz egy darabig. Megyünk?

– Rendben. – Emelt hangon: – Viszlát, később, Alta! – Azután egyszerre fordultunk meg, és jóformán szaladtunk a kapuig, versenyt vívtunk egymással, hogy ki ér oda előbb a reteszhez. Amint becsukódott mögöttünk a kapu, elvágtattunk, s közben úgy kuncogtunk, mint a gyerekek.

– Ez gonosz volt – mondta végül elfúlt hangon.

– Tudom. Menjünk vissza?

– Ne. – Összenéztünk, és még gyorsabb tempóra váltottunk. Petty izgatottan csaholva nyargalt mellettünk, mintha versenyeznénk.

Aztán már a boltíves átjárón vágtattunk keresztül, bevetettük magunkat a rom elzárt, félreeső részére; s ott végre megérinthettük egymást, és sokáig semmi sem létezett, csak Lucian szája, a keze, hozzám simuló bőre.

Utána, amikor lecsendesedtünk, Lucian megkérdezte:

– Miért utáltál engem annyira?

– Mert olyan uras voltál.

Felnevetett. A hátán feküdt, alkarjával takarta el az arcát a nap ellen. Végül továbbra is vigyorogva oldalt fordította a fejét, és a szemembe nézett.

– Bocsáss meg. Csak sosem hallottam még ilyen megvetéssel kiejteni ezt a szót.

– Tudod jól, hogy értem. Ahogy megálltál ott – nem szívesen mozdultam meg, csak a vállammal jeleztem az udvar felé –, mintha birtokolnád a területet.

– Birtoklom is. Szinte.

Felhúzódzkodtam ülő helyzetbe, és nekidöntöttem a hátamat a falnak. Egy százszorszépet pillantottam meg a lábamnál, és nekiálltam sorban kitépdesni a szirmait, mint amikor Alta szeret, nem szeret et játszik.

– A nagyapád kicsalta a földet az enyémtől – szólaltam meg. – Tudtál róla?

Az erdőt is, ahol állításod szerint „tilosban” vadásztam. Ez itt mind a miénk volt, amíg a nagyapád fel nem fogadott néhány ügyvédet, és eskü alatt azt nem állította, hogy mindig is a Kúriához tartozott.

Petty odakint fejvesztett ugatásba kezdett. Kissé elhúzódtunk egymástól, az inggombjaimmal matattam, ám a következő pillanatban újból elhallgatott.

Lucian visszaejtette a fejét a földre.

– A békák – mondta. – Nem, erről nem tudtam.

– Aztán meg elcsavartad Alta fejét, mint holmi, az első éjszaka jogát gyakorló földesúr. És amikor hazaértem, apám gyakorlatilag hajbókolt előtted.

– Mert megmentettem Alta életét!

– Én is jelen voltam. Ha te nem vagy ott, én mentettem volna meg.

– Ha én nem vagyok ott, nem ment volna rá a jégre – mondta Lucian.

– Szóval tudod?

– Igen, tőle magától.

Elmorzsoltam a százszorszép csupasz fejét a hüvelykujjam begyével. Ej, Alta. Eszesnek hiszi magát, erre elárul Luciannek egy ilyesfajta dolgot.

– Nem kellett volna elmondania.

– Emmett. – Kinyújtotta felém a kezét, de én nem mozdultam. – Ugye, tudod, hogy nem fogok fájdalmat okozni neki?

– Szerinted mi történne, ha tudna rólunk?

– Komolyan beszéltem. Csak kérned kell – mondta egészen lágy hangon –, és nőül veszem.

Megdörgöltem az arcomat, mintha egy foltot akarnék letörölni onnan.

Ő átfordult a másik oldalára, és a fal tövét borító mohaszőnyeget fixírozta.

Egy hangya iparkodott felfelé a kövön, Lucian odatartotta neki az ujját, a hangya átmászott rá.

– Nem gondolnád át s lennél mégis a titkárom? Felejtsd el a pénzt. Tedd félre Alta hozományára.

Erre nem feleltem. Felkönyökölt, hogy a fűbe pöckölje a hangyát.

– Kérlek, Emmett. Gondold meg. Ügyes lennél benne, tudom jól. Azzal a te paraszti eszeddel; jól van, jól van! – Hagyta, hogy félgőzzel a földre teperjem. Aztán felemelte az egyik kezét, és a hajamba túrt, de nem nézett közben a szemembe. – Töltsd velem ezt az éjszakát a Kúriában. Majd azt mondod odahaza a szüleidnek, hogy az állás ügyében kérdeztelek ki.

Eleresztettem.

– Micsoda?

– Egyetlen éjszakát kérek. Egyet, esetleg kettőt. Írok nekik egy levelet, amelyben megmagyarázom a helyzetet.

– Nem lehet, és ezt te is jól tudod. Teendőim vannak. Ha nem vagyok ott…

– Nem lehetsz ennyire pótolhatatlan.

Felültem. Magasan állt a nap; későbbre járt az idő, mint hittem volna.

– Egy gazdaságban nem várja meg az embert a munka, Lucian.

– Alta hetekig betegeskedett. Ki fogják bírni nélküled néhány napig.

Kérlek, Emmett.

Feltérdeltem, és tovább matattam az inggombjaimmal.

– Most mennem kell.

Elkapta a csuklómat.

– Nem bírom elviselni, hogy úgy kell együtt lennem veletek, mintha a szemem csak Altát látná.

Ránéztem, majd el. Valami átcikázott a lila akácon a fejünk felett, és barna szélű, elefántcsontszín szirmok zápora hullott alá. Egy vadgalamb lusta, elégedett burukkolása szállt a víz felett; a messzi távolból birkabégetés és óraütések hallatszottak.

– Jól van – mondtam, és legjobb meggyőződésem ellenére engedtem neki, hogy magához vonjon.

Szélesen mosolygott. Úgy éreztem, sosem fogom elfelejteni, hogy festett e pillanatban, összehúzta a szemét a fényben, s egy fűszál tapadt a homlokára.

– Tudom ám, miért gyűlöltél – mondta. – Vágytál rám, és ez megrémített téged.

Lucian szobája a Kúriában egészen fent, az eresz alatt helyezkedett el; zsúfolt volt, lejtős plafonnal és egy parányi vaskályhával, de volt egy szárnyas ablaka, amely a teraszra és alant a kastélyromra nyílt.

– Azelőtt cselédszoba volt – mesélte Lucian, miközben körülnéztem. – Szerettem volna a lehető legtávolabb lenni a bácsikámtól. – Önkéntelenül is az ajtóra ugrott a tekintetem, de ő két karját a fejem mellett a falnak támasztva kelepcébe zárt. Elmosolyodott.

– Nyugalom – tette hozzá. – A trófeaszobában alszik, nem szeret lépcsőt mászni a köszvénye miatt. Ráadásul állandóan részeg. Egyszóval kedvedre zajonghatsz.

– Miért zajongnék? – Közelebb hajolt, és megharapta a fülemet, én meg nevettem; aztán elakadt a lélegzetem, s egy darabig arra kellett koncentrálnom, hogy ne fulladjak meg.

Az idő kitágult és összezsugorodott, pillanatokra és örökkévalóságokra esett szét: a gyönyör rándulása, napfény a mennyezeten, ujjai a vállamba vájtak, félhomály, és a nálunknál is öregebb bor testes illata. Az ő gyűrűjének súlya a nyakamban hordott madzagon. Fölém hajolt, a szájába vette, és megcsókolt. Az érzés, ahogy a fogamhoz koccan a fém, a só, a kő és az ő nyálának íze. Éjfélkor az istállóóra hangjára ébredni, és megpillantani őt, ahogy az ablakpárkányon ül a holdfényben. Maga a hold a rácsos ablakon túl: hálón fennakadt gyöngyszem. Már azt sem tudtam, ki vagyok.

Megújhodtam, idegenné váltam, Luciané voltam.

Sosem voltam még ennyire boldog. Nem is tudtam, hogy ez lehetséges.

Reggelre kelve hitetlenkedve heverésztem, a boldogság szinte elvakított, és úgy kapaszkodtam az ágy peremébe, mint egy hajótörött. Otthon kellett volna lennem, hogy dolgozzam, de az mintha valaki másnak az élete lett volna, nem az enyém. Így vagy úgy majd el lesznek végezve a teendők; fényűző érzés volt mozdulatlanul elnyújtózva hallgatni a madarak énekét abban a tudatban, hogy éppen munkát kerülök és gondtalan vagyok. Későre járt, a nap lassan felkúszott az ágy oldalán a gyűrött takaróra és Lucian lábára. Úgy aludt, mint akit fejbe vertek, egyik karjával a feje fölött, csuklója bőrén átsejlettek a kék erek. Álmában kisimult az arca, és az ajka is szélesebbnek tűnt. Hosszasan figyeltem, s közben elképzeltem kisgyermeknek és öregembernek. Végül muszáj volt felkelnem, részint azért, mert Lucianben gyönyörködni kínszenvedéssel ért fel, részint azért, mert vizelnem kellett.

A folyosó tömött, nyári csendjében osonkodva grimaszt vágtam, valahányszor megreccsent a padló. De egyetlen ajtón sem mertem benyitni, nehogy a házvezetőbe, vagy ami még rosszabb lett volna, Lucian bácsikájába botoljak. Végül egy szűk grádicssor tetején nyitottam ki egy ablakot, és az odalenti virágágyasba ürítettem ki a hólyagomat. Azt hittem, tudom az utat Lucian szobájához, de túl messzire elkóboroltam; egyszer csak egy hosszú, sötét folyosón találtam magam, mindkét oldalán csukott ajtókkal. Ez a jellegtelen szimmetria nyugtalanná tett. Végül aztán amilyen lassan és halkan csak tudtam, benyitottam az egyik ajtón abban a reményben, hogy megpillanthatom az ablakot s azon túl a külvilágot: akkor legalább annyit megtudhatok, hogy melyik oldalán vagyok a háznak. De amikor bekukkantottam az ajtórésen, mindjárt láttam, hogy kár volt óvatoskodnom. Csak egy raktárszoba volt lejtős mennyezettel és egyetlen porlepte ablakkal a túloldalon, ahonnét a felhajtóra meg a mögötte elterülő erdőre nyílott kilátás. Meleg porszag ülte meg a levegőt, mintha egy fürdőbe léptem volna be.

Ásítottam, és bementem. Dobozokkal meg régi bútordarabokkal zsúfolták tele a szobát, alig tudtam utat vágni magamnak közöttük. Valami négyszögletes volt a falnak támasztva szutykos bársonylepellel leborítva. Lehúztam a leplet, és egy sápadt, sötét szemű, loknis nő portréját leltem mögötte, aki bágyadtan kornyadozott a mögötte látható virágzuhatag előtt.

A keret alján az állt: Elizabeth Sassoon Darnay. Lucian édesanyja volna? A festmény korából ítélve inkább a nagyanyja lehetett. Közelebb hajoltam, hogy felkutassam rajta Lucian vonásait. Érdekesen semmitmondó, melankolikus kifejezés ült a tekintetében – semmi sem volt benne Lucian éles ravaszságából –, a homlok formája ellenben mintha hasonlított volna.

Hátraléptem, hogy távolabbról is megszemléljem, és egy bádogládába ütköztem.

Csiklandozta valami az orromat, eltüsszentettem magam. Lehuppantam a ládára, és csaknem összetörtem egy üveg mögé rejtett pillangópreparátumot.

Előttem egy másik doboz volt. Szórakozottan magam elé húztam, és felnyitottam.

Könyvek.

Kis híján félrelöktem; most, hogy már tudtam, mik ezek, féltem hozzájuk érni, mintha szennyesek lennének. De semmi rossz nem történhetett velem – ezen a meleg, csendes padláson biztosan nem, miközben Lucian is ugyane fedél alatt alszik. S amikor kiemeltem a legfelső kötetet, és fellapoztam, mit sem éreztem abból az émelyítő érzésből, amelyre a kikeletnapi vásárban beszerzett könyv kapcsán emlékeztem. A szavak egyszerűen csak szavak voltak. Esztendeim februárjában jártam, oly zsenge korban, hogy még bevont a gyermeklét dere, nem adva helyet a hajadonság első  kivirágzásának, amidőn egy úriember első érintése sebet ejtett szűzi ártatlanságomon. Előrébb lapoztam. Ugyanilyen érdektelen passzusok jöttek sorra Vénuszra meg Priaposzra tett utalásokkal. Gigászi szerszáma, melyet nem a Gyönyörök Kertjének nyitva álló kapuja felé lökött, hanem az alsóbb régiók felé…

Felnevettem.

– Mit művelsz?

Megperdültem. Lucian félmeztelenül támaszkodott az ajtónak, haja az arcába lógott. Az én ingemet viselte, amelyen egyetlen gomb volt csak begombolva. Ernyedt tagokkal, mosolyogva indult meg felém. Azt hittem, megcsókol, de megdermedt.

– Mi az?

– Egy könyv. Most találtam.

– El sem hiszem, hogy képes vagy elolvasni. – Kikapta a kezemből, és meglendítette a karját, mintha el akarná dobni. Aztán megtorpant. – Ó.

– Mi az?

– Azt hiszem, hamisítvány. Csak egy regény. Alighanem ezért van itt, nem pedig apámnál a…

Nézd csak. – Felnyitotta előttem a könyvet, és rámutatott a belső oldalon látható címre. – Kizárt, hogy ez egy eredeti Sourly legyen. Először is, lehagyták az „e”-t a Madame végéről.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Madame Sourly? Száz éve a pornográf kötések úrnője. Várjunk csak, regények? – tette hozzá gunyoros hangon. – Azok nem igazi könyvek. Írják őket, mint a magazinokat. Nem valódi emberek valódi emlékei. Kitalációk.

Ne is törődj velük. – Becsukta a könyvet, és félmosollyal rázta a fejét. – Mily ártatlan vagy, el sem hiszem.

– Honnét tudnék bármit is, amikor senki nem mond nekem semmit?

– Ó, hogyne, a tiszta lelkű szüleid. Ne félj, nem fog fájni.

– A pokolba veled, Darnay.

– Hiszen imádlak. – Orcámra nyomta a száját, és azt dünnyögte: – Te kis ártatlan. Sosem volt könyv a kezedben, sosem bújtál ágyba sem lánnyal, sem fiúval énrajtam kívül. – Vigyorogva húzta be a fejét, amelyet éppen megcéloztam. Aztán megragadott, és lehervadt a mosolya. Egymásra meredtünk.

Odalentről tompa puffanás hallatszott. Lucian a hang irányába fordult.

– Kopogtattak?

– Nem tudom. A házvezető majd kinyitja, nem igaz? – Egyszerre törékenynek tűnt a nyári csend; egy pillanatra sem akartam beengedni a külvilágot.

– Ha a szakácsnőre célzol, ő csak esténként van itt.

– S a bácsikád?

– Ugyan. Jobb, ha lemegyek. – Felállt, és elkezdte begombolni az ingét.

– Igazán? – nyúltam oda, és kigomboltam az ingét éppoly gyorsan, ahogyan ő begombolni próbálta. – És ha valami meggátol az öltözködésben? Lehet, hogy így kéne lemenned.

– Nagyon vicces, Emmett. – De nevetett. – Talán csak a péklegény az.

– Majd éhezünk. Nem érdekel. – A dörömbölés elérte a crescendót, majd abbamaradt. – Látod? Máris megoldódott a probléma.

– Jól van. – Hátradőlt, és hagyta, hogy lehúzzam róla az inget. Veríték gyöngyözött a kulcscsontja gödrében. Ám ahogy közelebb hajoltam hozzá, elmozdult kissé, így nem érhetett össze a szánk.

– Mi az?

– A könyv – felelte. – Honnan tudtad, hogy hamisítvány? Merthogy tudtad, nemde?

– Nem tudom. Épp csak nem ragadott magával, ennyi az egész. Számít ez?

– Nem. Viszont lenyűgöző. Apám kedvelne téged. – Távoli, ironikus fény villant a szemében, amitől kellemetlen érzésem támadt. – Megfejthetetlen talány vagy, Emmett. Oly ártatlan, mégis…

– Hagyjuk ezt a marhaságot az ártatlanságomról, rendben?

– Legyen így – felelte vigyorogva. – Amennyiben engeded nekem, hogy maradéktalanul véget vessek neki.

Mire négyet ütött az istálló órája, már farkaséhesek voltunk. Kimásztunk a dobozok közül, ahol helyet csináltunk magunknak

– El sem hiszem, hogy itt csináltuk a nagyanyám előtt – mondta Lucian, és leosontunk a lépcsőn, el a trófeaszoba mellett, majd beléptünk a szellős, sivár konyhába. Ott aztán teletömtük magunkat hideg pitével, pácolt hússal meg kaláccsal. Addig fel sem tűnt nekem, milyen rég ettünk utoljára. Végül csatatérre emlékeztetett a konyhaasztal, maradékok, morzsa meg hússzósz terítette be, de amikor fel akartam takarítani a romokat, Lucian a fejét rázta.

– Hagyd csak. Ezért fizetjük.

– De odahaza Ma engem megölne, ha így hagynám magam után a konyhát.

Lucian kézbe vette az utolsó szelet pitét.

– Gyerünk – mondta teli szájjal –, nem akarom, hogy meglássanak. – Azzal kisétált. Némi tétovázás után hamar a mosogatóba halmoztam a tányérokat, sebtében letöröltem az asztalt, és kisiettem utána.

Amikor utolértem, a hallban állt a kiugró ablakfülke előtt, és olvasott valamit. Feltekintett.

– Sajnálom – mondta. – Őszintén sajnálom, Emmett.

Megrándult a szívem, mint nehezéksúly egy kötél végén.

– Mit sajnálsz?

– Semmi baj, ne vágj ilyen rémült képet, csak apámtól jött üzenet. – Egy kék cédulát lobogtatott felém. – Castlefordba kell utaznom.

– Most? Csak nem lehet ennyire sürgős.

– Sajnálom.

– Tegyük fel, hogy nem kaptad meg. Az üzenetek el szoktak kallódni.

– Te nem ismered őt, Emmett. – Körülményes mozdulattal lehajolt, hogy felvegye a szőnyegről a feltépett kék borítékot. – Ha ellene szegülnék, megtalálná a módját, hogy megbánjam.

– Ugyan már, Lucian. Amiatt nem főtt a fejed, hogy titokban kelj egybe Altával, de félsz szembeszegülni apáddal egy sürgöny miatt? – Nem válaszolt rögtön, vettem egy nagy lélegzetet. – Vagy akkor talán hazudtál?

– Nem! Persze hogy nem hazudtam. – A tekintetemet kerülve feszes rudat sodort a cédulából. – Csak talán nem gondoltam át, sajnálom. Nyúlszívű alak vagyok, ez az igazság.

– Nem lehet ennyire szörnyű az apád. És édesanyád bizonyára…

– Te nem ismered apámat! Vannak furcsa dolgai. – Parányi kék csomagocskát hajtogatott a papírból. – Anyám meg hagyja őt garázdálkodni. Szemet huny. Még az is jobb, mint ha apám minden egyes alkalommal kiradíroztatná az emlékeit.

A beállt csendben Luciant figyeltem. Elkínzott, távoli kifejezés ült az arcán, újra a régi álarcát viselte. Most már értettem, miért nem ejt szót soha a családjáról.

– Menj hát – szólaltam meg.

– Őszintén sajnálom, Emmett.

– Indulok én is, csak hozom a csizmámat.

– Nem muszáj most azonnal elmenned.

– Talán segítsek csomagolni? – Elégedetten láttam, hogy megrándul az arca.

Sarkon fordultam, és felszaladtam a lépcsőn, rohantam ész nélkül, és meg sem álltam az eresz alatt meghúzódó parányi, fülledt szobáig. Izzadság- és borszag volt odabent. Egy részem maradni akart, elnézni a feldúlt ágyat, a kis kályhát, meg az ablakból nyíló kilátást, amíg kitörölhetetlenül bele nem ég az egész az emlékezetembe; de csak a csizmámat kaptam fel, azután betettem magam mögött az ajtót.

Amikor visszaértem a hallba, Lucian az ablaknál állva bámult kifelé.

Hátrafordult felém, de nem mosolyodott el.

– Meglátogatlak, amint visszaérkeztem.

– Igen.

– Ügyelj Pettyre.

– Igen.

Újabb csend. Léptem egyet felé. Ugyanebben a pillanatban ő is közelebb lépett hozzám, így kis híján összeütköztünk. Kezembe fogtam az arcát. Úgy csókoltuk egymást, mintha megállíthatnánk a Föld forgását, mintha ellenségek is volnánk amellett, hogy szerelmesek vagyunk, mintha utoljára látnánk egymást.

Tudtam, mit akarok neki mondani, mégis egyetlen szó nélkül hagytam ott.

Amikor hazaértem, az üres udvar oly békésen nyújtózott előttem a napsütésben, mintha festményen látnám. Nem volt senki a csűrben, hogy megolajozza a szénakaszálót; és a disznóknál sem ganéztak ki. Amikor kinyitottam a kaput, nagy ugatva rohantak ki elém a kutyák, mintha akarnának valamit. Száraz volt a táljuk. Megtöltöttem vízzel, Pettyet is megitattam, aztán a kúthoz hajolva jeges vizet fröcsköltem az arcomba, és a nyakamat is benedvesítettem. Sajgott a fejem, és szúrt a szemem a fáradtságtól, de ha iparkodom, még bepótolhatom az elmulasztott munkát.

Úgy talán nem haragszanak meg rám. Görcsbe rándult a gyomrom, ahogy eszembe jutott, milyen állapotba került Pa, amikor Alfred egyszer két napig nem jött, anélkül hogy bárkinek is szólt volna előtte; hanem az szénakaszáláskor történt, s mint kiderült, Alfred holtrészegen hevert egy castlefordi árokban. Én csupán egyetlen éjszakát töltöttem más fedele alatt, s már újra itt vagyok, munkára készen.

Bementem a csűrbe a vasvilláért. De olyan sűrű volt a csend, végül azon kaptam magam, hogy a vasvillát a disznóól falának támasztva, félrefordított fejjel hegyezem a fülemet.

Mintha beteg lenne a háznál; fojtott mozdulatlanság ülte meg a levegőt, akárha víz alatt lennék. Az udvaron átvágva bementem a házba, de odabent is ugyanezt tapasztaltam.

Lábujjhegyen indultam meg a lépcső felé, és oly hangosan vert a szívem, hogy még a falak is visszhangoztak bele. Aztán lehalkított hangon megszólalt valaki, mire megperdültem. A szalonból jött a hang, ami furcsa volt egy hétköznapon, hacsak nem vendég jött a házhoz. A kitárt ajtóhoz lopództam, és belestem.

Anyám leszegett fejjel ült a kereveten. Pa a kandallónál állt.

Benyitottam. Anyám feltekintett rám. Látszott rajta, hogy korábban sírt.

– Emmett – így Pa. És az ő szeme is könnyes volt.

XVIII

Szótlanul meredtek rám. Porszemcsék táncoltak a levegőben, lustán szállongtak fény és árnyék határán, a pillanat törtrésze alatt láthatóból láthatatlanná válva. A beeső fényen túl szépiaszínű sötétség terült el, s mintha minden megfakult volna; sárgás színezete lett a tapétának, és bizonytalan homályba vesztek a fali nyomatok. Szürke fátyol vonta be a viaszgyümölcsöket a komódon álló üvegbúra alatt; valahogy bejutott az üveg alá a piszok. A sarokban elszáradt levéldarabka tapadt a mennyezetre, ahol a fordulókor még egy borostyánfüzér lógott.

Anyám egyszer sem sírt azóta, hogy Joe Tanner belopózott a fedezőménhez az istállóba, és a ló halálra rugdosta; előtte meg csak amikor a csöpp Freya Smith a malomkerék alá került.

Olyanra pedig nem is emlékeztem, hogy Pa sírt volna. Most viszont kivörösödött az arca ott, ahol letörölte róla a könnyeket, véreres volt a szeme, és nedvesen elnyílt az ajka. Volt ebben a látványban valami illetlen, mivel csupaszságot, nyers húst idézett.

Történt valami Altával.

E felismerés kiszippantotta a levegőt a szobából, és kis híján levert a lábamról. Képtelen voltam megszólalni; a csend is elviselhetetlen volt, ám az még rosszabb lett volna, ha megtöri valami.

Végül Ma szólalt meg:

– Ülj le.

Egy pillanattal korábban még vizenyős érzés áradt szét a végtagjaimban, majdnem orra is buktam; most viszont akarattal sem tudtam volna behajlítani őket.

– Mi történt?

– Te mit gondolsz, fiam? – Pa fáradt, már-már lágy hangon beszélt.

– Ő merre van? – Anyám nagyot sóhajtott, engem meg már a rosszullét környékezett. – Altával van valami, igaz? Jól van? Mi történt, mondják el!

– Alta? – ráncolta Pa a homlokát. – Odafent van.

– Kissé megkésve gondolsz a húgodra, nemde, Emmett?

Csend. Anyám arca akár a jég: rezzenéstelen, fehér és lélegzetelállítóan engesztelhetetlen.

Tekintetem előbb Pára siklott, majd vissza anyámra, és akkor megértettem.

– Én – szólaltam meg, és utálatosnak találtam elvékonyodott hangú hebegésemet. – Én nem…

– Nem tudom, mit mondjak neked, kölyök – így Pa. Sosem gondoltam rá öregemberként, de most úgy kapaszkodott a kandallóba, mintha nagyon is szüksége lenne a támaszra. – Fiam. Azt hittük, derék legény vagy. Büszkék voltunk rád.

Egyre inkább elnyúlt a csend, körém zárult, fojtogatott.

– De én… – kezdtem újra a hebegést. – Én csak… – Mintha újra kéne tanulnom olvasni: a legegyszerűbb szavak is elérhetetlen távolba kerültek tőlem.

– Hogy tehetted? – Altát hallottam ki anyám hangjából, csak éppen ez egy felnőtt, megvénült, reményvesztett Alta volt. – Nem értem, Emmett. Magyarázd meg. Miért?

– Mit miért?

– Miért döntöttél úgy, hogy tönkreteszed Alta jövőjét. Miért hazudtál mindnyájunknak?

Miért dobtál el mindent, amire tanítottunk?

– Semmi ilyesmit nem tettem! – Végre leért a levegő a tüdőmbe, és képes voltam megszólalni. – Sosem hazudtam! Én csak… egy percig sem akartam rosszat Altának.

– Hogy merészeled ezt állítani! – dőlt előre anyám, mintha összpontosítania kellene a levegővételekre. – Tisztában voltál Alta érzéseivel. Tudtad, mit érzünk mi mindannyian, hogy mennyire reménykedtünk. – Nyelt egyet. – Engedtük, hogy velük múlasd az időt, amikor dolgoznod kellett volna. Megbíztunk benned. S te mindent tönkretettél. Méghozzá tudatosan. Miért?

– Mert… – Elhallgattam. Rogyadozott a térdem, mintha vipera elé léptem volna a fűben. – Altának ehhez semmi köze. Maguknak sincs hozzá közük.

Pa tett néhány lépést a szoba közepe felé.

– Ne beszélj így. Nem vagy te olyan fiú, aki így megfeledkezik a családjáról. Akármit műveltél is azzal a fiúval, az nem azért történt, mert akartad. Te nem vagy olyan.

Rámeredtem. Apám azt akarta, hogy legyek rosszindulatú, féltékeny és bosszúálló; azt akarta, hogy a gyűlölet vezérletével kövessem el, amit elkövettem. Mert máskülönben olyan lennék. A reszketés elindult felfelé a lábamból, és úgy rázott, mint egy földrengés. Lucianre vágytam, senki másra. Mivé váltam ezáltal?

– Könyörgök – szólaltam meg. – Nem úgy volt, ahogy gondolják. Ez több mint… fontosak vagyunk egymás számára.

Anyám hirtelen szívta be a levegőt.

– Hallgass.

– Kérem magukat – mondtam elcsukló hangon.

– Fogd be a szádat! – Pa róni kezdte a szobát.

A mennyezeten megtapadt borostyánlevélkére szegeztem a tekintetemet.

Emlékeztem rá, hogy Lucian egy széken imbolyogva akasztotta fel a füzért még a fordulóünnep előtt; az volt a nap, amikor keringőztünk, és nekem elakadt a lélegzetem a közelségétől. Készületlenül ért az emlék; beharaptam az arcomat, jó erősen, és a fájdalomra összpontosítottam.

– Ami történt, megtörtént – közölte Pa. – Soha többé ne essék róla szó. Ha még egyszer ilyesmire vetemedsz, Emmett, elfelejtheted a családodat. Megértetted?

Lassan így szóltam:

– Ilyesmire?

– Ha még egyszer hozzáérsz egy másik fiúhoz vagy férfihoz. Vagy hagyod, hogy az nyúljon hozzád. Ha még egyszer ilyesmiről hallunk, legyen az akár csak pletyka vagy hitvány szóbeszéd. – Rövid szünetet tartott. – Világosan beszéltem?

Nem bírtam elviselni, hogy Pa úgy mered rám, mint egy idegenre. Ha most igennel felelek, megbocsátanak nekem; minden visszatérne a régi kerékvágásba, és úgy tehetnénk, mintha…

– Kérem, hallgassanak meg. Ma, kérem. – Anyám felé fordultam, és minden erőmmel igyekeztem eltekinteni az arckifejezésétől. – Jobb életet akarnak Altának és nekem, így van?

Lucian állást kínált nekem Castlefordban. Dolgozhatnék neki.

– Miről beszélsz?

Egyre emeltebb és pergőbb hangon beszéltem, de képtelen voltam türtőztetni magam.

– Miért Alta legyen az, aki megmenekül? Azt remélték, hogy Lucian kimenekíti őt innen.

Miért ne menekíthetne ki helyette engem? Elmegyek, és a titkára leszek.

Pa közbevetette:

– Úgy érted, a ringyója.

Hirtelen lett csend a szobában, mint olyankor, amikor leejtünk valami törékeny tárgyat.

– Robert – így Ma.

– Erről van szó, nem igaz?

Egyszerre megkeményedett a hangom, magam sem tudtam, hogy mitől.

– Azt akarták, hogy Alta a felesége legyen – mondtam. – Még most is lehet az. Ha megkérem rá, meg fogja kérni Alta kezét. És meglehet az örömük.

Anyám felállt.

– Mondd meg őszintén, komolyan gondolod?

Haboztam.

– Gondolkozz csak rajta – folytatta Ma ugyanazon a csendes hangon. –

Tényleg úgy hiszed, hogy Alta még hozzámehetne azok után, hogy te meg ő, mindezek után… Azt hiszed, hagynánk, hogy egy efféle ember hozzányúljon a lányunkhoz. És úgy képzeled, Alta beéri egy olyan férfival, aki azért kéri meg a kezét, mert te megkérted rá.

– Ha Alta még most is akarja őt.

– Mit nem merészelsz? Miből gondolod, hogy te bármit megtehetsz, miközben Altának be kell érnie a te maradékoddal? Hogy mered azt állítani, hogy ily kevéssel is boldognak kellene lennie?

– Nem ezt mondtam!

– Elég! – Pa odalépett kettőnk közé. – Fejezd be, Hilda. Nem akarok többet erről hallani.

Emmett, menj a szobádba. Holnapra elfelejtjük az egészet. Most azonban ne is lássalak.

– Csak hadd magyarázzam meg… – mondtam, azt sem tudva, pontosan melyikükhöz beszélek.

Ma közelebb lépett hozzám, és felemelte a kezét. Ostoba módon – rettenetes módon – összerezzentem; de csak az orcámon simított végig roppant gyengéden, mintha még mindig gyerek volnék.

– Hát, nem érted, Emmett? Megbocsátunk. Kapsz tőlünk még egy esélyt. Kérlek, élj vele. – Megremegett a hangja, és megköszörülte a torkát. – Kapsz még egy esélyt, hogy a fiunk légy.

Botladozva mentem fel a lépcsőn. Nem voltam ura a tagjaimnak. Amikor bevertem a nagylábujjamat a legfelső grádicsba, vagy a korlátba ütöttem a könyökömet, nem éreztem mást, csupán egy tompa puffanást, mintha tőlem egészen távol történt volna valami.

Alta szobájának csukva volt az ajtaja. Megtorpanás nélkül elmentem előtte, aztán valami mégis arra késztetett, hogy visszanézzek. Megmozdult az ajtó alatti árnyék, ebből tudtam, hogy Alta ott áll.

– Alta.

Semmi. De ott volt, mert az árnyék észrevehetetlenül odább oldalazott, el az ajtó közeléből.

Feltéptem az ajtót. Elakadt a lélegzete; de mielőtt megszólalhattam volna, levegő után kapott, kihúzta magát, és arcul ütött.

Sisteregni és sziporkázni kezdett körülöttem a világ, és megtelt vörös és fekete foltokkal.

Csengett a fülem, mintha üveg készülne ripityára törni.

Alta ordibálni kezdett velem. Rohadt, ütötte meg a szó a fülemet. Undorító szemét. Mocsok…

És folytatta, olyan szavakat vagdosott a fejemhez, amelyekről nem hittem volna, hogy ismeri őket, s amelyek az adott pillanatban nem fájtak ugyan, de később bizonnyal begennyednek majd.

Visszaütöttem.

Erre elhallgatott, elkerekedett szemmel nézett rám, arca lángba borult.

Láttam ujjaim nyomát az orcáján. Életemben először nem érdekelt, hogy fájdalmat okoztam neki, és nem érdekelt, hogy nem érdekel.

Hallottam magamat, ahogy azt kérdezem tőle:

– Honnan tudták meg?

– Követtelek. Egyszer rózsa volt az ingedre tűzve, amikor megjöttél, abból tudtam, hogy a romoknál jártatok. Tudtam, merre keresselek. Láttalak benneteket. – Nyelt egyet. Senki emberfiára nem nézett még úgy, ahogyan ekkor rám nézett: remegett az arca a dühtől, a gyötrődéstől, meg egyfajta furcsa, felnőtt közönytől az érzései kimutatását illetően… – Mondjam ki? Láttalak bennetek. Paráználkodni.

Becsuktam a szememet.

– Tudom, hogy te dugtad el a csizmámat, Emmett. Szándékosan hagytál hátra. Hosszasan keresgéltem, aztán felhúztam a szép cipőmet, és utánatok indultam. Látni akartam Luciant.

– Nyelt még egyet. – De amikor rátok leltem, éppen beszélgettetek. Rólam. Arról, hogy mit sem számítok.

– Sosem mondtam ilyet.

– S hogy ő képtelen tovább azt színlelni, hogy szeret engem.

– Alta.

– Mindegy. Mit érdekel ez téged? Hiszen vele nevettél. – Megemelkedett, majd elcsuklott a hangja, de egy pillanat múlva folytatta: – Így hát hazajöttem. Nem akartam elmondani Mának és Pának, de mikor egész éjszakára elmaradtál, már nem bírtam nem elmondani.

Elnyomtam magamban a gondolatot, hogy vajon mit élhetett át közben.

Hiszen nem volt joga ehhez az érzéshez. Pontosan tudta, mekkora fájdalmat okoz majd vele, ha elmondja nekik.

– Először úgy vélték, tévedtem. Aztán azt is elmondtam, hogy megőrizted a tojást, amit Luciantől kaptál a kikeletnapi vásárban.

– Te kutattál a holmim között?

– Elmondtam, hogy Lucian hátát szeplők borítják. S hogy mit láttam, mit műveltek. – Csend.

Csak képzeltem volna, hogy diadalmasan megremeg a hangja? Felszegte az állát. – S akkor már hittek nekem.

A kezembe temettem az arcomat. Legszívesebben megsemmisültem volna.

– Pa levelet írt Lucian családjának Castlefordba. Biztos akart lenni benne, hogy nem találkozol vele többet.

– Nem lett volna szabad elmondanod – mondtam önmagam számára is idegenül csengő hangon. – Semmi közöd nem volt hozzá, Alta.

– Szeretem őt. – Rövid szünet, majd: – Szerettem.

No, persze. Az ütőkártya. A szó, amelyet ha én mondtam volna ki… de inkább nem fejeztem be ezt a gondolatot. Nyíltan a szemébe néztem, és minden csepp megvetésemet beleadtam a következő szavakba:

– Igazán kár volt beárulnod minket. Ha nem teszed meg, Lucian elvett volna téged.

Rám meredt.

– Hazudsz.

– Most már mindegy, nem igaz? – Émelyítő, rettenetes elégedettség töltött el attól, hogy a szemem láttára sápadt el, végül pislogott néhányat, és potyogni kezdtek a könnyei. Aztán kialudt a kaján boldogság szikrája, és csak hamu maradt utána.

Távozásra készen megfordultam, ám ekkor a szoba sarkában megakadt valamin a tekintetem. Alta tánccipője, az elefántcsontszín selyemcipellő, húgom büszkesége és öröme hányódott a falnál, mintha oda sem figyelve rúgta volna le a lábáról.

Emlékeztem, mennyire felderült az arca, amikor a két esztendővel ezelőtti születésnapján kicsomagolta a selyempapírból; akkora palávert csapott a múlt esztendei aratásnapi vacsorán, hogy a legsárosabb útszakaszon kénytelen voltam őt a karomban cipelni, csak hogy a cipellő makulátlan maradjon. Később valaki azt mondta: – Úgy táncolsz abban a cipőben, akár egy tündér. – Mire oldalba böktem, és odasúgtam neki: – Inkább kobold – és akkor olyan kuncogóroham tört ránk, hogy ki is kellett mennünk. S ő még akkor is erősködött, terítsem le elébe a kabátomat a földre, hogy arra lépjen. Most pedig fű- és sárfoltok csúfították a cipellőt.

– Sajnálom – mondtam. – Nem akartam neked fájdalmat okozni.

– Menj innen, Emmett.

Haboztam. Először arra számítottam, hogy mindjárt megenyhül majd, mint kicsi lány korában olyankor, amikor hisztit rendezett; de csak nézett rám mereven, amíg el nem takarodtam.

A saját szobámban találtam magam, bár fogalmam sem volt, hogyan keveredtem oda.

Összegömbölyödtem az ágyon, mintha az, hogy minél kisebb helyet foglalok el a térben, a fájdalmat is kisebbíthetné. Sokáig csak arra voltam képes, hogy mélyeket lélegezzek, és igyekezzek semmire sem gondolni; aztán megütötte a fülemet, hogy Petty megugat egy lovast, és eleredtek a könnyeim.

Lucian hiánya olyan volt, akár egy seb. Éreztem a körvonalát, perzselő fájdalomnak éltem meg, amely a szegycsontom alatt kezdődött, és egészen az ágyékomig húzódott. Ha mozogtam, beszéltem, vagy túl mélyen vettem lélegzetet, akkor még hevesebben fájt.

Sosem hittem volna, hogy egyszer még sóvárogni fogok a halál után; ám ez most egy folytonosan ismétlődő vízbe fulladáshoz hasonlított, azzal a különbséggel, hogy sosem jött el a vágyott vég.

Lucian elutazott. Bármit megadtam volna érte, hogy csak egy pillanatra lássam, vagy hallhassam a hangját, de ő nem volt sehol. Csupán ennyit tudtam, más meg nem számított.

Aztán lassanként egyéb dolgok is kezdtek formát ölteni: Ma és Pa sosem fog megbocsátani nekem, Alta gyűlöl, feldúltam az életüket, ahogy a magamét is. Alta látott bennünket együtt, kifigyelt minket.

És Lucian. Jelen állás szerint az apja is értesült rólunk. Ha Luciant megbüntetik, az az én hibám is lesz. Elakadt a lélegzetem a gondolattól, és még összébb húztam magam; Lucian miattam szenved, megvet engem éppúgy, ahogyan Alta is. Az emlékeimbe kapaszkodtam – a közös nevetésekbe, az érintéseinkbe, a szavakba, amelyeket egymással váltottunk –, de minden szívdobbanásnál egy kicsivel messzebb kerültek tőlem. Oly nagy szükségem volt a közös emlékeinkre, hogy elbizonytalanodtam. Vagy meggyűlölt engem azóta, vagy ami még rosszabb – mi van akkor, ha sohasem szeretett igazán? S most nem gondol rám egyáltalán.

Mi van akkor, ha még örül is neki, hogy megszabadult tőlem?

Nem voltam éhes. Soha többé nem leszek éhes. Egyedül az tudott hatni rám, amikor Pettyet vonítani hallottam az udvaron, de beleszédültem az erőfeszítésbe, amikor feltápászkodtam, hogy enni adjak neki, és amint ezt elvégeztem, már dőltem is le újra az ágyba. Egy perc múlva azt hallottam, hogy Petty az ajtómat kaparja. A kutyáknak tilos volt feljönniük az emeletre, de mivel mélyebbre már aligha süllyedhettem, beengedtem őt a szobámba.

Körbeszimatolt, majd elhelyezkedett mellettem, én meg átkaroltam; a kutya melegsége nem töltötte be ugyan a bennem támadt űrt, csendes lélegzése és vállamra fektetett állának súlya mégis enyhítette fájdalmamat. A kimerültségtől végül elszenderedtem.

Csaknem sötét volt már, amikor felriadtam. Petty leugrott a padlóra, és elinalt, kopogtak a körmei a deszkákon. Úgy zakatolt a szívem, mintha rémálmot láttam volna, pedig csak a valóság ébresztett egy ostorcsapás kíméletlenségével. Reszketve ültem fel, és kisöpörtem nyirkos hajamat az arcomból.

Csukódott a szalon ajtaja. Léptek nyikorgása és egy fojtott hang ütötte meg a fülemet. Egy férfié, aki nem Pa volt; habár néhány pillanat múlva Pa halkan dünnyögve válaszolt, ami lehetett a meghunyászkodás jele is.

Levittem Pettyet, és kiengedtem az udvarba. Balzsamos volt a levegő, főképpen szobám áporodottsága után, mégis becsuktam a bejárati ajtót, és végigsétáltam a hallon a szalon ajtajáig. Az a hang… megálltam és füleltem.

– Megértem a csalódottságát, Mr. Farmer.

Egy szívdermesztő pillanatig azt hittem, Luciant hallom. Aztán elcsitult a sípolás a fülemben, és megértettem, hogy nem ő az; a beszédmód ugyanaz, a hang ellenben mélyebb, üresen kongó és vértelen.

– Jól van – mondta Pa. – Máris idehívom. – Hátrahőköltem, de nem voltam elég gyors; amikor Pa kinyitotta az ajtót, és meglátott engem, összehúzta a szemét. Mondani azonban mindössze annyit mondott: – Jobban teszed, ha bejössz, édes fiam.

Követtem őt a szalonba. Egy férfi ült keresztbe rakott lábbal a karosszékben, fejét hanyagul a széktámlának vetve. Koros volt, tömött, homokszín pofaszakállal, ámde bajusz nélkül, amitől túlérett gyümölcs hatását keltette az arca közepén elhelyezkedő szája. Végigmért, és húsos, rózsaszínű mosolyra húzódott az ajka.

Tudta. Láttam a nézésén.

– Emmett?

– Igen – feleltem. Gyűrött volt az ingem, s izzadság- és kutyaszagom volt.

– Ki a ménkű maga?

– A nevem Acre. Mr. Darnay alkalmazásában állok. Az idősebbikében – tette hozzá, mintha bárki is azt feltételezhette volna, hogy Lucianre gondol.

– Kérem, üljön le.

– Ez nem a maga háza.

– Ülj le, Emmett – mondta Pa. A lámpás mellett állt, hajvonala nedvesen csillogott.

Leültem. A padlóhoz nyomtam a sarkamat, hogy szűnjön bokám remegése.

– Köszönöm, Mr. Farmer – mondta Acre Pára mosolyogva, és az ajtó felé intett. Pa nyelt egyet, rám nézett, majd sarkon fordult, és egyetlen szó nélkül távozott.

– Szóval, Emmett – kezdte Acre. – Mindez szerfölött sajnálatos, nem igaz? Én rokonszenvezek önnel. Attól tartok, Lucian hajlamos rá, hogy a következményekre fittyet hányva elcsavarja mások fejét. El tudom képzelni, hogy most mélyen megsebezve érzi magát. De segíteni jöttem.

Ráharaptam a nyelvem hegyére, és egy szót sem szóltam.

– Megértem, ha nincs ínyére a beavatkozásom, mivel az bizonyosan impertinenciának tűnik. De meg kell értenie, hogy messzire nyúló tapasztalataink vannak az effajta gondok kezelésében. S az ön oldalán állunk. Lucian derék fiú, de zsenge korú, és előszeretettel testálja másokra a romeltakarítást. Így tehát…

– A romeltakarítást?

– Súlyos fájdalmakat okozott önnek és a húgának. Látom magán, hogy gyötrődik. Nem – rázta meg a fejét. – Nem kérem, hogy mondja el nekem. Pontosan tudom, hogy így is mennyire meggyalázva érzi magát. Mindazonáltal szeretném, ha tudná, hogy együttérzést táplálok ön iránt. És azért jöttem, hogy megoldást kínáljak.

Szilaj reménykedés támadt a lelkemben.

– Miféle megoldást?

– Sajnálom, Emmett. Ami történt, annak nem lett volna szabad megtörténnie. Lucian szívtelenül viselkedett, meggondolatlanság volt tőle, hogy abba a hitbe ringatta önt… – Megköszörülte a torkát. – Amit én kínálok, az a teljes feledés. Visszatérhet a korábbi életéhez. Felteszem, hogy a megismerkedésüket megelőzően gondtalan életet élt.

Haboztam.

– Úgy hiszem.

– Helyes. Ez esetben engedje meg, hogy tegyek önnek egy ajánlatot.

Minden költséget mi állunk – az utaztatásét, miegymásét –, és eljuttatjuk önt egy könyvkötőhöz.

Bocsánatkérésképpen, és jóakaratunk kifejezése végett szerény anyagi juttatással is kedveskednénk önnek és családjának. Az ilyen jellegű történések rendkívül felkavarók.

Meglepődne, mennyire fontos a közeli családtagok számára, hogy érezzék, öröm is vegyült az ürömbe.

– Várjon. – Próbáltam összeszedni a gondolataimat. Oly szavahihető és andalító volt a hangja, mintha altatódalt dúdolt volna. – Azt akarja, hogy menjek el egy kötőhöz? Hogy könyvbe zárjanak? És mindent elfelejtsek? – Egészen távolról és tompán mintha a kikeletnapi vásár zenéjét hallottam volna a fülemben.

– Töméntelen előítélet övezi a kötést, Emmett. De hadd nyugtassam meg. A folyamat biztonságos és fájdalommentes, s a végén újra a régi önmaga lesz. Nem lesznek emlékei sem Lucianről, sem a családjának okozott csalódásról, de az összetört szívéről sem. Olyan érzés lesz, mintha – előredőlt, egyik húsos kezét mintegy kérlelőn behajlítva – újra teljes egész lenne.

– És maguk ezért még fizetnének is nekem. Miért?

– Mert Lucian a mi felelősségünk. S valahányszor kihasznál egy önhöz hasonlóan befolyásolható személyt, mi úgy véljük, helytelen volna hagyni, hogy ez életeket tegyen tönkre. Az önét, példának okáért, vagy a családjáét.

– Az imént azt mondta… – Nagyot nyeltem. – Azt mondja, valahányszor. Ezt úgy érti, hogy…?

Fészkelődött kicsit a székében, mintha egyszerre túl szűknek találná.

– Tudja, Emmett, azzal áltatjuk magunkat, hogy ismerjük a másikat, holott ez sokszor nem fedi a valóságot. Lucian roppant megnyerő tud lenni.

Felteszem, elhitette önnel, hogy maga az egyetlen a számára. Ami nem teljes mértékben hazugság.

– Nem teljes mértékben? – Hiszen most is hallottam a hangját: Sajnálom.

Nyúlszívű alak vagyok.

– Meglehetős hajlama van a szerelmi afférokra. Tán azt hitte, maga volt neki az első?

Elfordítottam a fejemet, de akárhová néztem, összemosódtak előttem a tárgyak.

– Azért küldték el Castlefordból, mert viszonyba bonyolódott egy rangján aluli illetővel. Egy konyhalánnyal, aki, nos, történetesen igencsak fiatalka; meglehet, ezért esett önre a választása a húga helyett. De kérem, ne érezze magát ostobának emiatt. Lucian sok szempontból meglehetősen könyörtelen, az ő számára ez csupán bujálkodás. Vadászat.

– Ez nem igaz.

– Nos, annyi baj legyen. Most már amúgy sem számít, nem igaz?

Tekintsünk inkább a jövőbe. Mit szólna ahhoz, ha holnap idekocsiznék önért, és kimennénk a lápra a kötőhöz?

Jobb az ilyesmit diszkréten kezelni. És utána húsz guinea-t adok az apjának aranypénzben vagy bankókban, az önök óhajának megfelelően. Ez így elfogadhatóan hangzik?

Zakatoló szívem fölött Lucian gyűrűje a mellcsontomon dobolt.

Végül azt mondtam:

– Nem.

Elváltozott az arckifejezése. Ismét csend lett.

– Értem – mondta aztán. – Mennyi?

– Tessék?

– Kevesli a húsz guinea-t, mennyit akar tehát?

– Nem a pénzről van szó.

– Mindig a pénzről van szó. Nevezzen meg egy összeget. Harminc? Ötven?

– Nem – álltam fel. – Nem érti, igaz? Engem nem érdekel, ha Luciannek voltak is előttem szeretői. – Elakadt a hangom e szóra, de már ez sem érdekelt. – Emlékezni akarok. Már csak ez maradt nekem.

– Meghitt emlékek egy felfuvalkodott, álnok cemendéről?

Először hallottam a kifejezést, de így is el tudtam képzelni, mit jelenthet.

– Igen.

– Emmett. – Az ő szájából hallva súllyal telt meg a nevem, s úgy szólt, mint egy figyelmeztetés. – Legyen belátó. Fontolja ezt meg. Állapodjunk meg hetvenötben, és ez igen nagyvonalú ajánlat.

– Inkább meghalok.

– Csak óvatosan a kívánságokkal.

Ádázul meredtem rá, hízott, szemérmetlen arcának minden hüvelykje iránt gyűlölet töltött el. Végül felállt, és megvonta a vállát.

– Értem. Kár. Mi csupán az ön érdekeit néztük. – Benyúlt a kabátja ráncai közé, ormótlan, buggyos darab volt, nyári éjszakához túlságosan is meleg viselet, és egy csomagot húzott elő.

– Ez itt az öné. Az inge, amelyet kölcsönadott Luciannek. Nem óhajt ürügyet szolgáltatni önnek egy újbóli találkozáshoz.

Átvettem tőle a csomagot.

– Ha mégis szüksége lenne a segítségemre, az apja tudni fogja, hol talál meg. S ha ébren hever majd az ágyban ma éjjel, a pokolba kívánva a fájdalmat, nem szégyen az, ha meggondolja magát.

– Nem fogom meggondolni magam.

Fürge, barátságtalan mosolyra rándult a szája. Azután meghajolt, és távozott.

Amikor felnéztem, anyám állt az ajtóban. Magamhoz szorítottam az Acre-től kapott inget, habár az enyém volt, Mának semmi oka nem volt rá, hogy elvegye tőlem. Nem szólt egy szót sem.

– Nem megyek oda – jelentettem ki.

Hosszan és laposan pislantott, mintha nehezére esne nyitva tartani a szemét.

– A pénzzel kiegészíthetnénk Alta hozományát.

– Ma…

– Oly nagyon igyekeztünk téged távol tartani a könyvektől. Attól a gonosz bűbájtól. De Mr.

Dar… a barátod elmondta, nem igaz? Tudhattam volna. Látnunk kellett volna, miféle ember.

– Most arra céloz…

– Azt hittük, sikerült megóvnunk téged. Oly elővigyázatosak voltunk. – Az ajtófélfának dőlt, és a kötényét csavargatta. – Anyám mindig is utálatos, természet ellen való varázslatnak nevezte. Kiszippantani az emlékeket, szégyent, fájdalmat, bánatot egyként. Azt mondta, ezért olyan hosszú életű

némelyik kötő. Mert mások életcseppjein élősködnek. – Lenézett liszt- és koromfoltos szoknyájára, de a szeme mintha semmit sem látott volna. – De ha újra olyan lehetnél, mint amilyen azelőtt voltál…

Gombóc gyűlt a torkomba.

– Ma, hallgasson meg. Lucian és én…

– Menj el. Csak ennyit kérek. Nagyobb szégyenbe már úgysem hozhatsz bennünket.

Kiviharzottam mellette, fel a szobámba. A szívem a fülemben dobolt, és egész testemben reszkettem. Leültem az ágyra, és összeszorult torokkal szorongattam elvénhedt ingemet.

Lehajtottam a fejemet, és belefúrtam az arcomat a vászonba. Bármit megadtam volna azért, hogy érezzem Lucian ölelését és a bőre szagát a levendulavíz halovány illata alatt.

Valami megzizzent az anyagban.

Egy üzenetet varrtak bele a gallérba. Egy örökkévalóságba telt, mire a késem hegyével szét tudtam bontani az öltéseket; de végül sikerült.

Találkozzunk napszálltakor a lápi út és a Littlewater út kereszteződésénél.

Szeretlek

XIX

Ha bárkivel is szót kellett volna váltanom aznap este, bizonyára észrevették volna rajtam.

Még a bőröm is lángolt bele, mintha részeg lennék. Szerencsémre a vacsorát már elmulasztottam, így békén időzhettem szobám magányában: nem aludtam, a boldogságomat dédelgettem.

Egyszer kimerészkedtem vizet inni, és visszafelé a lépcsőn Altába botlottam. Találkozott a tekintetünk, ahogy elléptem mellette. A felettünk lévő lépcsőfordulóban nyitva hagyott ajtó résén beszűrődő holdfény fekete-fehér háromszögekre szabdalta a felső lépcsőket; idelent ellenben csalóka félhomály honolt, amely pókhálószerűen tapadt rá húgom arcvonásaira.

Akármilyen életkorú lehetett volna – hajadon, anya, vagy matróna –, a szeme viszont most is az ő szeme volt, állhatatos és sötét.

– Emmett – szólt.

Lágyságot hallottam ki a hangjából, ami azt a reményt keltette bennem, hogy már megbocsátott nekem, hogy sosem szerette Luciant igazán.

– Igen?

– Ne haragudj – mondta.

Bagoly huhogott először a távolban, majd közelebbről; valami neszezett az udvar ficakjában. Elképzeltem a baglyot, ahogy immár hangtalanul köröz, várja, hogy felcsillanjon egy parányi szempár, megránduljon egy farkinca.

Hirtelen halál.

– Te se haragudj.

Lejjebb léptem felé egy lépcsőfokot, ám ekkor szaporán elfordult, és azt dünnyögte:

– Ki kell mennem az illemhelyre. Női dolgok – azzal kisurrant az udvarra.

Néztem, ahogy átvág a kövön, köpönyegét felemeli, hogy ne a szalmában húzza.

Alighanem utánakiálthattam volna, de nem tettem. Inkább visszamentem a szobámba várakozni.

Felöltözködtem és indulásra kész voltam, még mielőtt bekékült volna az ég; a hold már alábukott, a csillagok azonban még akkor is fennen ragyogtak, amikor leóvakodtam a lépcsőn, ki az udvarba. Nem tudtam elég gyorsan kapkodni a levegőt. Kimentem az útra, és egészen a keresztútig szaladtam.

A bágyadt hajnal előtti fényben először csak egy lámpás csillogását láttam, meg egy sűrű, sötét foltot; közelebb érve már ki tudtam venni egy lovas szekér formáját. Kiáltani akartam, de mindenen a csend igézete ült, amit nem kívántam megtörni. Megláttam Luciant – beburkolódzott a hideg ellen, kámzsáját az arcába húzta –, ahogy türelmetlenül topog a ló fejénél. Széles tejbetökvigyorral az arcomon nyomban megiramodtam felé.

– Lucian! Lucian!

Megfordult, amikor zakatoló szívvel kinyújtottam felé a kezemet.

Nem ő volt az.

Egyszerre mindent megértettem; mintha a lelkem mélyén mindig is tudtam volna. Acre állt a ló mellett, kámzsával félig eltakart arccal. A szekér hátuljában egy másik ember terpeszkedett – és oly unott közömbösséggel ásítozott, amitől felállt a szőr a hátamon, és…

Alta.

Aludt. Mégsem. Egy árnyék húzódott a homlokán, de nem volt mi árnyékot vessen rá, fel volt dagadva az egyik szeme, és megszáradt vércsík futott le az orrától a szájáig. Nyitottam a számat, de szavak helyett csupán valami száraz zihálás tört fel belőlem, mint a fújtató sípolása.

– Tedd azt, amit mondok, és a húgodnak sem esik bántódása. – Acre hátratolta a kámzsáját.

Jó darabig egyikünk sem mozdult; aztán felfogtam, hogy a kocsira mutat.

Azt akarta, hogy szálljak fel. Végül így szólt: – Ne nehezítsd meg a dolgot még jobban, fiú.

– Hol van Lucian?

Horkantott.

– Lucian? Nem vagy valami éles eszű, mi?

Tudhattam volna. Rájöhettem volna.

Furcsán magabiztos hangon így szóltam:

– És Alta hogy került a kezük közé?

– Természetesen ugyanazzal a trükkel. Ő még náladnál is lelkesebbnek bizonyult.

Összerezzentem, amikor erre a másik ember fejhangon felkacagott.

– Pompás kis fehérnép, nem igaz? Makrancos jószág lesz, ha egyszer asszonnyá érik.

– Ne beszéljen így róla.

Acre csettintett az ujjával.

– Elég legyen. Befelé a kocsiba. Hosszú út áll még előttünk.

Altára meredtem, azután kényszerítettem magam, hogy újra Acre-re emeljem a tekintetemet. Blöffölnek. Nem bántanák ennél is jobban. Egy pofon megesett, de bármi, ami ezen túlmegy, már bűncselekmény.

– Nem megyek magukkal sehová.

– Ez már nem alku tárgya, fiam.

– Nem megyek sehová.

– Kérem a batyut, Wright. Köszönöm. – Acre benyúlt a kocsiba, és egy zsákot emelt a magasba. Görcsbe rándult a gyomrom. – Nos. Hiszek abban, hogy mindenki érdemel második esélyt. Most megmutatom, mennyire gondolom komolyan, de mert arany szívem van, nem a húgoddal fogom kezdeni. Megértetted?

A zsák hevesen rángatózott. Acre magasabbra emelte, hogy én is lássam a kidudorodásokat, ahol pöttömnyi mancsok kaparászták a zsákszövetet.

Szűkölés hallatszott a mélyéről: kétségbeesett, elanyátlanodott terrierszűkölés.

– Ne! – kiáltottam fel. – Kérem, ne!

– Nem hittem volna, hogy valaha is a tanúja leszek annak, hogy egy Darnay szeret valamit, de a jelek szerint egyik zsíros patkányivadék meg tudja kedvelni a másikat – mondta Acre. – Wright tegnap fogta a kis dögöt, amikor az megpróbálta megmarni a bokáját. Mi is a neve? Csepp?

– Nem.

– Nem? No, nem mintha sokat számítana. Wright, volna szíves?

– Nem tehetik. Kérem, ne tegyék, kérem.

A szekér aljába hajította a zsákot, ami egy puffanással és egy kaffantással landolt.

Előrelendültem, de mielőtt a kocsi oldalába kerülhettem volna, Acre elkapta és a hátam mögé csavarta a karomat.

– Gyerünk – szólt oda a társának.

– Ne, Petty, ne…

A másik, Wright felállt, úgy tornyosult, mint valami óriás. Egy bunkósbot volt nála, amit most megemelt, kereste rajta a fogást. Közben mosolygott.

Acre felé biccentett, mint egy hangszerét megszólaltatni készülő zenész, majd lesújtott a bunkósbottal a zsákra. Egyszer. Kétszer. Háromszor.

Ordítottam, és oly hevesen hadakoztam, hogy majdnem sikerült is kitépnem magamat Acre szorításából, de ő lefogott, a foga között szűrve a levegőt.

Aztán térdre zuhantam, öklendeztem, teljesen kiürült az agyam, csak a vállamat hasogató perzselő fájdalmat éreztem. Amikor a fájdalom alábbhagyott, minden elcsendesedett: megszűnt a pufogás meg a nyüszítés, csak a szél susogott lágyan. Nedves volt az arcom. Számból gyomornedvvel keveredett nyálcsimbókok csüngtek.

– Felállni – rúgott a bordáim közé egy láb. Ahogy minden csepp levegő kiszakadt belőlem, egy pillanatig a földet markolásztam, mintha az segíthetne lélegzethez jutnom; aztán újra működőképes lett a tüdőm, és feltápászkodtam. Acre a kocsi felé intett.

– Szállj fel.

Az egyik keréken támaszkodtam meg, zsibbadt érdeklődéssel konstatálva, mily erősen remeg a lábam. Egész testemben reszkettem, mintha hepehupás úton zötykölődnék. Tettem néhány lépést a szekérderék felé, Wright már leengedte nekem a saroglyát. Valahogy felmásztam, és az ülésre rogytam.

Ha oldalra néztem, a véres zsákot láttam magam előtt; oly rezzenéstelen volt, szinte azt is el tudtam volna képzelni, hogy csak blöfföltek. De nagyon is jól hallottam Petty ugatását, és a fejvesztett, szívet tépő szűkölését, amikor felismerte a hangomat.

Minden pillantásnál ködbe borult előttem a világ. Víz csurgott az államról, eláztatva a galléromat. Nem könnyeknek éreztem, inkább mintha belülről indultam volna olvadásnak.

– Nos – szólalt meg Acre, és úgy sóhajtott fel, mintha a nehezén már túl volnánk. – Most elhajtunk a kötő házához, és amikor odaérünk, megmondod neki szépen, hogy maradéktalanul el akarod felejteni Lucian Darnay-t. Aztán visszaviszünk benneteket, te is és a húgod is jól lesztek, és senki sem fog többé háborgatni benneteket. Hogy hangzik?

Velem szemben Wright hátborzongatóan gyermeteg mosolyra húzta a száját, és megpaskolta Alta térdét.

– Rendben van – feleltem.

– S ha rákérdez, azt mondod, te akarod így, világos? Csak egy szót szólj rólunk, vagy a Darnay-król, és… nos, mint már mondtam, inkább ne is taglaljuk.

– Értem.

Úgy tűnt, mintha még mondani akarna valamit, aztán csettintett a lónak, és elindultunk. Időközben felkelt a nap. Rá se lehetett nézni a keleti irányban szikrázó égre. Leszegtem a fejemet, és a zötyögő árnyakra függesztettem a tekintetemet.

Vörös szalag tekeredett ki a kocsi pallóin, mind közelebb araszolva a lábamhoz. Rámeredtem, és azon tűnődtem, hogy mindezek után vajon emlékezni fogok-e még Pettyre, vagy őt is elveszik tőlem minden mással egyetemben.

A többi mind oda lesz. Az összes Lucianhez kötődő emlék, valahányszor rám nézett, rám mosolygott, vagy nevetett egy tréfán, minden érintése, a testéről őrzött emlékek: csontos, okos kezéé, a mellkasáé, tarkójáé, gerincoszlopának völgyéé, minden, amit valaha mondott… Kezd felizgulni, Farmer?… Nem hagylak cserben… Bízz bennem… Engedd… Igen. Szeretlek. Csakhogy ez nem volt valós.

Szorosan összezártam a szememet. Ha újra meg újra végigpörgetem magamban, mielőtt találkoznék a kötővel, talán meg tudom őrizni egy részét, talán megmarad belőle valami – nem az egész, de legalább némely részlet – könyörgök, legalább az első csókunk emléke maradjon meg, vagy az utolsó találkozásé, az utolsó hozzám intézett szavaié; hadd őrződjön meg legalább valamicske emlékem, bármit megadnék ezért, hiszen ha emlékszem rá, akkor bármikor újra tudom élni, s ez még úgy is sokat jelentene, ha sohasem láthatom őt többé.

– Szedd össze magad – szólalt meg Wright. – Teljesen elárasztod a kocsit.

– Hagyja csak – szólt hátra Acre –, ha feldúltnak látszik, legalább az öregasszony sem fog túl sokat kérdezősködni.

Vettem egy nagy lélegzetet a számon át, ízlelgettem a sós ízt. Néhány fűszál ragadt bele a kocsi fenekén húzódó vércsíkba egy halovány lábnyom meg egy ferdén bevert szög között.

A vér befolyt a szekérderék két pallója közti résbe, elképzeltem, ahogy vörös cseppek potyognak az ösvényre, mint a gyöngyszemek. Most más illata volt a levegőnek, amely máris a láp nedves, nehéz szagával lett terhes; madár rikoltott éles, panaszos hangon.

Egyébként csak a kocsi zörömbölése és a ló fürge léptei hallatszottak.

Esetleg hazudhatnék. Megjátszhatnám magam. Talán van mód az emlékeim megőrzésére, mintha tulajdon szívem is egy izmokból és vérből szőtt, titkos könyv volna. Senki sem fog rájönni.

Bárcsak több ismeretem lett volna a kötés aktusáról. Amikor rágondoltam, az a halált idézte fel bennem: belép az ember egy ajtón, és fogalma sincs arról, ami az ajtón túl vár rá. Lucian volt az egyetlen, aki valaha is beszélt nekem erről.

Ő tudta, hogy ezt teszik majd velem. Lucian tudta.

Elakadt a lélegzetem. Ő a könyveknek még a látványát is gyűlölte. Azért, mert, töprengtem, mert… Beláthatatlan, émelyítő gondolatom támadt. Mert mindenkivel ez történt, akit Lucian valaha elcsábított. A szó velem maradt, és a képembe bámult, nem tágított. Igen, elcsábította őket. Engem is elcsábított. És pontosan tudta, hogy előbb vagy utóbb ez fog történni; nem szívesen gondolt bele, az igaz, de igenis tudta. Vállalta a kockázatot.

Összehúzott szemmel fürkésztem az ég legragyogóbb pontját. Összefolyt előttem a kép, de semmi sem változott. Amikor elfordítottam a fejemet, egy fekete paca lebegett előttem, kitakarva Alta arcát.

A zsebemben őrizgetett üzenetért nyúltam. Nem volt rá szükség, hogy újra elolvassam, még ha ki tudtam volna pislogni szememből a fekete napot, akkor sem, hiszen beleégett az emlékezetembe. Szeretlek. Nem volt igaz, vagy talán mégis, hiszen Lucian kézírásával írták.

Kitartottam a cédulát a szekér oldala felett. Időközben elállt a szél. Amikor eleresztettem a papírt, az egyenesen a földre pergett, és fennakadt az útszéli nádszálak között.

Amikor az utolsó kanyarodóhoz értünk, és megpillantottam a házat, az égni látszott.

Mögöttünk éppen lement a nap, és valamennyi ablakban bronzfényű tűz tükröződött; túl mozdulatlanul ahhoz, hogysem valódi lángok lehettek volna, de így is a hideg futkosott tőle a hátamon, úgy éreztem, az alvilágba hatolok be. Összeszorítottam az állkapcsomat, és csak azért sem néztem oda; inkább a kocsi sarkában csukott szemmel kuporgó Altát figyeltem.

Néhány órája kábán felébredt, és arról kérdezősködött, hol vagyunk és hová tartunk; de amikor megmondták neki, nem tiltakozott, és menekülni sem próbált. Nem tudtam, azért-e, mert fájdalmai vannak, vagy mert fél. Wright megitatta vízzel, s ő a tekintetemet kerülve ivott is pár kortyot. Egyszer, hosszú idő elteltével így dünnyögött:

– Em, jól vagy? Talán így lesz a legjobb, bárhogy is… – de én nem feleltem. Nem árultam el neki, mi lapul a lábunknál heverő véres zsákban, ő pedig nem kérdezte.

A kocsi letért a főútról, és egy keskenyebb csapáson haladt tovább. Sáros kigőzölgésekkel keveredett langymeleg szellő lengedezett az arcom körül.

Szálkák fúródtak a szekér oldalát markoló tenyerembe. Lucian gyűrűje minden egyes zökkenésnél a mellemnek koccant az ingem alatt. Ki fogok keveredni ebből, ahogyan egy bányász tántorog ki az alagútból a napfényre.

Mindent újrakezdek. Beleszeretek valaki másba. Újra ártatlan leszek. Újra átélem az első szerelmet.

A szekér egy hirtelen rándulással állt meg. Sűrű epe gyűlt a torkomba, nagyot nyeltem, hogy legyűrjem a feltoluló hányingert.

– Rajta.

Képtelen voltam megmozdulni. Vagy akár gondolkodni.

– Csengess be – mondta Acre kimért türelemmel. – Mondd, hogy kötésre van szükséged.

Meg fogja kérdezni, hogy biztos vagy-e benne, s hogy mit kívánsz elfelejteni. Akkor beszámolsz neki Lucianről. Gyerekjáték. – A zsebébe túrt, és egy kártyát nyújtott felém. – Ha a pénzről érdeklődik, ezt add át neki.

Üggyel-bajjal, de elvettem tőle a kártyát. Mr. Piers Darnay, gyártulajdonos.

Rámeredtem a másik kezemre, amelyikkel a kocsi oldalába kapaszkodtam, és azon kezdtem tűnődni, hogyan engedhetném el.

– Em… Kérlek.

Altára pillantottam. Wright húgom nyakához nyomta egy ujját, és újabb széles, infantilis vigyort küldött felém.

Felkeltem. Minden lépést végig kellett gondolnom: ha így teszek, el tudom viselni. Azzal győzködtem magam, hogy a következő lépésnél még meggondolhatom; csak még egy lépés, na, még egy…

Aztán már az ajtónál voltam, és a csengő zsinórját húzkodtam. Bántó hangon csörömpölt.

Nagy soká nyílt az ajtó.

– Igen? – Az asszony ősöreg volt, és úgy festett, mint egy boszorkány.

– Kötésre van szükségem – mondtam fel a leckét. Az asszony mellett elnézve sötét faburkolatú folyosót, egy lépcsőt s mindkét irányban ajtókat láttam. Félhomály honolt odabent, csupán a padlón ragyogott a vöröses napfény csipkehálója. A színe akár a lángnyelvé, a tűz sima, rezzenéstelen fénye vonta be az ódon fát. Azért bámultam, mert nem akaródzott az öregasszony arcába néznem. – Felejtenem kell.

– Jól meggondoltad, fiam? Mi a neved?

Válaszoltam a kérdésre, alighanem az igazsághoz híven, mivel nem kellett rajta gondolkoznom. Csillámlott a padlódeszkákra vetülő fény. Odakint nap volt, égbolt volt, meg napnyugta. Ebbe a gondolatba kapaszkodtam.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el így. Az asszony karon ragadott, és a folyosón át egy műhelybe vezetett. A lábujjam hegyéig dermedt lévén nem ellenkeztem. Kinyitott egy zárt ajtót. Egy csendes szobába léptünk be, ahol a napfény utolsó pászmái vetültek egy csupaszon álló asztalra. Az asszony egy székre mutatott, leültem. Megértő kifejezést fedeztem fel az arcán, mintha bármit elmondhatnék neki.

– Várj – mondta. Sokáig vártunk, közben egészen a távoli falig vándorolt a napfény, mind jobban fogyatkozva, mind vörösebb fényt vetett a padló egyenetlenségeire – mígnem akaratomon kívül lelassult a szívverésem, és a kimerültség lassan megoldotta a csomókat, amelyek addig összetartottak.

Ekkor az asszony kinyújtotta a kezét, és megérintette az ingujjamat, én pedig nem húzódtam el. Így szólt: – És most beszélj.

– Lucian – feleltem. – A romoknál. Nem lett volna szabad odamennünk.

Aztán sötétség zuhant rám a semmiből, és darabokra tépett.

HARMADIK RÉSZ

XX

Emmett Farmer szeme kigúvad. Térdre esik, és az emlékeit nyeldesi, mintha vizet diktálnának bele, amíg csak szét nem reped.

Émelyítő az égő bőr szaga. Csípi a szememet a tűzhely felől szálló füst.

Ujjaim lecsúsznak a csengőzsinórról. Nem emlékszem, csengettem-e, vagy sem. Képtelen vagyok mozogni.

Életemben nem láttam még ilyet. Torz és duzzadt az arca. Keze hasztalan markolássza a levegőt. Hörög, habzik a szája, olyan most, mint egy zsák fulladozó kismacska.

Nem szánom őt. Utóvégre az ő hibája, nemde? Ő vetette tűzbe a könyvet, nem én. Számolnia kellett a következményekkel. S ha most négykézlábra esve vonaglik és öklend, összemocskolva apám perzsaszőnyegét, az az ő

gondja. Ő kereste magának a bajt. De bárhogy is, képtelen vagyok elfordítani a tekintetemet.

– Lucian – szól. Ezt mondta egyáltalán? Csak motyogott, egy magánhangzót meg egy sziszegő hangot hallottam, az arcán feszülő

grimasztól elmosódottan. Talán csak annyira hallottam a nevemet, mint ahogy szélben énekszót szoktunk hallani: mert értelmet keresünk az értelem nélküli dolgokban.

Ám az is lehet, hogy segítséget kér. Én ugyan nem segíthetek rajta. Még ha rá tudnám is venni magamat, hogy hozzáérjek, semmit sem tehetek. S ha mégis a segítségemet kéri, illő volna Darnay-nak szólítania. Mr. Darnay-nak, hogy pontos legyek. Ki a nyavalyának képzeli magát, hogy Luciannek nevez? Jelentőségteljes pillantással azt mondja, sajnálja. Szinte jobb is őt így látni.

Ismét kimondja a nevemet, ezúttal félreérthetetlenül. És – mit nem merészel – térdén imbolyogva előrenyújtja a kezét. Visszataszító látvány: akár egy koldus, csupán még annál is alantasabb az öltözéke miatt. Egy De Havilland-féle piperkőc. Nyápic alak. De nem is nyápic, hiszen korábban, amikor a folyosón dulakodtunk, nem bizonyult annak. Félcédulás inkább.

Átsuhant valami a tekintetén, amikor rám nézett, mintha félne. Gyáva ember.

Teszek egy határozott lépést hátrafelé. Úgy dobog a szívem, akár egy gépezet. Próbáljon csak még egyszer hozzám érni, és megrúgom, mint egy kutyát. Füst száll a kandalló felől.

Köhög… nem is, zokog. Nedves az arca. Lóg a nyála. Lehajtja a fejét, és rángani kezd, mígnem végül epe loccsan apám drága szőnyegére. Oldalt billenek. Maradj talpon, te bolond.

A könyvből szinte már semmi sem maradt. Gyorsabban ég, mint hihetnénk, mintha csak félig lenne valóságos a papírja. A füstje ellenben tömött és fekete, marja a torkomat.

Többször is nyelek. Megtörlöm az arcomat a kigombolt mandzsettámmal.

Kormos és nedves lesz utána az anyag. Elönt a düh. Nincs joguk – Emmett Farmernek nincs joga – ezt művelni. Beszennyezni engem a mocskos mágiájukkal. Kötő lévén megérdemli, amit kap, én viszont ártatlan vagyok. Semmi közöm az egészhez. Akármi legyen is ez az utálatos levertség, ami éppen megszállja a lelkemet, és ragacsos hamuval borítja be a tüdőmet, ez nem hozzám tartozik. Mákszemnyit sem kívánok a saját bőrömön érezni Emmett Farmer bűnének mocskából.

Eközben a könyv éppen utolsót lobban. Aztán vége van. Csupán egy kupac hamu marad az izzó szénágyon – a lapok porózusak és szürkék, akár egy gomba lemezkéi. A bőrborítás cafatokká hámlott. Már oszladozik a füst.

– Lucian – mondja Emmett Farmer ismételten. Próbál lábra állni. Az asztalban akar megkapaszkodni, de elhibázza. Görcsösen pillog. – Könyörgök… Lucian…

Fennakad a szeme. Egy pillanatig színtelen és üres a tekintete. Azután előrebukik, álla a padlón koppan. Bugyog valami a szájából. Még lélegzik, tehát él.

Csend.

Mitévő legyek? Most, hogy Farmer nem mozog, már nem olyan rettenetes a gondolat, hogy hozzáérjek. Ellenőrizhetném az érverését, de látom, hogy emelkedik és süllyed a mellkasa.

Vagy megfordíthatnám, hogy ne fulladjon meg a saját hányadékától. De most is arccal lefelé hever, és úgy tűnik, abbamaradtak a rángások. Fél térdre ereszkedem mellette, és tétován megérintem a vállát. Még nem tudom, mire készülök. Talán utánajárok, hogy csakugyan öntudatlan-e. De alighogy a ruhájához érek, perzselő forróság önti el a testemet.

Visszahőkölök.

Össze kell szednem magam, mielőtt még bejön valaki.

Nehézkesen feltápászkodom, és kitöltöm a poharamba a brandy utolját. A dekanter, mint egy vacogó fogsor, a pohár peremét kocogtatja. A galléromra is löttyen valamicske az italból, amikor felhajtom. Végigfolyik a nyakamon, és elkeveredik mellkasom hideg verítékével. A falakat borító vörös virágok szájak módjára tátognak felém a maradék füstön át. Apám jól kigúnyolna, ha látná, ahogy remegek. Muszáj lesz erőt vennem magamon.

Van is erre egy bevett praktikám. Elképzelem, hogy egy beláthatatlan szürke fal emelkedik előttem, amely oly sima, hogy megtréfálja a perspektivikus érzékelést. Csukott szemmel megállok a fal előtt.

Elképzelem, hogy még magasabbra nyúlik és átível fölöttem, így végül egy végtelen kiterjedésű, szürke buborékban találom magam. Egyedül. A buborékon belül semmi sem árthat nekem. Semmi sem juthat át a falán.

Amikor újra kinyitom a szememet, már nem remegek. A szoba is visszarendeződik: újra csendes és fényűző. Bársony, bőr, elefántcsont.

Antik állóóra, porcelánkutyák a kandallópárkányon, vitrinszekrény. Egy úriember képeslapba illő dolgozószobája.

Eltekintve a kandallónál heverő testtől.

Odalépek a névtelen hegyeket ábrázoló komor, üveggel fedett festményhez, és megnézem magamat az üvegén. Rémesen festek, de legalább képes vagyok a tükörképem szemébe nézni. Kisöpröm nyirkos hajamat az arcomból. Megigazítom a nyakkendőmet, jól felhúzom a csomót, amely így részben eltakarja a galléromon képződött nyirkos foltot. Bűzlöm a brandytől, ám ez nem szokatlan.

Végül csengetek. A kandallónál álló bőr karosszékben helyezkedem el, bokámat a térdemen átvetve. Nyugodt vagyok. Újra ura önmagamnak. Nem fog elcsuklani a hangom, amikor majd Betty bejön, és megkérdezi, mit óhajtok. Rendelek tőle még egy kis brandyt, aztán udvariasan megkérem, hogy távolítsa el a kötőt a szőnyegről, és szabaduljon meg tőle annak rendje és módja szerint. Hogy ez pontosan mit takar, arról fogalmam sincsen; ha a lány rákérdez, egy vállvonással azt fogom javasolni neki, hogy forduljon valaki máshoz a problémával.

Eltökéltem magam, hogy nem fogom Farmert bámulni. Felemelem a tekintetemet, és az ovális asztalra összpontosítok, amelyet apám íróasztalnak használ. A Farmer által hozott könyvek terítik be. Egyértelmű lesz, hogy átnéztem őket, mert kerestem valamit. Nem tudom, hogy ez feldühíti-e majd, vagy sem. Ez a legrosszabb apámat illetően, a kiszámíthatatlansága. Ha dühbe jön…

Lélegzem. Odaképzelem magam köré a jellegtelen, sivár, szürke falat.

Nyílik az ajtó. Úgy beburkol a szürkeség, hogy sikerül nem összerezzennem.

Megköszörülöm a torkomat.

– Tegyen itt rendet, ha kérhetném.

Semmi válasz. Lépések. Nem Betty léptei.

Eltűnik a szürkeség, s egy éles peremekkel és hányingerrel teli világba lökve találom magam. Megpenderedem, talpra kecmergek. Forog velem a világ, a nyelvembe harapva igyekszem fókuszálni. Szánalmas.

Apám halványan mosolyog rám, ami az őt nem ismerő szemlélő számára a szórakozottság jelének tűnhet. Azt mondom neki:

– Sajnálom, azt hittem, valamelyik cseléd az.

– A győzelmet a kudarctól egyetlen rosszul megválasztott szó különbözteti meg – mondja kis sóhajjal. – Figyelj oda erre, te ütődött.

Forró lesz az arcom. Összeszorítom a fogamat.

Apám ellép a sötét hányásfolt mellett, és a lábával böki meg Emmett Farmert.

– Micsoda mészárszék. Remélem, nem te vagy érte a felelős.

– Nem! Én… – Felemeli egy ujját, mire elhallgatok.

– Csak a lényeges pontokat, és szorítkozz a tömörségre.

Nyelek egyet. Nem találom a szavakat, amelyekkel leírhatnám a történteket.

Az én lényeges pontjaim – ahogy Farmer az ájulása előtt kinézett, ahogy a nevemet kimondta, annak az iszonyata, hogy végig kellett néznem, amint egy embernek erőszakkal ledugják a torkán életének egy szeletét – nem azok, amelyekre apám kíváncsi. Felhúzza a szemöldökét.

– Ráérünk. – Az ellenkezőjét gondolja.

– Összeesett. – A tűzre pillantok. A könyv megsemmisült, vagy majdnem megsemmisült, már nem lehet megkülönböztetni az izzó fahasáboktól. De miért akarom én ezt eltitkolni apám elől?

Megforgatja az ujját a levegőben, jelezvén, hogy még nem végeztem.

– Nem tudom, mi történt. Éppen indulni készült. Aztán a szőnyegére okádott.

– Milyen szépen mondád. Ez minden?

Ő is tudja, hogy nem. Elfordulok, és megvonom a vállamat, mert ha a szemébe néznék, megértené, hogy a magam zárkózott, pipogya módján éppen dacolok vele. De nem tudom, meddig bírom elviselni a csendet. Ha legalább eltakarítaná végre valaki Farmert a szőnyegről.

Könnyű léptek neszezése hallik.

– Ó, igazán sajnálom, uram, nem számítottam rá, hogy… – Amikor odafordulok, Betty éppen pukedlizik az apámnak, és idegesen besimít a fityulája alá egy kósza hajtincset. Miattam nem tenné. – Óhajtja, hogy… – Aztán a padlón kiterült testre siklik a pillantása, és fojtottan felsikkant.

Nyilván halottnak véli Farmert.

Apám pillantásra se méltatja.

– Vitessék vissza De Havilland műhelyébe. Ott majd ellátják.

– Igen, uram. – Betty nem ért semmit, de az apámtól való félelme megakadályozza abban, hogy bármi egyebet tegyen, csak még egyszer meghajol, és kisiet az ajtón. Hallani, ahogy végigszalad a folyosón, és kiáltozni kezd, amint kellőképpen eltávolodott.

Szótlanul álldogálunk, amíg dohány- és lószagot árasztva meg nem érkezik a kocsis meg az inas. Apám láttán már a küszöbön megtorpannak, de ő int nekik, együttes erővel felkanalazzák Farmert a földről, s a kocsis vállára emelik. Farmer felnyög, és akkor egy újabb adag hányás buggyan ki a száján, összefröcskölve a padlót. Nem reagálok. Férfiatlan volna akár undort, akár sajnálatot mutatni. Apám utasításokat dünnyög az inasnak, aki erre felkapja az asztalról a papírokkal teli batyut. Végül bizonytalan léptekkel elhagyják a szobát.

Apám váratlanul felvihog. Leül a kandalló előtti székbe. Kinyújtóztatja lábát.

– Istenem, istenem. Pedig első látásra milyen hercignek tűnt. A maga bárdolatlan módján még jóvágású is. Észrevettem ám, hogy megakadt rajta a szemed.

Nem felelek. Igaza van. Farmer valóban jóképű. Volt, még azelőtt, hogy kifordult volna önmagából.

– Ezek a kötők nyamvadt népség. De Havilland sem különb. Ehhez a legénykéhez most több reményt fűztem, de minden jel szerint egy tőről fakadtak.

Egy szót sem szólok. Szeretnék láthatatlanná válni.

– Elpuhítják magukat. – A kezével jelzi, hogy dobjak még egy hasábot a tűzre. – Finomkodó szokásokat vesznek fel, mintha bizony érdem volna a gyengeség. Gerinctelen gyülekezet. De Havilland művésznek titulálja magát, de végeredményben a kötő csupán végbél, amelyen át távozik a salakanyag. – Előredőlve szemrevételezi az asztalt elborító könyvhalmot, de ültéből nem éri el őket, és nem kel fel a székéből.

Teszek egy apró lépést a tálaló felé, ahol a dekanterek állnak. Rám se hederít, mégis ostorcsapásként csattan a hangja:

– Eleget ittál. Ülj le.

Nyeléssel próbálom enyhíteni alkoholt követelő torkom szárazságát.

Helyette elképzelek egy mind jobban sűrűsödő ködöt, miközben az asztal mellől a szoba közepére húzok egy széket. Leülök. Mi volna ez, engedelmesség? Vagy éppen ellenkezőleg: fel akarom piszkálni?

Csend.

– De legalább befejezte, mielőtt kipurcant.

– Befejezte?

– Nell-lel. – Apám mosolyogva studíroz engem. – Drága Lucian, ne légy ilyen karót nyelt. Tégy úgy, mintha örömödet lelnéd öreg apád társaságában.

– Ha ily nagyon megveti őket… – Elhallgatok.

– Igen? Lazíts már, az ég szerelmére, úgy festesz, mint akinek becsípte a kezét a hajtószíj. – Nevet. Ez úgy néhány havonta szokott előfordulni a gyáraiban dolgozó munkásokkal: olyankor elveszítik a karjukat. És magától értetődőn a munkájukat is.

– A kötők. – A mai este történései fellazították a gyűlöletemet, amely most felköhögésre váró slejm formáját ölti. – Ha parazitáknak tartja őket, miért fizet nekik? Ha csakugyan fenéknyílások, miért gyűjti az ürüléküket? Fel akarom bosszantani. Még ha félem is őt. Jókora fegyvertény lenne számomra, ha dühbe jönne. Ám ez elmarad.

– Tökéletesen igazad van, fiam. Nem volt szép tőlem, hogy éppen ezt a metaforát használtam. – Hátradől, karját a feje mögé teszi. Az ablak mellett álló vitrinszekrényre függeszti tekintetét. Egy kívülálló azt hihetné, hogy a strucctojás vagy a mívesen faragott elefántcsonttárgyak látványától andalodott el.

Öntudatosan elfordítom a fejemet, és a kandallóba bámulok. Már majdnem kialudt a tűz.

Vastag, szürke hamu lepi a zsarátnokot. Egy elszenesedett bőrfoszlány áthullott a rostélyon.

A lángok félig felfalták a szavakat, így is megmaradt azonban néhány megpörkölődött betű.

METT MER. Két órával ezelőtt még azt sem tudtam, hogy Emmett Farmer a világon van, most meg már a nevének fele is megborzongat. Összefonom a karomat a mellem előtt.

Apám megmozdul a székében. Nem kell odanéznem, így is tudom, hogy rám szegezi a tekintetét.

Így szólok:

– Ezúttal mi került terítékre?

A mosolya rendíthetetlen.

– Nell emlékei. Mondja csak, bővül a modus operandi? Váltogatja a megrontás, zsarolás, erőszaktevés hármasát? – Elfúl a hangom. Mily könnyű elképzelnem. Ha ennyire tisztán magam előtt látok mindent, az vajon azt jelenti, hogy én is olyan vagyok, mint ő?

– Lucian, tudod, hogy a könyvtáram a rendelkezésedre áll, ha netalán felébredne benned a kíváncsiság.

Élvezi ezt. Kedvét leli abban a tudatban, hogy tudom.

Fellobban a gázlámpás lángja, amitől remegni látszik a mennyezeten végigfutó vakolatdísz.

Amikor elül a láng, sötétebbnek és szűkebbnek érződik a szoba, mint annak előtte.

Ütni kezd az óra. Nincs is olyan késő, mint hittem. Apám nyújtózkodik, hátradönti a fejét.

Feltápászkodom. Követi a mozdulataimat, de mondani nem mond semmit.

– Jó éjt.

– Jó éjt. – Ásít. – Ó, Lucian.

– Igen?

– Ha látnád Nellt, tudasd vele, hogy egy napja van kitisztítani a szőnyeget, máskülönben levonom a béréből.

Meggyújtotta valaki a lámpákat a szobámban. A kályhában is lobog a tűz. A lehető legközelebb húzódom hozzá. Eleinte didergek. Aztán hirtelen elönt a forróság, s már verítékben fürdöm. Az ablakhoz lépek, hogy elhúzzam a függönyt. Egy hűs fuvallat felszárítja gyöngyöző homlokomat. Eső kopog az ablakon, mintha be akarna jönni rajta valami. Tükröződésem mögött sűrű és tompa a sötétség. A kapu két oldalán egy-egy lámpás fénye reszket az esőfüggönyön át.

Visszafordulok a szobába. Apám dolgozójával ellentétben e helyiség csaknem üres: ágy, szék, öltözőasztal, ruhaláda. De a lámpafényben homokszínt kapnak az árnyékok tompította, csupasz fehér falak. Minden egyebet lángszínek borítanak. A sötétség a bútorok peremére vonul vissza.

Ágytakaróm selyemfénnyel csillog. Ha valahol, hát itt igazán biztonságban érezhetem magam.

Megint fázom. Beburkolódzom a hálóköntösömbe, és odahúzom a széket a tűzhöz. Egy darabig csak üldögélek a tűzbe bámulva. Nem bírom sokáig.

Az ágy lábánál álló ruhaládához lépek. Kialakítottam egy titkos rekeszt a takarók alatt. Az üveg brandy félig tele van, de most nem azt keresem. Előveszem a másik csomagot, és ismét leülök, amíg kibontom.

A lepel a padlóra hull. Olvasáshoz túl messze van tőlem a lámpa, de nem akarok felkelni.

Amúgy is jóformán betéve tudom a könyvet.

William Langland nemes úr gyermekkori emlékei.

Apám adta nekem a tizenkettedik születésnapomra. Ez volt az első könyv, amelyet elejétől a végéig elolvastam. Természetesen azelőtt is láttam már könyvet. Az iskolában. A tanítók nem győzték hangsúlyozni, milyen értékes kincsekről van szó. Ők a felbecsülhetetlen kifejezést használták.

Egy cimborám egyszer verést kapott, mert tintapacát ejtett az egyik könyvben. Csakhogy az alanyok egytől egyig hajlott korú tudósok voltak, akiket csupán az az elkeseredett szükség hajtott, hogy keressenek néhány garast még a haláluk előtt. Kit érdekel egy geometriatanítással, prizmakísérletekkel vagy méhészkedéssel eltelt élet? A könyvtárba elbújni és sírni jártunk, vagy (már idősebb fejjel) bizonyos alantas késztetéseinknek eleget tenni. Egyikünk sem olvasni járt oda. Amikor beléptünk az ajtón, hallani lehetett a polcokon sorakozó könyvek mormolását, mintha azt üzenték volna: el a kezekkel. A könyvek a szülők lenyűgözésére szolgáltak, akárcsak az ólomüveg ablakok, vagy az új krikettpavilon.

William Langland más volt. Azon a napon… Anyám nagy felhajtást rendezett minden egyes születésnapon, törékeny lelkesedése azonban, amivel körülrajongott bennünket, egy szempillantás alatt vasszigorba fordulhatott. Az ajándékokat is mindig tőle kaptuk, s nem apámtól. Abban az esztendőben már megkaptam a krikettütőmet, a vívótőrömet, vagy amit akkor éppen nekem szántak, és a tőlem telhető buzgalommal mondtam köszönetet érte anyámnak. Már megvolt az ünnepi uzsonna, a születésnapi tortával egyetemben, amelynek Scheele-zöld dekorációját el kellett távolítani fogyasztás előtt. Kislányok vonultak fel fodros szoknyában, meg hasonszőrű fiúk, mint jómagam, öltönyben és a pesztrájuk kíséretében, akik mind ott nyüzsögtek a szobában, és összeszorított szájú nemtetszést váltottak ki anyámból. A sok édességtől megfájdult a fejem. Ahogy lassanként elszállingóztak a vendéggyerekek, megpróbáltam kiosonni a kertbe, de anyám menten visszaparancsolt.

– Apád a dolgozószobájába kéret – közölte azon az érzelemmentes hangon, amelyen mindig beszélt róla. Azt gondoltam, hogy alighanem rossz fát tettem a tűzre. De mikor bementem apámhoz, ő megborzolta a hajamat, és egy csomagot nyomott a kezembe.

Nézte, ahogy kibontom. Aranypecsétes, sötétkék papírba volt bugyolálva.

Lehántottam a csomagolást, és nem tudtam, mit mondjak. Nem tudtam, mit érzek. Végül kiböktem egy köszönömöt, és felnyitottam, mert nem akartam tovább apám szemébe nézni.

Színgazdag kép díszítette a címlapját. Erdő őszi délutánon, a nap alacsonyan függött egy mohával lepett kőfal felett, és aranyos színbe öltöztette a páfrányokat. Az orromban éreztem a hűs anyaföld és a nedves aljnövényzet édeskés, almás illatát.

Abban a pillanatban nem apám dolgozószobájában voltam, hanem ott, az erdőben.

Azt hiszem, még egyszer megköszöntem neki. Azt hiszem, megmutatta nekem a címoldalt, valamint Langland hozzájárulását és a könyvárus képesített mivoltát igazoló pecséteket.

Azt hiszem, megmondta nekem az árát is. Engem mindez nem érdekelt.

Felvonultam, és csaknem egy ültő helyemben elolvastam a könyvet. Úgy elmerültem benne, hogy a vacsorára hívó gongszót meg sem hallottam; nem láttam Abigailt, amikor bejött a gyerekszobába lámpát gyújtani. Magával sodort az emlékezet hömpölygése: tág mezők és sűrű erdők, egy faházikó, házi kedvenc vidra, kaland a kőbányában. Egy molett, víg kedélyű anya, az apa, aki lovagolt is és vadászott is, három idősebb fivér, egy hűséges parasztgyerek, akire mindig lehetett számítani a bajban. Csak lefekvéskor, amikor a dadám elkobozta tőlem a könyvet, csak akkor zökkentem vissza a valóságba.

Hányszor elolvastam azóta! Ha becsukom a szememet, most is látom Langland faluját a dombhátra felvezető keskeny ösvényről szemlélve.

Érzem a mészkő morajlását a hátam alatt, a gyéren nőtt fű tövében. Érzem a kakukkfű és a napmeleg föld illatát.

A könyv végére William megnősült. Ez a rész tetszett nekem mindig is a legkevésbé. Ha csak jottányit is ki tudnék fejezni a nyájas olvasónak abból a földöntúli boldogságból, amely eltöltött engem, amikor legdrágább Agnesem rám mosolygott a fejét ékítő virágkoszorú alól, máris úgy érezném, hogy áldozatom nem volt hiábavaló… De most kitartom a kezemet a tűz felé, és elképzelem, hogy narancsvirágszirmok peregnek át lágyan az ujjaim között.

Milyen ostoba voltam. Oly meghitt közelségbe kerültem azokkal az emlékekkel, hogy akár a sajátjaim is lehettek volna; mégsem gondoltam soha Langlandre, vagy arra, hogy miként kötötték be a könyvet. Mivel az emlékek sok-sok év távolába nyúltak vissza, feltételeztem, hogy Langland azóta régen halott; de hisz éppen a lényeget nem értettem meg. Mindaddig, amíg el nem jött az a bizonyos este egy esztendővel ezelőtt. Nincs egy esztendeje sem.

Akkoriban még apám kedvence voltam.

Tavaly ősszel történt, nagyjából egy héttel azelőtt, hogy esedékes volt a felvételi vizsgám.

Kora este, már sötétedett. Apám dolgozójában voltam az egyik tanórám után. Dr. Ledbury éppen előtte távozott. Még behallatszott a hangja a folyosóról, ahogy Abigail átnyújtotta neki a kalapját. Bizonyára a szövegen gondolkoztam, amelynek a fordításával foglalatoskodtunk. Szórakozott tekintetem apám vitrinjére siklott. A pávatollak úgy nyomódtak neki az üvegnek, mint a páfránylevelek egy viváriumban. Valamelyik szobalány elmozdíthatta a keleti tőrt portörlés közben, ugyanis most ferdén lógott.

Felkeltem, és megnéztem, hátha nyitva találom az ajtaját.

Mire az egész szekrény előremozdult.

Volt egy pillanatnyi ellenállás, amíg felnyílt a tűzbiztos pecsét. Egy könyvespolc rejtőzött a szekrény mögötti falba ágyazva. Meredt szemmel bámultam a rajta sorakozó könyveket – javarészt olcsó, vászonborítású kötetek voltak, nem olyanok, mint amilyeneket az iskolában láttam. A nevek viszont incselkedtek velem, mintha ismerősek lettek volna: Marianne Smith. Mary Fletcher. Abigail Turner. Ekkor már rájöhettem volna, csakhogy sosem hallottam a cselédek családnevét. És nem hiszem, hogy valaha is láttam volna könyvet nőről.

Talán ezért is történhetett úgy, hogy leemeltem egyet a polcról. A karosszék karfájára telepedtem, és feljebb csavartam az olajlámpást.

Nem emlékszem, mennyi időbe telt, mire felfogtam, mi került a kezembe.

Amikor apám hazaért, én ott ültem a székében, és az elhamvadt tüzet bámultam. Vágni kellett volna már a lámpás kanócából, bekormozódott a búra.

Hallottam, ahogy Abigail ajtót nyit neki. Elképzeltem, hogy apám leheletfinoman végigsimít Abigail karján, amikor az átveszi tőle a kabátját.

Apám mormogott valamit, Abigail meg nevetett.

Apám fütyörészve lépett be a dolgozószobába. Amikor meglátott, egy futó pillanatra megtorpant. Aztán meggyújtotta a gázt, és továbbra is fütyörészve felém fordult a hirtelen támadt fényárban.

– Látom, ráleltél szerény könyvtáramra – mondta.

Ez volt az első alkalom, hogy azt hittem, győzhetek vele szemben.

Tévedtem. Amikor azzal fenyegettem, hogy mindent elmondok a Castlefordi Hírmondó nak, csupán a vállát vonta meg; amikor azzal fenyegettem, hogy elmondom anyámnak, azt mondta:

– Édes fiam, anyád mestere a rá nem tartozó dolgok figyelmen kívül hagyásának. De ha úgy véled, jól mutatna a könyve a többi mellett…

Sosem tettem le a felvételi vizsgát. Három nappal később a bácsikám vidéki házába száműztek.

Most felállok. William Langland a padlóra esik, de nem hajolok le érte.

Nem akarok azokra a hosszú hónapokra gondolni, amikor belülről marcangolt a magány. Hó borította földek, fekete erdőség, hosszú órákon át gyalogolhattam anélkül, hogy egy teremtett lélekkel is találkoztam volna –

ha mégis belebotlottam valakibe, az csak egy feje búbjáig bebugyolált orvvadász lehetett, s oly gyorsan elillant, abban sem voltam biztos, hogy nem csak képzeltem-e. Fordulónapi vacsora a bácsikámmal, aki már a leves elvitele előtt lerészegedett. Esős tavasz, burjánzás. Tikkasztóan forró nyár.

Délutánok, amelyek éppoly lassan araszoltak tova, mint az ablakomon beeső napfény. Fél esztendő, amely merőben haszontalannak bizonyult, akárcsak a sok vicikvacak, amit hazatérésem után a kofferom fenekén leltem: egy eltépett nyugta az ékszerésztől, néhány fácántoll, virágokkal kifestett, törött fatojás.

Ne is gondoljunk rá. Felveszem a könyvet a földről. Megsimítom a borítóját. A távozásomkor azt mondtam apámnak, hogy már elégettem. Azt akartam, hogy belássa, nem az ő fajtája vagyok. De nem tettem meg.

Majdnem tűzre vetettem, de végül képtelen voltam rá. William Langland halott, rajta már úgysem segíthettem, de nem ez volt a valódi ok. Ha még most is az élők között lenne, bármi pénzt megadnék neki az emlékeiért.

Hogy úgy döntsem magamba a gyermekkorát, mint egy felest. Egy pillanatig sem tétováznék. Vagyis éppoly hitvány vagyok, mint az apám.

Sőt – elvégre Langlandet bizonyára az elkeseredés vezérelte. Másképp miért döntött volna az emlékei feladása mellett?

Az ablakpárkányra teszem a könyvet. Az eső az üveget kocogtatja. A távolban narancsvörös az ég a kopár fákon túl. Újabb gyártűz tört ki Castleford átellenes végében. Nem a mi gyárunk ég. És az eső majd alighanem eloltja. Ha mégsem, a szélirány akkor is nekünk kedvez.

Ugyanez a korom tapad De Havilland könyvkötő műhelyének ablakaira is.

Valahol odakint Emmett Farmer ugyanezeket a szagokat érzi: a füst és a nedves kő szagát.

Vajon hányan élhetnek odakint olyanok, akiket már bekötöttek? Mennyi emlék rejtőzik falfülkékben vagy titkos könyvszekrényekbe elzárva, és hány emléket olvasnak idegen emberek éppen ebben a pillanatban? Hányan kószálnak a világban a fél életüktől megfosztva, tudatlanul?

Begombolom és helyre rántom a galléromat, pereme a nyakamba váj. De nem az ingem miatt érzek szorítást a torkomnál.

Elfordulok az ablaktól. Le kéne feküdnöm, de nem tudok.

Felmentem háromemeletnyi grádicssoron. Most ott állok a csupasz, jéghideg lépcsőfordulón az eresz alatt meghúzódó szobák előtt. Az eső a tetőn dobol, penészszagot érzek. Fogalmam sincs, mit keresek itt; reszket a lámpást tartó kezem, úgy ugrálnak előttem az árnyékok, mint a bolhák.

– Nell!

Semmi válasz. Bekopogok az egyik ajtón, majd a másikon.

– Nell. Nell!

Ágyrugók fémes csikorgása. Aztán kinyitja az ajtót. Olyan fehér az arca, hogy az már szinte zöldnek mondható.

– Igen, uram! Elnézést, uram.

– Bemehetek?

Pislog. Szeme nyílt, nedves és halványkék, ugyanaz az árnyalat, mint amelyet húgaim előszeretettel használnak a vízfestményeiken. Hálóingben van. A nyakához érő szegélyét rojtosra koptatta a hosszú használat.

– Engedjen be. Nem tartom fel sokáig. – Hátralép, és elsiet a szoba másik végébe. Nincs függöny az ablakban, így a tükörképem bámul vissza rám teljes életnagyságban.

Körbenézek, hogy hová tehetném le a lámpást, de az egyetlen szék támláján a lány cselédegyenruhája van átvetve, más hely meg nincs, csak a padló.

Szűkös, csúf kis szoba ez.

Azt a szobát juttatja eszembe, amelyben a bácsikámnál laktam, csak épp ez kisebb, és kilátás sincs.

Nell az ágy szélére ül, és az elnyűtt takaró szélét gyűrögeti. Megköszörülöm a torkomat.

– Nell.

– Jól vagyok, uram, igazán. Elnézést kérek a rosszullétemért. – Felnéz rám.

Nem mutat rá, hogy késő van, és nem nehezményezi, hogy felébresztettem.

Szorítást érzek a torkomban. Hallom, hogy azt mondom:

– Meg tud bízni bennem, Nell? El akarok mondani magának valamit, amit ugyancsak nehéz lesz elhinnie.

– Természetesen, uram.

– Bíznia kell bennem. Szeretném, ha még ma éjjel összecsomagolna.

Készítse össze minden holmiját. Adok magának pénzt. Holnap kora hajnalban elszökik.

– Önnel, uram?

– Nem! – Elfordulok. A szél az ablakot zörgeti. Becsepeg az esővíz, és végigszalad a párkányon. Onnét üvegszerű szálban lefut a falon, majd sötét tócsába gyűlik a padlódeszkákon. – Nem, nem velem. Kerítek magának egy helyet, ahol megbújhat néhány napig. Utána hazamehet. Érti, amit mondok?

– De, uram… – Az ágytakaróba fúrja ujjait. – Ígérem, nem leszek többet beteg.

– Ez nem büntetés. A biztonságát szolgálja. Meg akarom védeni. – Minden szót komolyan gondolok. A sivár kis szobában mégis rettentő fellengzősen hangzik a beszédem. A padlón mindinkább szétterülő víztócsára szegezem a tekintetemet. Valahol mögöttem is akad egy csöpögő beázás. A szél a palát zörgeti a fejünk felett, tompán kopogó hangon. – Nell, kérem, bízzon bennem. Itt veszélyben van. Előbb-utóbb rossz dolgok fognak történni magával, és azt nem akarom.

– Rossz dolgok? – A matracot piszkálja, az anginon keresztül húzgálja ki belőle a szalmaszálakat.

Beszívom a levegőt. Át kellett volna gondolnom, mit akarok neki mondani, még amikor az ajtó előtt álltam. Most aztán nem találom az odaillő szavakat. Egyáltalán nem találok szavakat.

Nyílik az ajtó.

Az első pillanatban meg se hallom. Csak akkor fogom fel, amikor Nell felugrik. Fürgén pukedlizik, közben beveri a lábfejét az ágyba.

Nem fordulok hátra. Két szívdobbanás között egy örökkévalósággá tágul a csend. Olyan ez, mint az a töredékmásodperc, amely egy derékszíjtól kapott ütésre következik: az égő érzés előtti csend pillanata.

– Rajta hát – szólal meg apám. – Mondd csak el neki.

XXI

A szél a kéményben fütyül. Zubog a víz a padlóra, aztán a szél elcsendesedik, és a csöpögés is abbamarad. Most még sötétebbnek tűnik a szoba, mint annak előtte, szegényes, szűkös és védtelen a téli éjszakában.

Ahogy apám ellép mellettem, megcsap a belőle áradó szappan- és selyemillat. Először azt hiszem, meg akarja érinteni Nellt, sőt talán le is ül melléje a zilált ágyra. De nem teszi.

Megáll előttem, ahonnan mindkettőnket láthatja.

Nell előbb rám, majd apámra néz. Akármi történjék is, tudja, hogy ő itt csak rosszul járhat.

Becsukom a szememet, de így is látom az arcát.

– Mondd el neki – ismételi apám lágy hangon. Sihederkoromban mindig olyan kedves volt hozzám a verések után, hogy azért már-már megérte. – Nosza, Lucian. Nem szeretném beléd fojtani a szót. Mondd csak el, mit tettem.

– Én… – Cserben hagy a hangom. Nagyot nyelek. A korom és az alkohol ízét érzem a nyelvem tövében.

– Kérem, Mr. Darnay, én nem… Mr. Lucian kérte, hogy eresszem be, de csak az imént jött, uram, esküszöm!

– Nincs semmi baj, Nell. Beszélj már, Lucian, essünk túl rajta.

Nem tudom, miféle játékot űz. Csupán annyit tudok, hogy így is, úgy is én veszítek majd.

– Nell. – A lányra emelem a tekintetemet, de ő az alsó ajkát harapdálja, nem néz a szemembe. Okosabb annál, semhogy tényezőnek higgye magát a képletben. Ez most csak az apámról és rólam szól. – Ide hallgasson. Ma délután egy kötő könyvet készített. Magát bekötötték. Érti, hogy ez mit jelent?

– Nem, uram, nem így volt. Éppen felmostam a padlót, aztán hirtelen rám tört a reszketés.

– Nem emlékszik rá. Ez nyilvánvaló. Mivelhogy megfosztották az emlékeitől.

– De… – Elhallgat. Szeretném azt gondolni, hogy azért, mert hisz nekem.

Tovább harapdálja kirepedezett szája sarkát, aztán a kezével kezdi piszkálni. Eltökélten bámulja a padlót, miközben ujjai az elhalt hámdarabkákat tépkedik. A háta mögötti falon a vakolat is hámlik, éppoly durván és sebesen, mint Nell szája.

– Amire nem emlékszik, hogy apám… – Most nagyon erősen érzem apám jelenlétét.

– Folytasd csak, Lucian.

Megköszörülöm a torkomat.

– Apám… – Nem jön semmi több. Mint amikor hányni akar az ember, de csak öklendezni képes.

Ekkor apám odaül Nell mellé, aki úgy néz fel rá, mintha azt várná, hogy mentse meg tőlem.

Apám mosolyogva simít ki egy hajtincset a lány arcából. Nell szája már vérzik. Úgy tapad meg egy csepp vér az alsó ajkán, mint egy bíbor virágszirom.

– A magamévá tettelek, Nell – mondja apám végtelen gyengédséggel. – Éjszakáról éjszakára feljöttem ide, és a kedvemet töltöttem rajtad. És nem csak itt. A nyári lakban, a dolgozómban, Lisette szobájában. És tettem ezt a legkülönfélébb módokon. Te általában sírva könyörögtél, hogy hagyjam abba. – A szemembe néz, anélkül hogy a fejét elmozdítaná.

– Szegény kis Nelly. Mit meg nem tettem veled.

Csend.

A lány nem mozdul. Le sem veszi apámról a szemét.

– Ó, Nell. Most haragszol? Emlékszel már?

Nell a homlokát ráncolja.

– Mire?

Valaki kiad egy hangot. Én voltam az. Apám nem néz rám, de megrándul a szája sarka.

– Nelly, kicsikém – mondja. – Hányszor, de hányszor bántottalak. Hányszor véreztél miattam. Na és a legelső alkalom, az első alkalomra csak emlékszel? Vagy mondjam el én, hogy milyen mozdulatlanul feküdtél, mint aki úgy találja, hogy rászolgált, én azt mondtam neked, magadnak köszönheted, te meg bólogattál, és sírtál, és…

– Elég, kérem! – dadogom elszorult torokkal.

– Ugye, emlékszel rá? Hát, most tőlem is hallhattad. Nell? Figyelsz te egyáltalán?

A lány pislogva feleli:

– Sajnálom, uram.

– Mit mondtam neked az imént?

Nell nyitja a száját. Lecsordul a vércsepp, letörli. Vörös csík marad utána az állán. Riadtan cikázik a tekintete.

– Nagyon sajnálom, uram, nem érzem túl jól magamat, valahogy összefolytak a dolgok, ha megérti, én igyekeztem a szolgálatára lenni, igazán, én…

– Mondd utánam, Nell: „Mr. Darnay a magáévá…”

– Elég! – Végre van annyi levegőm, hogy kiabáljak. De nem is a szavak, hanem Nell arca miatt: ahogy kétségbeesve próbálja megérteni a dolgot.

Térdre esem előtte. – Nincs semmi baj, Nell. Csak ugratja magát. Kérem, ne aggódjon. – Szaporán pislog, könnyei az arcára buggyannak. Sebes ajkából ismét kicsordul a vér. Mi vagyunk azok, akik ízekre szedjük.

– Hát, hogyne – áll fel apám. – Csak tréfáltam. Nem is zavarjuk magát tovább. Aludjon egy jót, és holnapra kutya baja se lesz. Jut eszembe, lesz szíves kiszedni a foltokat a dolgozószobám szőnyegéből. Máskülönben sajnos meg kell kérnem Cookot, hogy vonja le a béréből.

Nell zajosan megszívja az orrát.

– Igen, uram. Köszönöm, uram.

– Végeztünk. Lucian, kövess, kérlek.

Megszédülök, ahogy felállok. A fejfájás örvényként tombol koponyám üregében. Maradj talpon. Küzdj a rosszullét ellen. Apám közben kiterel a szobából. Olyan szorosan a nyomomban jön a lépcsőn, hogy a tarkómban érzem meleg leheletét. Amikor a szobám ajtaja elé érek, finoman megpaskolja a vállamat.

– A dolgozómba, Lucian.

Fél kezemmel a kilincsen megtorpanok. Izzad a tenyerem. Hatalmas a csend a házban. A szőnyegek meg a függönyök eltompítják az esőzajt.

Mintha csak az apám meg én volnánk a világon.

Nem nézek hátra, miközben végigmegyek a folyosón, le a lépcsőn. Apám léptei mintha az én lépéseim visszhangjai volnának, ahogy átvágunk a hallon. Megpillantom magamat a páfrányok mögötti tükörben. A gázlámpások sápkóros fényében jól látni, mily nagyon hasonlítani fogok apámra, amikor majd az ő korába érek.

Tárva-nyitva áll a dolgozószoba ajtaja. A tűz egészen kialudt. Nem szándékozott még az éjjel visszajönni ide, hiszen Nellhez készült.

Apám behúzza mögöttünk az ajtót, és elhelyezkedik a karosszékben. Félig lehunyt szemmel figyel. A székhez lépek, ám ekkor egy vonalat húz a levegőbe az ujjával, mintha az ablaktábláról törölné le a port.

– Nem mondtam, hogy leülhetsz.

Örülök, hogy ezt mondja. Számomra ajándék őt megvetni. Zsebre dugott kézzel megállok előtte, és mosolyt feszítek az arcomra. A tettetett dölyfbe kapaszkodom, mintha ez megmenthetne.

– Édes fiam – mondja –, ha méltóztatnál felvilágosítani, hogy mégis mit akartál elérni odafent. – A mennyezet felé bök, mintha az égboltra célozna.

Nem bírom tovább az arcomon tartani a mosolyt. Nem tudom, hogy csinálja ezt. Hát nem nyilvánvaló, hogy mi volt a szándékom?

– Figyelmeztetni akartam Nellt. Hogy ne történhessen meg újra.

Csúfondáros félmosolyra húzódik a szája. Olyankor szokott ilyen képet vágni, amikor Cecily megmutogatja neki a rajzait, az elnéző unalom arckifejezése ez.

– Ó, a te fennkölt érzelmeid. Minő együttérzés. És finomság. A férfiúi ösztön, amely a gyengébbik nem megvédelmezésére sarkall.

– Magához képest legalábbis több együttérzés szorult belém.

– Ó, Lucian – sóhajt fel. – Mikor fogsz végre tisztába kerülni önnön magaddal? Ki gondolta volna, hogy a fiam ennyire berzenkedik majd az igazságtól? A lovagias kis színjátékodnak semmi köze nem volt Nellhez.

– Megpróbáltam…

– Nem. – Megint ugyanaz az ujjmozdulat, hogy elhallgattasson. – Te engem akartál felbosszantani. Ez ilyen egyszerű. Éppolyan romlott vagy, mint én; sőt rosszabb, hiszen én legalább egyenes vagyok. Nem törődtél vele, mekkora fájdalmat okozol szegény lánynak, amíg fel tudod kelteni általa a figyelmemet. – Felemel egy poharat a mellette lévő asztalról, megbillenti, és a szélén táncoló csillámlást figyeli. A pohár sötétre színeződött falán üledéket hagyott a portói. – De talán jobb is úgy, ha nem látod tisztán önmagad.

Próbálom előhívni a szürke ködöt, de nem történik semmi. Apám dolgozójában vagyok. A festmények, a bútorok, a megannyi objets d’art, a sok éles kontúr elvakítja a szememet. A szőnyeget csúfító hányadék szigeteit bámulom. A sehol térképét.

Apám megropogtatja az ujjperceit, majd feláll.

– Szót se többet erről. Szembesülhettél a kötés visszafordításának tökéletes haszontalanságával, így nem fogsz még egyszer megpróbálkozni vele. És biztosra veszem, hogy nem kívánod még ennél is jobban megalázni magad.

Egészen közel lép hozzám. Épp csak egy hangyányival vagyok magasabb nála. Lenézek rá, és bólintok.

Arcul üt. Keményen.

Elveszítem az egyensúlyomat. Az elmém tökéletesen éles, de megroggyan a térdem, és oldalt tántorodom. Számítanom kellett volna rá. Fel kellett volna készülnöm. Egy ólmos pillanatig bedől a szőnyeg, mint egy hajófedélzet, aztán az állkapcsom oldalához csapódik az asztal sarka. A csattanás mintha csak ezután jönne, mint mennydörgés a villámlásra, amikor már négykézlábra álltam. Szikrázó, fekete hó szállingózik körülöttem. Nem kapok levegőt. Nem látok rendesen. Én ostoba.

– Lucian. Kelj fel, édes fiam. Hiába csúszol itt nekem hason. Balga gyermek. – Valami nedves dolog megtörli a nyakamat meg a fülemet. Látok egy vörös foltos zsebkendőt. Apám arcába nézek. Ő felhúz a földről, és az asztal lábának támasztja a hátamat. – Túl sokat iszol, Lucian, mérsékelhetnéd magad. Lám, éppen csak meglegyintettelek, s te máris összeesel. Ülj nyugodtan. Hadd nézzelek. Jó fiú.

– Sajnálom. – Mindennek dacára továbbra is vágyom az apai szeretetre.

– Nem olyan vészes, mint amilyennek látszik. Jobb? Na, jól van. – Összegyűri és a padlóra ejti a zsebkendőjét. Ott hever a szőnyegen félig foltosan, félig fehéren, rászáradt vérrel apám monogramja fölött. Aztán feláll, halkan nyög, ahogy megroppan a térde, és a kezét nyújtja felém. Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy ne fogadjam el a kezét. Abban a pillanatban elhiszem, hogy apám nem más, mint egy meleg, határozott marok, amely talpra segít engem. – Eredj lefeküdni, fiam.

Az ajtóhoz megyek. Hasogat a fejem. Erőfeszítést igényel már csupán az is, hogy kinyissam az ajtót.

Felsóhajt a karosszék, ahogy apám visszaül bele.

– Mikor találkozol legközelebb Miss Ormonde-dal?

– Keddhez egy hétre teára.

– Javaslom, hogy lefekvés előtt ejtsd útba a konyhát. Tegyél egy szelet marhahúst arra a zúzódásra. – Halkan felnevet. – Ha a kisasszonyka meglát téged ezzel a haramiaábrázattal, a végén még lefújja az esküvőt.

Öt nappal később éppen a Kék Szobában dolgozom. Legalábbis dolgoznom kellene. Előttem számlakönyv, nyugta- és levélkupacok. Tele van velük az íróasztal. Mégis képtelen vagyok összpontosítani. Először kért meg rá apám, hogy nézzek utána egy fontos dolognak, nem csak az árak meg a beszállítók listájának. Az egyik alacsonyabb rangú tisztviselő kenőpénzek elfogadásával vádolta meg a felettesét. A felettes szerint a beosztott sikkaszt.

Újra meg újra elolvasom ugyanazokat a vádakat, mintha bizony a sokadik olvasatra megváltozhatnának a szavak. Aztán felemelem a tekintetemet, és a páfránymintás tapétát bámulom. Az árnyak ezüst- és mályvaszínbe vonják a kék leveleket. Odakint szürke az ég.

Az egész szoba a félgyász különböző árnyalataiba öltözött. Az óra surrog, és cikornyásan csilingelve üt. Fáj a fejem. Legalább a szememről már lehúzódott a duzzanat.

Egy kocsi áll meg odakint, és léptek csikorognak a kavicson. A következő

pillanatban megszólal a csengő. Hallom, ahogy Betty leszalad a lépcsőn, és elsiet a Kék Szoba ajtaja előtt. Egy sikkantás hallatszik, amit csörömpölés s egy loccsanás követ.

– Ostoba liba, mit lábatlankodsz itt! Na, töröld fel – sziszegi Betty.

Emlékszem, korábban egy pillanatra láttam, hogy Nell a hall csempéjét súrolja. Összeráncolom a homlokomat, és a fejbőrömet nyomkodom.

Összefolynak előttem a papírra vetett betűk.

Felállok, és kitekintek az ablakon. De Havilland kocsija áll odakint.

Cirkalmas címer pompázik az oldalán: egy tarka, lila-arany könyv, amelyet két oldalról oroszlánmancs fog közre. Egy kósza barna levél tapadt meg a festésén. A kocsinak aranyozottak a kerekei, ellenben olyan silány a felfüggesztése, hogy De Havilland postakocsin jár, valahányszor Castlefordon kívül akad dolga. Nem egyszer hallottam, ahogy apám megjegyzést tesz neki a kocsira, amelyet ő remekbe szabott járgánynak nevez.

De Havilland. Bizonyára a számla benyújtása végett jött. Körmömmel az ablakot kocogtatva a csupasz fákat bámulom anélkül, hogy ténylegesen látnám őket. Borult és füstös az ég a város felett, esőt ígér. Hallani, ahogy nyílik a bejárati ajtó, azután Betty hangja. Majd lépések vágnak keresztül a hallon apám dolgozószobája felé. Visszatartom a lélegzetemet. De senki sem szólítja Nellt, viszont hallani a vödör csörömpölését, majd újra a súrolást, ahogy a lány nekikezd a következő padlószakasznak.

A falnak dőlök. Próbálok nem odafigyelni. Lótusz- és liliomdíszbe öltözött vízi nimfákat ábrázoló festmény függ a kandalló felett. Áttetsző bőrükkel és zöld szemükkel engem hívogatnak. Hajdanán lenyűgöztek, amíg rá nem jöttem, hogy semmiféle valódi hús nem érhet fel az ő elefántcsontszínű tökélyükig. Ugyanez áll a lépcsőfordulón látható Bacchus-ábrázolásra is: éjjelente csukott szemmel próbáltam elképzelni őt – száját, árnyékba vont törzsét, a nedvesen fénylő szőlőszemeket. Most már bánom, hogy hagytam magamat megtéveszteni. Miután az eljegyzésem eldöntetett, apám felajánlotta, hogy nászajándékképpen átviszi Bacchust a hálószobánkba. És közben csillogott a szeme.

Valahogy tudomást szerzett – hiszen apám mestere az ilyesminek – a többi fiúról az iskolában, ahogyan a városi szajhákról is. Visszautasítottam az ajánlatát. Amikor majd elérkezik a nászéjszakám, nem lesz benne semmi meglepő vagy titokzatos: csupán a vágy szilaj heve, némi zihálással meg dörgölőzéssel. Azt hiszem, képes leszek ezt teljesíteni, akár még Honour Ormonde-dal is. Legkevésbé sem vágyom azonban rá, hogy az a festett szempár engem vizslasson, s hogy annak a mellkasnak, vállnak és hasnak a csodás lankái a testi vágynál valami többnek a csalóka ígéretével kecsegtessenek. A nimfák szelíden figyelnek, bőrük gyermekien sima.

Elfordulok tőlük, és visszatérek az íróasztalhoz.

Leülök. Sikerül egy teljes mondatot elolvasnom a tisztviselő fogalmazványából. Odakint De Havilland kocsisa leugrik a bakról, és cigarettára gyújt. Füst lebeg a fák között gyolcsra emlékeztető csíkot húzva.

Felállok, és a hallon át apám dolgozószobájához megyek. Nell időközben elért a túlsó ajtóig, vastag, fényes sávot hagyva a fekete-fehér padlón. Most felpillant, tétovázik, nem tudja eldönteni, felálljon-e pukedlizni.

Odabiccentek neki. Lehajtja a fejét, és folytatja a súrolást.

Egy esztendeje még minden hallgatózót megvetettem volna. Most meg visszafojtott lélegzettel tapadok az ajtóra. Szívem vészharangként dübörög a fülemben. Csakhogy a vastag ajtó lefojtja a hangokat. Egyedül a Nell vízbe merülő keféje keltette loccsanásokat hallom.

– Elnézést, uram. – Megpenderedem, és Bettyvel találom magam szemben, tálcán hozza a rózsaszín mázas teáskészletet. Elnyúl mellettem, és benyit az ajtón. Próbálok elugrani, de sajnos elkéstem. Apám az asztal mellett állva szemlél valamit. Betty belépőjére feltekint, és észrevesz engem.

– Á, Lucian – mondja úgy, mintha számított volna az érkezésemre. – Bújj csak be. De Havilland, ismeri a fiamat, úgy hiszem.

– Igen, igen. – De Havilland felpattan, és megrázza a kezemet. Szappansimaságú a bőre. – Darnay úrfi.

Apám egy székre mutat, leülök. Elönti a vér az arcomat, és lüktetni kezd a múlófélben lévő horzsolásom körül. Betty lepakolja a teázás kellékeit a kandalló előtt álló alacsony asztalra.

Csak két csészét hozott, de senki sem szólítja fel, hogy hozzon még egyet.

Szótlanul várjuk, hogy végezzen. Ezüsttálba tett melegházi rózsák díszelegnek a kandallópárkányon a porcelánspánielek között húsosan, romlottan és bíborvörösen.

Betty távozik. Apám az asztalhoz lép, teát tölt magának, a másik csészét üresen hagyja.

Azután visszaballag az előbbi helyére, és tovább tanulmányozza a könyvet.

Egy kisebb vászonborítású, halványkék kötetet.

– Helen – mondja a gerincre pillantva –, hát persze, ki hitte volna… Miss Helen egész pontosan. Milyen izgalmas.

– Szerfölött sajnálom, Mr. Darnay. A segédem a tudtomon kívül adta ki az instrukciókat. Ha úgy kívánja, átköttetem önnek.

– Nem, nem. Nagyon jó lesz így. Nézd csak meg, Lucian. – Felemeli a kötetet, amelyen ekkor megcsillannak az ezüst betűk. – „Miss Helen Taylor”. Mennyivel fontosabb színben tünteti fel ez a cím.

Teát töltök a másik csészébe. De Havilland megmoccan, mint aki elvárja, hogy odakínáljam neki. Elkapom a tekintetét, és kortyolok. A tea fekete és keserű.

– Fogadja gratulációmat, De Havilland – folytatja apám. – Roppant elegáns a szöveg.

Kiemelkedik a megszokott termésből. Az írás is kevésbé cizellált.

Valamikor feltétlenül be kell majd engem avatnia a misztériumba, amitől az egyik kötő munkája sokkalta lebilincselőbb a másikéhoz képest. – De Havilland vértelen mosolyra húzza a száját, a riposzt azonban elmarad. – Segédje rendkívül ígéretes tehetségnek tűnik. Nagy kár, hogy megbetegedett.

– Ismét elnézését kell kérnem, Mr. Darnay. Alig két hete érkezett a műhelyembe, miután első mestere eltávozott az élők sorából. Ha csak leghalványabb sejtelmem lett volna a labilis egészségéről…

– Nem, nem. – Apám úgy hessenti félre a mentegetőző szavakat, mint a legyet. Hozzám lép, és odanyújtja a könyvet. – Nincs igazam, Lucian?

Lucian – teszi hozzá De Havillandnek – maga is amolyan műértőféle. Egyszer mindenképpen az lesz, amint több tapasztalatra tett szert.

– A hozzáértés gyakorta öröklött vonás – mondja De Havilland. – És micsoda kiváltság lehet, ha valakinek bejárása van az ön könyvtárába.

Nyelek egyet, és elveszem a könyvet, amely oly könnyű, hogy kis híján elejtem.

Véletlenszerűen nyitom fel valahol, hüvelyk- és mutatóujjam között dörzsölgetve a papírját.

Felpillantok az ezüsttáljukban poshadó rózsákra.

– Nagyon szép – mondom.

– Húsz guinea lesz, ugyebár. – Apám megírja a csekket. Átnyújtja De Havillandnek, aki pedáns, nőies ujjakkal elrakja a tárcájába.

– Köszönöm, Mr. Darnay. És még egyszer őszintén elnézését kérem, segédem természetesen nem…

– Hogy van ő? – vágok közbe.

Mindketten rám néznek. Apám felhúzza a szemöldökét. Óvatosan leteszem a csészémet az egyik konzolasztalra. Megcsörren a csészealj. Fel akarok állni, ehelyett átvetem a bokámat a térdemen, és hátradőlök. Kérdőn félrebiccentem a fejemet De Havilland felé.

– A segédje. Felgyógyult már?

– Le vagyok sújtva, higgyék el – szorongatja a tárcáját. – Amennyiben nem sikerül eltávolítani a foltot a szőnyegből…

– Értjük. De ő hogy van?

– Igaz lelkemre mondom, ha sejtelmem lett volna a jelleméről…

– Az egészségi állapotára vagyok kíváncsi, De Havilland, nem az erkölcseire.

Rövid szünet áll be. Apám a teáját kortyolgatja. Amikor leengedi a csészét, halvány mosoly játszik a szája körül.

De Havilland így szól:

– Ó, értem. Á… nos, igen súlyos lázroham tört rá. Bizonyosan nem ragályos fajta, de néhány napig delíriumban volt. Végül hat shilling két és fél pennyre rúgott az orvosi számla, képzeljék csak el. Őszintén megvallva, fogalmam sincs, mihez kezdjek vele. A műhelyben talán még hasznát tudom venni. Mindenesetre kedves öntől, hogy érdeklődik, Darnay úrfi.

– Valóban az – veti közbe apám. – Lucian itta meg a levét a segédje indiszponáltságának.

Meglehetősen felzaklatta az eset.

– Megértem.

De Havilland pontosan fejben tartja az orvosi költségeket, de még egyszer sem ejtette ki a száján Emmett Farmer nevét. Leteszem Nell könyvét, a kandallóhoz lépek, és végigsimítok az ujjammal az egyik rózsán. Akár a selyem: oly puha, hogy nem érezni a széleit.

– Remélem, khm, az arca… – De Havilland ekkor az apámra pillant, és hirtelen elhallgat.

Előkotorja a zsebkendőjét, és diszkréten beleköhög.

– Nem – felelem –, ez egy néhány nappal ezelőtti baleset következménye.

– Megnyugvással hallom. Rettenetes volna, ha… Bocsásson meg, remélem, nem találja tolakodásnak, hogy említést tettem róla.

– Cseppet sem – válaszolja apám. Odalép mellém a kandallóhoz, és lehajtott fejjel szagolgatja a rózsákat. – Lucian tagadhatatlanul egy söntésbeli csetepaté áldozatának tűnhet. Ám ez teljes mértékben az ő hibája.

– Megdörzsöli a halántékomat a hüvelykjével, mintha egy tintafoltot akarna onnan eltávolítani. – Oda se neki. A legényemberek mindig túlzásba viszik az ivást. Ez ténykérdés. Nincs igazam, De Havilland?

Kiváltképp olyankor, amikor a szóban forgó legényember napokon belül meg fog házasodni.

– Hogyne, természetesen. Szabad esetleg gratulálnom? – De Havilland enyhén megbillenti a fejét. – És ha már témánál vagyunk… – Betúr a zsebébe, és a névkártyáját nyújtja felém. Egy dombornyomott koszorú látható rajta krémszín alapon „D” és „H” monogrammal.

Megfordítom a kártyát. De Havilland, S. F. B., Castleford, Alderney Street 12. Ismerem ezt az utcát; az egyik diszkrét bronztáblácskával ellátott elegáns ház egy bordély. – Ha szüksége lenne a szolgálataimra.

– Nekem?

– Meglepődne, hány ifjú pár találja hasznosnak, hogy egybekelésük előtt látogatást tegyenek egy kötőnél. Természetesen külön-külön. – Mosolyogva biccenti félre a fejét. – Ez a divat, tudja. Különösképpen fiatalemberek körében, akik tiszta lapot óhajtanak nyitni, mielőtt megnősülnek. Azok az ártatlan kis hazugságok könnyen terhessé válhatnak ám.

Mennyivel jobb megbánni- és takargatnivalók nélkül új életet kezdeni.

Apámra pillantok, aki közben kivett egy rózsát a tálból, s most a kezében sodorgatja.

Amikor találkozik a tekintetünk, elmosolyodik.

– Nem, köszönöm – mondom.

– Castleford legbiztonságosabb kriptája a miénk a Lyon és Fiainál. És rendkívül kedvező tárolási áron dolgozunk. – Rólam az apámra pillant. – Meglehetősen kiterjedt és illusztris ügyfélköröm van, az ő könyveik sosem kerülnek napvilágra. A valódi kötéseket a kereskedelmi forgalomba szánt kötetektől külön kezelem.

– Kétségkívül – mondja apám, és leszakítja a rózsa egyik szirmát. A szirom a padlóra pereg, és úgy hever ott, akár egy parányi seb. – Merthogy mint az köztudott, törvénytelen eladni egy valódi kötést, amíg az alany életben van.

Édes jó De Havilland, meggyőződéssel hiszem, hogy senkinek – enyhén vészjósló nyomatékkal ejti a szót – az itt jelenlévők közül nem áll szándékában törvényt szegni.

– Ez csak természetes, de némely esetben előfordulnak azért megingások.

– Nem – mondom újra. – Köszönöm.

De Havilland megütközve bólint.

– Ha mégis meggondolná magát, megvan önnél a címem. Vagy amennyiben Miss Ormonde más véleményen lenne. Megtiszteltetésnek venném. – Közelebb hajol hozzám, és lehalkítja a hangját. – Ki merem jelenteni, hogy akár bele is pillanthatna a kisasszony könyvébe. Ami jókora előnyt jelent.

Habár magától értetődőn nem ajánlanám fel akárkinek.

Elfordulok. Csak a tűz pattogása meg a rózsaszirom-tépkedés hallatszik.

– Nos, hát – szólal meg De Havilland –, ideje indulnom. Mrs. Von der Ahe ebédre vár.

Köszönöm, hogy időt szakított rám, Mr. Darnay. S ha meggondolná magát – teszi hozzá, ismét felém fordulva –, örömmel állok rendelkezésére. Jó napot.

– Magának is – mondja apám.

Becsukódik mögötte az ajtó. Kiszáradt a szám, és keserű ízt érzek a nyelvemen. A tálalóhoz lépek, ahol a dekanterek sorakoznak.

– Ne most, Lucian.

Megtorpanok, és zsebre vágom a kezemet. De Havilland névkártyájának széle nyomja a hüvelykujjam tövét.

– Ha ez minden – szólalok meg –, vissza kell mennem dolgozni.

– Nagyon muszáj? – Játékos éle van apám hangjának, mintha egy gyerekhez beszélne. A tűzbe pöcköli a megkopasztott rózsaszálat. – Drága De Havilland. Mit sem ért, nem igaz?

Egy kötő csak addig ér valamit, amíg megbízható. – Az ablakhoz ballag. De Havilland kocsija a felhajtóúton zötyög. – Vannak persze kereskedelmi célú kötések, De Havillandnek kétségkívül van hozzá engedélye. S ha beesik néha egy-két pecsét nélküli kötet, ugyan kit zavar az? Ha egyébként Lord Latworthy is a gyűjtője. – Elmélázva kocogtatja az ablaküveget. Odakint felriad egy madár, és szárnyát verdesve tovaszáll. – Olyat azonban még sosem hallottam, hogy bepillantást kínált volna egy valódi kötésbe. Ha ilyesmit kínál nekem…

– Nell kötése talán nem valódi?

– Ne játszd az ostobát, fiam. Fizető kliensre gondoltam. Amilyenek mi is vagyunk.

– Jelentékeny személyek?

– Pontosan. – Rám mosolyog. – Mi lesz az orvossal, aki kiárusítja a betegei titkait?

A kérdés a levegőben lóg, amíg rá nem ébredek, hogy nem is szándékozik azt megválaszolni. A kocsi után néz, amely kigördül a kapun, majd egy kattanással újra visszazáródik a kovácsoltvas „D”. Apám ekkor ásít egyet, kézbe veszi Nell könyvét, és fellapozza. El akarok menni, egy utálatos késztetés mégis arra ösztönöz, hogy egy tapodtat se mozduljak, csak figyeljek.

Akkor lapoz egyet, és valami a földre hullik.

Egy vékonyka, olcsó boríték, rajta máris barnulásnak indult tintával: Mr.

Lucian Darnay. A kézírás iskolásan gondos, pedáns. Apám is felfigyel rá.

Eltelik egy töredékmásodperc.

Előrelendülök, de ő bizonyul gyorsabbnak. Elhalássza előlem a silány papirost. Felhúzott szemöldökkel vizsgálgatja.

– Bizonyára titkos szerelmes levél, amit a kötő csempészett be. Szegény Miss Ormonde-nak ez aligha lesz ínyére.

Talpra kecmergek. A vérem a fülemben dobol. A kézírás ugyanaz, mint Nell könyvében. De mi mondanivalója lehetne a számomra Emmett Farmernek?

– Fogalmam sincs, mi lehet.

– Akkor nem bánod, ha megtartom magamnak.

Mire én:

– De az enyém.

Apám a hüvelykujja körméhez ütögeti a levelet. Kiráz a hideg ettől a hangtól.

– Csigavér, Lucian – mondja. – Csupán kíváncsi vagyok.

– Kérem a levelet.

Somolyogva meglobogtatja előttem.

– Ha mindenáron folytatni akarod kétes üzelmeidet, édes egy fiam, s miért ne akarnád, elvégre az én sarjam vagy, arra kérlek, tartsd azokat kezelhető szinten. Ha egészen elveszíted a fejed, nos, egy kötés lebonyolítása meglehetősen macerás dolog. A költségekről nem is beszélve.

Megállom, hogy ne kapjak a levél után. Veszek egy mély lélegzetet.

– Sosem hagynám, hogy bekössenek. Se olyan gyáva, se olyan becstelen nem vagyok.

– Azt hiszem, most elbeszélünk egymás mellett – jegyzi meg apám.

Incselkedő félmosollyal megdönti a fejét. – Sosem szorgalmaznám, hogy téged kössenek be. Ugyanakkor érdekesnek találom a hozzáállásodat. Azt hittem, én vagyok, akit megvetsz, nem Nellt.

– Nellnek nem volt választása. Aki viszont maga választ… – Elhallgatok.

– Igen?

Nyelek egyet. Ha lepillantok, látni fogom a foltokat a szőnyegen, ahol Emmett Farmer összerondította, meg a tűzhelyet, ahol elhamvadtak az emlékei. Látom őt, ahogy a levegőt markolászva öklendezik, látom a nedves arcát.

– Én nem tenném meg, és kész – mondom.

– Nos – feleli apám –, kívánom neked, hogy váltsd be az önnön tisztességedbe vetett reményeket. – Most a levél csücskét pöckölgeti, mintha egy kártyalapot tartana a kezében.

Bármelyik pillanatban elsuvaszthatja, az ingujjába vagy a semmibe.

– Apám. Szépen kérem önt… – Legjobb meggyőződésem ellenére koldushoz illő mozdulattal előrenyújtom felé a kezemet.

Ő becsúsztatja egy ujját a hajtás alá, és nekiáll felbontani a borítékot. Itt fogja elolvasni a szemem láttára.

Összefacsarodik a szívem. Egy éles pillanatra magam előtt látom Emmett Farmert, amilyen a könyve elégetése előtt volt: jóképűen, kissé esetlenül, az arcába hulló hajával. Kicsi volt rá az inge, a legfelső gombját nem is gombolta be. Amikor szolgának tituláltam, úgy nézett rám, mint aki mindjárt lekever nekem egyet.

Kitépem a levelet apám markából. Mielőtt esélye lenne reagálni, a kandallóhoz lépek, s a védőrostélyt elhúzva a tűzbe vetem a borítékot.

Fehéren felragyog, aztán pillanatok alatt arany lyukakra esik szét. Magasba csapnak a lángok, végül szürkén és fátyolosan felpöndörödik a levél. Apró diadalérzet ficánkol a gyomromban. Végre egyszer győzedelmeskedtem apámmal szemben. Aztán elárasztja a fülemet a csend, rosszullét kerülget.

Meg fogom én még ezt bánni. Apám majd tesz róla, hogy megfizessek érte.

Összeszűkül a szeme. De csak ellép mellettem, hogy a piszkavassal megbökdösse a tüzet.

Szikrák rajzanak fel.

– Okos – mondja végül. – Egy személyt is éppen elég nehezedre esik majd kielégíteni.

Nem hinném, hogy megbocsátott nekem. Majd akkor fog lesújtani rám a megtorlás, amikor a legkevésbé számítok rá.

– Jobb lesz, ha visszatérek a munkához.

– Folyton ezt hajtogatod. – Széles mozdulattal az ajtó felé int, mintha bizony nem ismerném a járást.

Az ajtóból még visszapillantok a kandallóra. Már semmi sem maradt a levélből. Akármit üzent is benne Emmett Farmer. Talán az összerondított szőnyeg miatt kért bocsánatot.

Vagy azért, mert sajnálattal merészelt rám nézni. Mi más lehetett volna, ha nem bocsánatkérő üzenet? Ezért aztán semmi okom rá, hogy így érezzek: mintha sötétzárkába csuktak volna, amelynek elégettem a kulcsát.

XXII

A szalonban teázunk. Öten vagyunk csupán, mégis kicsinek tűnik a szoba. Főfájást kapok a sárga falaktól, a levegőt megüli anyám toalettvizének meg annak a pomádénak az illata, amelyet Cecily és Lisette használnak a hajukra. De még a tea és a citrom szagától is háborog a gyomrom. Apró levegőket veszek. Lobog a tűz a kandallóban, mégis hűvös van. Az egyik oldalam csatakos a melegtől, a másik fázik. Miss Ormonde ül velem szemben, illedelmesen összetett bokával, leszegett fejjel. Engedelmesen hallgatja anyámat, de hébe-hóba rám siklik a tekintete. Kesztyűs kezével babrál valamit. Látok egy dudort a gyűrűsujján, és ráeszmélek, hogy az eljegyzési gyűrűjével játszik. Aztán észbe kap, és abbahagyja a matatást.

Kerülöm a tekintetét. Odakint vékony hóréteg lepi a kertet. Rongyos, elnyűtt fehérség ez, olyan, akár az esőn felejtett selyempapír. Tetszhalott fűszálak lyuggatják át.

Látni a kertész után maradt sáros lábnyomokat.

Anyám lesimítja szoknyáit, s ahogy a lilás moaréanyagot lapogatja, a bágyadt nappali fényben csak úgy sziporkáznak a gyűrűi. Azután mosolyogva továbbadja a kekszes tányért Miss Ormonde-nak. Miss Ormonde továbbadja azt Cecilynek. Anyám diszkréten köhécsel.

Cecily elpirul, és egyből továbbadja nekem a tányért anélkül, hogy venne róla. Nyekereg a fűzője, amikor leereszti a karját, mire riadtan pillant körbe, remélve, hogy senki sem hallotta meg.

Lisette előrehajol egy szem kekszért, azután egy Cecilyre vetett pillantást követően még egyet elvesz. Majd a zongorához megy, és szabad kezével egy dallamot kezd pötyögni.

– Liliom… – mondja anyám Miss Ormonde-nak. – Biztos benne, drágám?

A menyasszonyi csokor legyen sikkes.

– Így igaz, Miss Ormonde – tódítja Cecily –, a liliom olyan komor virág! És az illata is túlzó.

Javasolhatnék inkább fréziát? Oly édesen mutatna egy nagy kazal fréziával!

– Felborítja a cukortartót. – Jaj, de ügyetlen vagyok!

Lisette kétszer is leüti ugyanazt a hangot, aztán szünetet tart.

– Talán igaza van Cecilynek. A liliom igen sovány virág.

– Úgy hiszem, legjobb volna kerülni az olyasmit, ami túl… hosszú – veti közbe anyám, s egy pillanatig mindannyian Miss Ormonde-ot bámulják. –

Magam is rajongásig szeretem a liliomot, tele van vele a melegházunk, de ha valaki amúgy is nyurga kissé… Nem, úgy vélem, a rózsa határozottan előnyösebb.

Miss Ormonde lehajtja a fejét.

– Igen, ahogy önök gondolják, így is, úgy is madárijesztő leszek, mint mindig.

Rövid csend áll be. Most kellene mondanom valami szívderítőt. De épp egy madarat figyelek, ahogy átugrál a sötéttel pettyezett gyepen.

– Badarság – mondja anyám. – Gyönyörű, szende menyasszony lesz.

Hanem liliomcsokorról szó sem lehet. Rózsa kell, nem, Cecily, rózsa. Ami viszont komolyan aggaszt engem, az a szalon dekorációja. Tisztában vagyok vele, hogy később úgyis a magáé és Luciané lesz majd, de végül is e ház fedele alatt fognak élni, s én nem szenvedhetem ezt a lehangoló szürkészöld árnyalatot. Nem választhatnánk valami derűsebbet? –

Körülhordozza tekintetét a napsárga falakon, amelyet apám a gyantás jelzővel szokott illetni. – Lucian?

– Ahogy óhajtják.

– Köszönöm, drágám. Miss Ormonde, látja, milyen előzékeny a fiam?

Önnek sincs ellenvetése a tekintetben, hogy másik színt használjunk, ugye?

– Nos, én… nem, végtére is ez az önök háza, és igazán nem szeretnék…

– Helyes, akkor ez eldőlt. Lucian, kedvesem, valójában nem is lenne szabad hallgatnod minket! Ez nem a férfira tartozik.

Lisette most egy éles, csilingelő trillát játszik.

– Lucian már csak ilyen, anyám. Sosem volt igazi férfi.

– Ne undokoskodj. – Anyám előrehajol, és megveregeti Miss Ormonde térdét. – Csak mókázik. Lucian sorra nyerte a díjakat az iskolában.

Lovaglás, vívás…

Lisette a szemét forgatja.

– Szavalás, tánc…

– Amelyek éppúgy lehetnek férfias erények. Külön érdem, ha egy férfi, teszem azt, tud keringőzni.

Felállok.

– Már megvolt az eljegyzés, mama. Nincs szükség rá, hogy feldicsérjen.

Egy pillanat törtrészét követően anyám felnevet. A teáskanna fölé hajol, és tölt Miss Ormonde-nak egy újabb csésze teát.

– Nézze el neki, kedvesem. Szerény volt világéletében. De most meséljen nekem a kimenőruhájáról. Láttam egy mesés csincsillapelerint a Gallant’sban. Az ön arcszíne…

Megállok az ablaknál, és a kinti gyér havat nézem. Az üvegen homályosan visszatükröződik a szalon; anyám és Miss Ormonde kísértetszerű alakja ott ül a fák alatt. Miss Ormonde a csuklója belső felével dörzsölgeti a homlokát.

– …elragadó – fejezi be anyám a mondatot. – Mindazonáltal nyáron nem feltétlenül szerencsés, nem igaz? A szakácsunk szokott készíteni citromléből meg tejfelből egy csodás pakolást, azt érdemes lenne kipróbálnia. Az ember ne akarjon úgy kinézni, mintha magára borított volna egy vödör barna festéket.

Miss Ormonde feláll. Anyám szótlanságba merül. Lisette egy hosszú arpeggiót játszik, végig lenyomva tartja a pedált, mígnem a négy hang egyszerre lóg a levegőben. Cecily a csészealja alá rejt egy félig megrágott kekszet.

– Bocsássanak meg – mondja Miss Ormonde –, kissé gyengének érzem magam.

– Üljön le, kedves. Az ácsorgástól aligha lesz jobban.

– Szeretnék kimenni. Nagyon meleg van itt. – Ekkor odanéz rám. – Volna szíves megmutatni a kertet?

– Természetesen. Ha megbocsát, anyám. – Nyújtom a karomat, Miss Ormonde pedig átvág a szobán és hozzám lép. Majdnem ugyanolyan magas, mint én. Kivezetem a hallba, majd a hátsó ajtón át a kert felé.

Ahogy elhagyjuk a szalont, a zongorán felcsendülnek a nászinduló nyitóakkordjai.

Farkasordító a hideg. Kopár faágak szabdalják a fehér eget. Miss Ormonde hátradöntött fejjel pislog felfelé. Aztán rám se nézve megindul az egyik ösvényen. Én meg utána. Csúszkál a cipőm a hónedves kövön. Amikor utolérem, épp a tiszafasövények között áll, és a fehér sapkás Cupidót bámulja. Kesztyűbe bújtatott ujjaival megérinti az arany nyilat.

– Sajnálom – szólal meg.

– Ne szabadkozzék.

– Az édesanyja…

– Tudom.

Megfordul, és a szemembe néz. Megváltozik az arckifejezése, valami más lép a homlokráncolás helyébe.

– Nem kíván elvenni engem, ugye?

Oly mozdulatlan minden, szinte ki tudom olvasni a szavait a lehelete párájából.

– Mást sem kívánok elvenni – felelem.

Nevet. Madárrikantást idéző felcsapó, élénk hangon. Aztán újra elkomolyodik. Szakít egy levelet a sövényről, és hagyja leesni. Majd továbbsétál a kert végébe vezető, tiszafák szegélyezte, keskeny úton. A bezárt fakapuhoz érve megpróbálja a kilincset.

– Ez hová nyílik?

– A folyóra. – A falon túl halkan morajlik a víz.

Egy díszes urna alatt rejtőzik a kulcs. Jéghideg tapintású a fém, amikor kézbe veszem. Sietve beillesztem a zárba. Kitárom a kaput, és átkísérem Miss Ormonde-ot. Megállunk a sáros, göröngyös folyóparton, és elnézzük, ahogy az áramlat a fák gyökerei körül örvénylik, és feltorlasztja a jeget.

A levegőben szétoszló leheletemet figyelem.

– Ön akar a feleségem lenni?

– Inkább az öné legyek, mint bárki másé – sandít oda rám.

– Az is valami.

Tesz néhány lépést a magasra nőtt füvön át. Szoknyája szegélyén megtapad a hó. Egy göcsörtös szomorúfűz megremeg, ahogy a folyó az ágait cibálja.

Miss Ormonde ekkor felém penderül. Orcája és az orra is kipirosodott a hidegtől.

– Ön nem szeret engem. Nem baj.

– Én…

– Mondom, nem baj. De meg kell ígérnie, hogy kedves lesz hozzám.

– Magától értetődik.

Összehúzza a szemét. Közelebb lép hozzám. Ösztönösen hátrálni kezdek, mire heves mozdulattal megragadja a karomat.

– A nővérem három éve ment férjhez. Előtte művész volt, festő, és tervei voltak. De mostanra egy senki lett. A férje… Anyám szerint rendkívül elnéző, mert fizeti neki a gint, az ópiumot meg a kötéseket. – Elhúzódom tőle. – Havi rendszerességgel jár hozzájuk egy kötő.

Bizonyára hallott már róluk. Emberi életekből készítenek könyveket.

– Tudom, mi a kötés.

– Nem akarok a nővérem sorsára jutni. Kérem, Lucian. Láttam, mit művelnek maguk, férfiak azokkal, akik kilógnak a sorból, mert csak a baj van velük. Ígérje meg nekem…

– Mondtam már, rendben van.

Pislog párat, majd elfordul. A szél a fák között susog, és kósza hópelyheket kerget felénk.

Miss Ormonde visszabaktat a magas füvön át a kapuhoz.

– Meglehetősen hideg van, nem igaz? Meglehet, újabb havazás elé nézünk.

Megköszörülöm a torkomat. Csíp a fagyos lég, ahogy leér a tüdőmbe.

– Miss Ormonde… Honour. – Először szólítottam a keresztnevén.

– Talán bemehetnénk. Nem szeretném, ha édesanyja modortalannak gondolna.

Átmegy a kapun. Előttem battyog az ösvényen, felemeli a szoknyáját, jóllehet az alul már így is csupa víz. Haja fényes, elegáns kontyba rendeződik, színe a csiszolt fáé. Alatta fehér és vékony a nyaka, és szeplők pettyezik. Háta karcsú és egyenes. Nem néz vissza.

Utánasietek. Amint kiérünk a gyep szélére, Betty tűnik fel a hátsó ajtóból.

Pukedlizik.

– Mr. Lucian!

– Igen. – Honour megtorpan előttem, várja, hogy Betty félreálljon az útjából.

– Egy úr keresi.

– Adott névkártyát?

– Nem – tétovázik a lány. – Azt állítja, hogy ön várja őt.

– Ha Esperandtól jöttek, üzenem, hogy jó lesz a szürke.

– A kötő az, uram. Amelyik a múltkor eljött Nellhez.

Honour hátranéz a válla felett, és hosszú, méricskélő pillantással sújt.

Azután ellép Betty mellett, és bevonul a házba.

– Nyilván apámhoz – szólalok meg.

– Külön hangsúlyozta, uram, hogy Mr. Lucian Darnay-t keresi. Mondjam neki, hogy nincs idehaza?

Bevágódik az ajtó. A szalonablakon át látom, ahogy Honour vizes szegélyű szoknyáját gondosan eligazgatva helyet foglal. Anyám mosolyogva gesztikulál. Kétségkívül ismét ruhákról folyik a szó. Honour arcán feszes, semmitmondó kifejezés ül. Oda se pillant az ablakra.

– Ne, köszönöm, Betty. Megyek, megnézem, mit akar.

– A Kék Szobába vezettem be, uram. – Betty oldalt lép.

Már a hall felénél járok, amikor tudatosodik bennem, hogy milyen hevesen ver a szívem.

Megállok a tükör előtt, és a páfrányrengeteg felett vizslatom magam.

Helyreigazítom a gallért, lesimítom a hajamat. Csakhogy pisloghatok, amennyit akarok, sehogy sem tudom eltüntetni a szememből az űzött kifejezést.

Arra lépek be a Kék Szobába, hogy Emmett Farmer éppen a vízi nimfákat ábrázoló festményt szemrevételezi. Vastag, buggyos nadrágot visel barna, gallér nélküli inggel.

Borzas és fésületlen, nem is borotválkozott. Amikor az ajtónyitódásra megpenderedik, éppolyan sápadt, mint a nimfák. Karikák árnyékolják szemét.

– Mr. Farmer. – Mivel nem felel, felhúzom a szemöldökömet. – Miben lehetek a szolgálatára?

– Lucian Darnay – mondja, de máris elfúl a hangja. Nagyot nyel.

– Igen. Mit óhajt?

– Magát látni. – Hebegve teszi hozzá: – Mármint…

Az óra csikorgással jelzi, hogy azonnal ütni fog. Farmer összerezzen, körbenéz. Áradó harangjáték tölti be a szobát. Amikor abbamarad, átvágok a helyiségen az ablakhoz, és kinézek egy másik fehérrel pettyezett gyepsávra. A felhők alacsonyan függnek a város felett, s mindinkább elenyészik a fény.

– Bármiről legyen is szó, lekötelezne, ha rövidre fogná. A szabóm érkezését várom.

– A szabójáét? – Nem tudom hová tenni a beszédmódját, de bizonyosan egy még Castlefordnál is provinciálisabb helyről való. Úgy beszél, mint a bácsikám szakácsa.

– Igen, a szabómét. Alig több mint egy hét múlva megnősülök, és még nem készült el az öltönyömmel. – Nem tudom, miért kötöttem ezt az orrára.

Keresztbe font karral várok, azzal az elhatározással, hogy többet egy szót se fogok mondani. Csak nem szólal meg.

Megkapaszkodik a kandallópárkányban, mintha labilisnak találná a padlót.

– Ha ennek a levélhez van köze, amit küldött, nem olvastam el.

Merőn néz rám. Oly sötét a szeme alatti bőr, mintha felsebezte volna. Végül így szól:

– Miért?

Megvonom a vállamat.

– Megnősül? – Elcsuklik a hangja, torkát köszörüli. – Nem is tudtam.

– Miért is tudta volna? – A függöny egy kilógó ezüst szálát piszkálom.

– Sajnálom.

– Mit sajnál?

– Semmit. – A fejét rázza, és úgy fordul, hogy ne láthassam az arcát.

Amikor újból felém fordul, nedves az arca, félrenézek.

Ahogy egy másik kiálló szálat kezdek babrálni, megráncosodik a szövet.

– Mit akar, Farmer? Erre igazán nincs időm. – Nem válaszol. – Nell könyvéről van szó?

– Nem. Nem igazán. Bárcsak olvasta volna a levelemet. Nem is tudom – húzza el a száját.

– Valami fontos állt benne? A levelében.

– Igen. – Olyan mozdulatot tesz, mintha olyasmit is látna, amit én nem. Már megindultam az ajtó felé, de most megállok. Széttárt keze széles, izmos, tömpe ujjú, késfenéshez vagy falépítéshez való kéz. – Mondanom kell magának valamit.

– Rajta hát. – Felpattintom a zsebórámat, és vetek rá egy pillantást.

– Amikor segéd voltam odakint a lápon, úgy értem, még mielőtt De Havilland műhelyébe kerültem volna… – Egyszerre furcsán távoli és érthetetlen lesz a hangja, mintha víz alól kongana. Csupán egy pillanatig tart. Aztán újra tisztán hallok. Csend. Engem bámul. – Önt bekötötték.

Láttam is a könyvét.

– Badarság.

– Nem, valóban így volt. Hallgasson ide…

Vissza akarom tenni az órát a zsebembe, de az nem engedelmeskedik nekem. Kis híján leejtem.

– Hazudik. Miért hazudik? Mi a kénköves ménkűt akar?

Lép egyet felém. Most is mozog a szája, ám a szoba egyszerre felfénylik és elcsúszik.

Ezüstösen ragyog a kékeszöld drapéria. Zajos lélegzetem visszhangot ver a fülemben.

Megnyílik a talaj a talpam alatt, mintha homok lenne, amit éppen beszív a tenger.

Megkapaszkodom a széktámlában, de mind tovább dől a világ. Mintha részeg lennék.

– Lucian? – Farmer megérinti a csuklómat.

Elrántom magam.

– Szálljon le rólam!

Vesz egy mély lélegzetet.

– Nem – mondja úgy, mintha ez egy kérdésre adott válasz lenne. – Nem is hallott erről, ugye? S még ha akarta volna, akkor sem tudta volna elolvasni a levelet. A pokolba, sejthettem volna.

– Miről nem hallottam? – De mikor beszélni kezdene, elébe vágok: –

Hordja el magát.

– Tessék?

– Tűnjön el. Most. Máskülönben kidobatom.

– De azért megértette? Van valahol egy könyv az emlékeiről. Nem mondhatom meg, hogy mit felejtett el, de hinnie kell nekem.

– Miért hinnék? Hiszen ez gyalázat. Égbekiáltó hazugság.

– Miért hazudnék? – Rövid szünet következik, csak a huzat fütyül a kéményben, az zizegteti a papírokat az íróasztalon. Hamuillat tolul az orromba.

– Nem tudom – felelem. – Még mindig nem árulta el, hogy mit akar. Ez valami zsarolás, ugye?

Rám mered. Végül így szól:

– Nem. – Kifújja a levegőt. – Azt hittem… Nem is tudom, mit vártam.

– Jobban teszi, ha most elmegy.

Úgy néz körbe, mint aki elveszített valamit. Végül azt mondja:

– Akkor hát, ég önnel.

– Agyő, Farmer.

Az ajtóban még megáll. Hátrafordul.

– Szereti?

– Tessék?

– A lányt, akit feleségül vesz.

Pislogok. A félhomályos szobában egyedül a hó kékes csillogása szolgáltat némi fényt az ablakon át. Farmer öltözéke beleolvad a környezetbe.

Csontos arca csupa árnyék.

A csengőzsinór után nyúlok. Olyan hideg a tapintása, hogy szinte nyirkosnak érződik.

– Még egy ilyen pimasz kérdés, és garantálom, hogy megbánja.

– Hogyan?

– Nem tudom, mit képzelt magában, amikor idejött engem megfenyegetni.

– Nem fenyegettem meg.

– Mindenesetre igen veszélyes terepre tévedt. Ha apám tudomást szerez erről…

Nem fejezem be a mondatot. De nem is kell. Még az egyre sűrűsödő sötétségben is látom, milyen hatalmas szemmel néz. Csengetek.

A távoli csilingelésre következő csendben lehajtja a fejét.

– Elmegyek – mondja. – Nem kell senkit idehívnia, hogy kidobasson. – Különös, merev mozdulattal szalutál, majd kimegy az ajtón.

– Sajnálom, Lucian – mondja anélkül, hogy visszanézne.

– Ha még egyszer a közelembe vagy a családom közelébe mer jönni… – kiáltok utána. Rövid szünet ékelődik a lépései közé, és szinte biztos vagyok benne, hogy hallom a nevetését. Oly hosszan marad mozdulatlan, már azt hiszem, rosszul hallottam, s rég elment. Aztán a bejárati ajtóhoz lépdel.

– Ó, és… – mondja épp csak annyira hangosan, hogy még meghalljam – …gratulálok.

Tele a hall liliomokkal. Fürtökben lógnak a falakról, és az ülőpadok tetejét is elborítják.

Akármerre nézek, merev, zöld levelek és fehér, viaszos virágok özönét látom. Nyitva van a csillag alakú szájuk. Virágpor szállong. Az ingemre is rátapad valamicske. Megpróbálom letörölni, de széles, okkerszínű foltot hagy a makulátlan vászonanyagon.

Mögöttem fojtott sutyorgás, ruhasuhogás hallatszik. Kétszáz fő igyekszik ilyenformán csendben lenni. Ropog a száz keményített ing, száz halcsontos fűző nyikorog viselőik mozgásának ütemére.

Moccanni sem bírok, csak bámulom a fénylő liliomáradatot. Oly édes illat ül a levegőben, hogy alig jutok lélegzethez tőle. Amikor levegőt próbálok venni, mintha párnát szorítanának az arcomra. Egyszerre pánikba esve fulladozni kezdek.

Kinyitom a szememet. Levegő zúdul a tüdőmbe. Fekszem egy sötétszürke ablak alatt. Ez a hajnal előtti szürkeség, az ágyamban vagyok. Nem fogok megnősülni. Ma nem, nem most.

Ez nem a valóság. Csak az esküvő előtti idegfeszültség. Állandó élcelődések tárgya.

Egyenletesen lélegzem, amíg csak el nem ernyednek az izmaim. Felülök, letörlöm arcom verítékét, és beburkolódzom a takaróba. De amint becsukom a szememet, megint rám tör: a növekvő alaktalan félelem, a virágok. Egy esztendeje még ösztönösen a William Langland ért nyúltam volna. Hadd ringasson újra álomba a könyv, varázsolja elém a hegyeket-völgyeket, a rekkenő nyári hőségben meszesen hullámzó síkságot, a kakukkfű illatát. Ám a könyv időközben elveszítette régi varázsát. Most csak Langlandet juttatja eszembe, meg azt, hogy vajon mibe kerülhetett ez neki.

És Nellt is eszembe juttatja, meg apámat és Emmett Farmert.

Nem hiszek neki. Miért is hinnék? Járt a házunkban, szembesült a gazdagságunkkal, és szerencsét próbált. Bevett fortély ez. Mint amikor a javasasszony egyik évben elkapta anyám karját a Szent Iván-napi vásárban, és pihegve mondta: – Meg vagy átkozva, asszony, hadd vegyem le rólad a rontást! – Bolond leszek bedőlni a trükknek. Ha Farmerről jámbor egyenesség és furcsaság sugárzik is, ez mindössze azt jelenti, hogy ravasz is, nem csak hazug; és ha a tetejébe még szép is, nos… az pedig mindössze azt jelenti, hogy még kevésbé bízhatom benne.

Merthogy nem igaz. S ha mégis az… felhúzom a térdemet a mellemhez, becsukom a szememet. Mi lehet olyan szörnyű, hogy könyvbe zárjam? Ha ebben a pillanatban eltörölhetném az életemet, bizony megtenném. Apám titkait. Az arcomon lévő zúzódást.

Azt, ahogy Honour rám nézett, tágra nyílt szemmel, illúziók nélkül.

Anyámnak azt a szokását, ahogy tudatosan elfordítja a tekintetét a szobába belépő cselédlányokról. A saját múltamat, a többi iskolámbeli fiúval meg a városi cédákkal folytatott tisztátalan ténykedéseimet. A testi vágy undok viszketegségét, hűvös elhatározásomat, hogy én aztán nem fogok gyengének mutatkozni. A szajhákat, akiket, amint végeztünk, egyetlen szó nélkül faképnél hagyok; azt a percet, amikor megpillantottam egykori professzoromat a Fehér Szarvasban, és üres ábrázattal bámultam rá, mintha nem emlékeznék, hogyan hagytam, hogy az utolsó tanítási napon megcsókoljon. Attól az éjszakától fogva, amikor rábukkantam apám könyveire – továbbá a bácsikámmal töltött elhagyatott, lélekemésztő hónapok után –, már arcokat sem vagyok képes társítani a fantáziáimhoz. Csak testtöredékeket, nyílásokat látok, csupa illetlenséget. Semmi sincs, amit megtartanék magamból. Egyvalamibe kapaszkodhatom csupán: hogy dacára a romlottságomnak sohasem erőszakoltam rá magamat senkire. Nem követtem apám példáját.

Legalábbis én így emlékszem.

Kikászálódom az ágyból, köntösbe bújok, és lemegyek. Néma a ház. Ezen a korai órán nincs még ébren a család. Csak a cselédszoba ajtaja mögül hallatszik motozás. A Kék Szobába megyek, ahol már be van készítve a tűz, csak meg kell gyújtanom. Azután csöngetek teáért.

Elhúzom a függönyt, és kinézek. Máris elolvadt a hó, és szemetelő eső vonja fátyol mögé a világot. Szürkeség és szürkeség. Szeretném magamba inni, amíg vízzé nem válik a vérem, az agyam pedig semmivé nem lesz.

– Jó reggelt, uram.

Bettyre számítottam, de Nell az. Úgy fest, ahogy én érzem magam: vörös a szeme, és bizonytalan, mintha még mindig körülötte ólálkodna egy rémlátomás.

Teát rendelek. Nell kimegy. Odalépek az ablakhoz. A függöny ezüst mintázata most is ráncos ott, ahol a kilógó szálat huzigáltam. Vagyis valóban itt voltam, ahogy Emmett Farmer is, és mindez megtörtént.

Összeszorítom a fogamat. Mégis mit reméltem? Hogy ezt is csak álmodtam?

Letekintek az íróasztalt borító levél- és számlakönyvkupacokra. A tintatartó fedelével játszadozom. Amikor Emmett Farmer a múlt éjjel elment, visszatértem a szalonba, leültem Honour mellé, és folytattam a csevegést az esküvőről, valamint arról, hogy vajon időben megküldik-e majd az öltönyömet Esperand műhelyéből. Elámultam a saját hangomtól. Egy ízben lepillantottam, és azt láttam, hogy a gyomorszájamra tapad a kezem, mintha egy sebet szorítanék le. De tudnék róla, ha bekötöttek volna, hiszen lenne valahol az agyamban egy lyuk. Olyan érzés ezen töprengeni, mintha azon igyekeznék, hogy hátrafordítsam a szemgolyómat és bekukkantsak az agyamba. És semmit sem találok. Csak szürkeséget.

Olyasfajtát, mint a kinti világ, tompa élekkel, egy már-már barátságos szürkeséget.

– Kitölthetem, uram?

Nell hangjára összerezzenek. Tinta fröccsen a hálóköntösömre a tartó fedeléről. Oldalt lépek, és hasztalan próbálom kiszedni a foltot az itatóssal.

– Igen. Köszönöm.

Szólni készül, de végül mégsem teszi. Csak a porcelán csilingelése hallatszik, ahogy a teázás kellékeit rendezgeti. Én ezalatt az indokoltnál hosszabban pepecselek a tintafolt törölgetésével.

– Mr. Lucian… uram. – Nell szépen elrendezett mindent. Most rám néz.

Vörös a szemhéja, s mintha meg lenne duzzadva az ajka. Habozik.

– Mi az, Nell? Csak nincs valami baj?

A teáscsészét babrálja. Kis híján leveri az asztalról, aztán megdermed, mintha arra számítana, hogy mindjárt fültövön vágom.

– Csak meg akartam köszönni.

– Micsodát?

– Hogy elmondta. – Vesz egy mély lélegzetet. – Hogy segíteni próbált.

– Felejtse el. – Szívélyes akarok lenni, de ő megrökönyödik. – Úgy értem…Nincs mit. De most szedje a lábát.

Lehajtja a fejét, és megfogja a tálcát. A gallérnál kiöblösödik a ruhája, nagy neki. Egy árnyék vagy horzsolás látszik oldalt a nyakán.

– Várjon csak. – Keresem a mellényzsebemet, de hálóköntösben vagyok, így nincs mellényzsebem. Az íróasztalhoz lépek, és feltúrom a fiókban őrzött ládikát. Olyan sokáig vesződöm, mire találok egy érmét, hogy az már kínos. Minek is bajlódom. Odanyújtom neki a pénzérmét, és későn veszem észre, hogy egy fél guinea-st tartok a kezemben. A fiók sötétjében félkoronásnak hittem.

A lány az érmét bámulja.

– Maga jó lány, Nell. – Odahajítom neki a pénzt, és fel se nézve töltök magamnak egy csésze teát.

– Köszönöm, uram – feleli színtelen hangon. Hát nem fogta fel, hogy félévi bérét tartja a markában? Ahelyett hogy eltenné, és távozna.

– Szívesen – fordulok félre.

– Mást nem óhajt, uram?

– Nem, ez minden.

Kimegy, majd halk kattanással becsukódik utána az ajtó. Az íróasztalhoz telepedem, és az előző napi levelezést próbálom átolvasni, de nem bírok odafigyelni. Senkit sem akarok látni, de egyedül sem akarok lenni. Micsoda ostobaság.

A halántékomat dörzsölöm, amíg csak égni nem kezd a bőröm. Beburkol a liliomok édeskés, tömény illata. Alig egy hét múlva… Lehunyom a szememet, és egy szürke falra gondolok, amely lassan körém zárul. Egyedül és biztonságban vagyok.

Felszegem a fejemet. Olyasfajta hangot hallottam, mintha leesett volna valami.

Csend. Iszom egy korty teát, de csaknem kihűlt már. Várok és fülelek, de egy pisszenés se hallatszik a házban. Csak az óra ketyeg, potyogtatja a másodperceket a levegőbe, mint pénzérméket egy koldulótálba. Odahúzom magam elé az első, kezem ügyébe eső levelet, és megtámasztom a könyökömet az íróasztalon. Betty szavai visszhangoznak a folyosó felől; aztán hallani a léptei kopogását, ahogy apám dolgozószobájához megy.

Azután semmi.

Amint újból leengedem a tekintetemet, Betty sikítani kezd.

Apám dolgozószobájának nyitva az ajtaja. Nem hagyok magamnak időt a töprengésre.

– Mi folyik itt?

Nell a vitrinszekrényen lóg félrecsuklott fejjel. Vizelet csípős, ammóniás szaga marja a torkomat.

Betty a szoba közepén áll, és a szájára nyomja a kezét. Reszelős hangon, zokogva szedi a levegőt. Ahogy körbenézek, meglepőnek találom, mennyire valóságosnak tűnik minden, a felborult szék lábain megcsillanó politúr, vagy a vizelettócsában látszó tükröződések. A tapétával megegyező színű, elszáradt rózsaszirom hever a padlón, mint egy seb. Az óra ketyegése lelassul, végül a csend kerül túlsúlyba. Csak azután eszmélek rá, hogy ez nem is az óra, hanem a Nell átnedvesedett szoknyája felől jövő csöpögés hangja. Ahogy szinte berobban a levegő a tüdőmbe, teszek egy lépést előre.

– Kifelé.

Betty arca megrándul, mintha pofon ütöttem volna.

– Én csak…

– Szalajtsa el a cipőtisztító fiút a doktorért. Azonnal.

Körbenézek, hátha megpillantok valahol egy levélnyitót vagy zsebkést, amivel elvághatnám a kötelet. De mindent elrámoltak. Oly csupasz az ébenfa íróasztal, akár egy fekete tükörlap.

Elömlik rajtam a pánik. Képtelen vagyok gondolkozni. Csak vesztegetem az időt. Ha Nell még életben van…

Eltámolygok a vitrinszekrényig. Tükörképem ráúszik a Nell mögött lévő üvegre, a pávatollakon meg az aranyozott elefántagyaron túl. Belenézek a saját szemembe, és rávágok az üvegre az öklömmel.

Betörik. Különböző formájú szilánkok záporoznak be a szekrénybe, hogy aztán ott csillogjanak a csecsebecsék között. Kihúzok egy hosszabb szilánkot a keretből. Hirtelen jön ki, karomba fájdalom hasít. Felállítom a széket, valahogy felmászom rá. Nem nézek Nell arcába. A szilánk élével fűrészelni kezdem a kötelet – ami valójában nem is kötél, hanem valamilyen kelme, talán deréköv –, amíg az ketté nem válik, és Nell előrehanyatlik.

Próbálom őt megtartani, de nem bírom el a súlyát. Megtántorodom, majdnem le is esem. A szék megbillen. Sikerül fél lábbal lelépnem a padlóra, de megroggyan a térdem, és szerencsétlenül landolok. Nell úgy zuhant le a földre mellettem, mint egy alaktalan krumpliszsák.

Térdre esem. Amint az arcára téved a tekintetem, menten becsukom a szememet.

Ellenőriznem kellene az érverését, de jeges borzongás futkározik rajtam, és attól félek, hogy el fogom hányni magam. Kinyitom a szememet, és a szemközti tapétára szegezem a tekintetemet. Aztán bedugom az ujjamat a mélyedésbe, ahol a kötél Nell nyakába vájt.

Langyos és puha érzete van a bőrének. Semmi.

– Nell, kérem – szólal meg egy baráti, józan hang. – Gyerünk már. Ugyan, hagyja ezt. Kérem.

A lány meg se moccan. Nekiesem a csomónak, de az csak nem akar megoldódni. Remegő ujjakkal matatok rajta. Ha ki tudom bogozni a csomót, akkor minden mást is ki tudok bogozni. Közben egyfolytában beszélek hozzá.

– Nem akarhatja ezt, Nell. Kérem. Ne csinálja ezt. Kérem. – Végre kibomlik a csomó.

Kihúzom a kelmét a lány álla alól. Oldalra csuklik a feje. A szeme…

Fel akarnék állni, de kóvályog a fejem. A padlóra kuporodom, és azon igyekszem, hogy ne legyek rosszul.

– Kelj fel, fiam.

Olyan zajosan kapok levegő után, hogy az már-már nevetésnek hat.

– Felállni. – Apám karon ragad, és felhúz. Eltámolygok a legközelebbi székig, hogy megtámaszkodjam. – Mikor történt ez?

– Teát hozott nekem. Talán egy órája sincs.

Lenéz a lányra.

– Összevizelte magát.

– Azt hiszem, halott. – Illetlen hangzása van a szónak, mintha életemben először mondtam volna ki.

– Világos, hogy halott, nézd csak meg a szemét. Ostoba kis lotyó. Hm, de legalább Sandown nem fog kérdezősködni.

Csend áll be. Aztán apám a csengőzsinórért nyúl.

– Felkötötte magát, nem? Honnét ez a rengeteg vér? – Rám pillant, és elváltozik az arckifejezése. – A rossebbe, fiú, mit tettél?

Lenézek. Vér csurog a csuklómon és befolyik a hálóköntösöm mandzsettája alá. Vörös foltok borítanak mindent. Nell úgy fest, mintha elvágták volna a torkát. Tenyeremen nyílt seb tátong. Sokkal jobban kellene fájnia.

– Jól vagyok. Ez csak egy karcolás.

– Azért majd megnézetjük Sandownnal. Hadd tudja meg, hogy kárt tettél magadban, miközben a lányon próbáltál segíteni. Á. Betty. – Bettynek nedves az arca, és egész testében remeg, apám ellenben pusztán csettint egyet Nell teste felé, mintha csupán kiöntött volna valamit. – Szóljon a kocsisnak, hogy tüntesse ezt el innen. Aztán szalajtsa el az istállófiút a doktorért.

– Igen, uram.

– Ó, és hozzon Mr. Luciannek némi kötszert.

Dől belőlem a vér. Apám jól mondja. Ez még előnyére válhat, ha valaki arról találna kérdezősködni, miért tehette Nell azt. Csak rámutat a sebemre.

Lám, hogy szerettük a lányt.

Elfordítom a kezemet, hogy az asztalra csöpögjön, bele a csendbe.

Elfelejtették felhúzni az órát, máskülönben az én ritmusomra ketyegne.

Elnézem, ahogy növekszik a tócsa. Egy másik cselédlánynak még meg fog gyűlni a baja a folttal, amikor megpróbálja majd kiszedni a fekete fából.

Hanem az már nem Nell lesz a tövig rágott körmeivel meg a göcsörtös ujjaival.

– Újrakezdte, igaz?

Apám megdermed, és lassan felém fordul.

– Mit mondtál?

Nem tudom megismételni. Nincs is rá szükség. Kiolvasom a választ a szeméből.

– Ne merészeld. – Ezt oly halkan mondja, mintha suttogna. – Ne merd nekem még egyszer ezt mondani.

Felszegem az államat. Többé nem nevethet rajtam. Ha most beszélnék, valaki talán hinne nekem. Most már számítana a szavam.

Átvág a szobán, megáll előttem.

– Okosnak képzeled magad, mi, fiam? Felteszem, még örülsz is neki, hogy végzett magával.

Most talán végre meghallgatja valaki a szavadat.

A fejemet rázom.

– Az még nem jutott eszedbe, hogy az én titkaim egyben a te titkaid is?

Hogy ha én elbukom, ha csődbe megyek, ha folt esik a jó híremen… Az a te életedet is érinti. Csak nem hiszed, hogy Ormonde-éknak továbbra is kelleni fogsz? Nemkívánatos személy leszel.

– Vállalom a kockázatot.

– Ó, Lucian. Különbnek hiszed magadat nálam, nem igaz? Azt hiszed, jó vagy. Én vagyok a vén mihaszna, te meg a romlatlan ifjú. – Sóhajt. – Sokat felejtettél, nemde?

Megremeg a szívem, mintha ütés érte volna. Ökölbe szorítom a kezemet, most az ujjaim közül szivárog a vér.

– Mire céloz?

– A könyvedre, Lucian. A kötésedre. – Hozzám hajol. – Nézz csak Nellre.

Azt hiszed, én öltem meg őt, s te sosem vetemednél ilyesmire.

Mozdulatlan az egész világ. Szolgaian, ostobán Nellre nézek. Félig nyitott szeme fehérjén foltok sötétlenek. Ez már nem ő. Nem is emberi lény. Kilóg a nyelve. Az én vérem szárad rá éppen a hamuszínű arcára. Felfordul a gyomrom, és nagyokat nyelve tudatosan elszakítom magam a látványtól.

Rózsaszín és mélyvörös foltokra folyik szét előttem a tapéta.

– Hogy érti azt, hogy a könyvem? – hallom magamat.

Nyílik az ajtó.

– Köszönöm, Betty. Tegye csak le. – Apám előbb megvárja, míg Betty kimegy, csak aztán mártja bele a gyolcsot lavórba, és csavarja ki. – Mutasd magad, hol a seb?

Dobol a vérem az ujjaimban, még a karom is lüktet bele.

– Nem. – Ökölben tartom a kezemet, és úgy kapaszkodom a fájdalomba, mintha kézzelfogható lenne.

Felsóhajt.

– Ne gyerekeskedj.

Ismét az ajtó: a kocsis és a lovász lép be tétován a sáros csizmájában. A lovász visszahőköl, amikor megpillantja Nellt a padlón, aztán bólogatva fogadja apám utasításait, majd együttes erővel felemelik és kiviszik a lányt a szobából. Megint egy test a kandalló előtt. Csak épp ezúttal halott, nem csupán öntudatlan. Elképzelem, ahogy lefektetik a konyhaasztalra, kétfelé billen a lábfeje, és vizelet csöpög a fára a szoknyájából. Nem bírok tovább állva maradni. Kihúzok egy széket, és leülök.

Apám megfogja a kezemet, és kihajtogatja az ujjaimat. A nedves ruhával letörölgeti a véres pépet a tenyeremről, végül már tisztán látni a vágás vonalát. Aztán kicsavarja a rongyot a fehér zománctálba. Rózsaszínes felhő oszlik szét a vízben.

– Édes fiacskám – mondja. – Fáj?

Nem felelek. Reszketek, mégsem húzódom el tőle.

– No. Nem áll szándékodban meggondolatlanságot elkövetni, ugye, drágaságom?

Csak a vízcsobogás hallatszik. Apám végül száraz gézért nyúl, hogy sebkötőt hajtogasson belőle.

– Bő két hónapja kötöttek be téged – mondja. – Ne meregesd rám a szemedet, semmi közöm nem volt hozzá. Ha tudtam volna róla, nem hagytam volna, hogy megtedd.

– Akkor… – Elhallgatok. Képtelen vagyok gondolkozni a tompa sípolástól a fülemben.

– Hogy is mondtad? Gyáva ember az, aki a felejtés mellett dönt. Habár tekintetbe véve… – Ráhelyezi a sebre a gézt, és egy hosszabb kötéscsíkkal rögzíti.

Felnézek a szemébe.

– Ó, én tudom, hogy mit akartál elfelejteni – folytatja. – Azt viszont nem tudom, melyik kötőt kerested fel. Akárki lehetett az. – Megköti a csomót, és gondosan aláhajtja a széleit.

– Én… – De nem fog az agyam. Az nem én voltam. Sosem tettem volna olyat.

– Fogadj el egy tanácsot, édes egy fiam. – Végigsimít az arcomon. – Hagyd ezt annyiban.

Elhúzódom.

– Micsodát?

– Ezt a sajnálatos incidenst, legyen lecke a számodra. – A vitrinszekrény íves tetejéről lelógó kelme rojtos foszlányaira mutat. – Ne csinálj butaságot.

Most nagyobb szükséged van a védelmemre, mint bármikor. Biztonságban vagy. Ne veszélyeztesd ezt.

– A könyvemre céloz.

– Tudod, hogy nem árulhatom el, mi van benne. – Szemét dörzsöli. – Nem is igen fűlne hozzá a fogam. Ha te azt tudnád…

Becsukom a szememet. Liliomillat lebeg felém a semmiből.

– Valami rossz, igaz?

Fészkelődik a székén. Hosszúnak tűnő idő elteltével válaszol:

– Sajnálom, Lucian. Félek, elég rossz.

Felállok. A betört vitrinüveg a száját tátja felém. Vér- és vizeletfoltok borítják a padlót.

Maradt utánam a szőnyegen egy vörös lábnyom. A többi folt is látszik még.

Ennek a szőnyegnek már annyi. Apám akár ki is dobhatja.

– Talán így lesz a legjobb. Miss Ormonde-dal új életet kezdhetsz.

A vállam felett pillantok hátra rá. Ugyanott ült akkor is, amikor azzal fenyegetett, hogy tébolydába küldet, ha még egyszer dacolni merészelek vele. Most éppolyan fáradtnak tűnik, mint én.

– Igen – felelem, mert egyebet nem mondhatok. Annyit tudok tenni, hogy felmegyek inget váltani. Kivárom a delet, amikor végre ihatok egyet. A fejemben létező szürke falra gondolok. Próbálom megőrizni az ép eszemet.

Miközben távozom, még hozzáteszi:

– Bizton állíthatom, hogy nem fog rossz kezekbe kerülni.

XXIII

Az Alderney Street hosszabb annál, mint ahogy emlékeimben élt, csupa keskeny, fehér, rácsos ház sorjázik az utcában, az éjszaka hullott hó dunnája borul a járdákra. Minden második ajtó mellett bronztábla. Mire megtalálom a tizenkettes számot, már sajog a lábam a hidegtől, és elvakít a nap sziporkázása. A lépcső előtt megállok. Éppen egy gyászt viselő asszony lép ki az ajtón. Hamar az arca elé húzza a fátylát, amikor észreveszi, hogy nézem.

Megemelem felé a kalapomat, és továbbsétálok. Csak amikor már jól eltávolodott az utca másik végének irányába, akkor fordulok vissza, és csengetek be.

Ösztövér, egyszerű nő nyit ajtót. Nem cseléd; fekete gyapjúszövet ruhát visel lilás rózsaszín és sárga csíkokkal. A csíptetője fölött szemrevételez.

– Jó napot. Segíthetek?

– Emmett Farmerhez jöttem.

– Kicsodához?

– Emmett Farmerhez. – Kaparja a torkomat a hideg levegő, köhögnöm kell tőle. A nő feszeng, szúrósan néz valahová a vállam mögé, és az ajtófélfát kocogtatja az ujjaival, amíg abba nem hagyom.

– De Havilland segédjéhez. Magas, világosbarna hajú, borotvált képű.

Felhúzza rám a szemöldökét.

– Ó. Az új fiú.

– Egy fiatalember, igen.

– Sajnos nincs itt.

– Mikor jön vissza?

– Semmikor.

Rámeredek.

– Mi?

Megcsillan a nap a csíptetőjén, ahogy félrebiccenti a fejét, így nem látom a szemét.

– Megkérdezhetem, milyen ügyben keresi? Amennyiben Mr. De Havillanddel óhajt találkozót, azt előre kell kérvényezni.

– Bocsásson meg. – Lépek egyet felé. A nő összerezzen, és karját kinyújtva élénk lilaruha-suhogás, ibolyavíz- és kámforillatfelhő kíséretében eltorlaszolja az utamat. Uralkodom a hangomon:

– Engedjen bemenni, kérem.

– Kéthetes várólista van.

Félretolom a nőt az útból. Felháborodott hangot hallat, de már bent vagyok, és nem nézek vissza.

– De Havilland! – Balra nyitva áll egy ajtó. Finoman belököm, és halovány kékeszöld falak, magas székek és orchideák látványa fogad. A szoba távolabbi végében van egy másik ajtó is, rajta tábla: Konzultációs szoba. –

De Havilland!

Kivágódik az ajtó, ő áll mögötte.

– Mi a fészkes fene folyik itt? Miss Brettingham, megmondtam, hogy ne zavarjanak. – Amikor észrevesz, megigazítja a kravátliját, csillog rajta a gyémánttű. – Kedves jó Mr. Darnay, nem számítottam önre. Milyen kellemes meglepetés. Miben lehetek a szolgálatára?

– Emmett Farmerhez jöttem.

Csend. De Havilland a vállam felett átnézve határozottan rázza a fejét.

Amikor odapillantok, Miss Brettingham éppen visszavonul a túlsó oldali szobába, ruhájának vad színeit mályva-és krémszínre tompítják az árnyékok. De Havilland a szája sarkát biggyeszti.

– Elnézését kell kérnem, Mr. Darnay. Emmett Farmer sajnálatos módon itt hagyott bennünket. De talán én is a segítségére lehetek.

– Hová ment?

Megköszörüli a torkát, és egy székre mutat. Amikor nem ülök le, lehervad a mosolya, és a bajuszát kezdi simogatni.

– Intézményem kiváló hírnévvel bír, és a legjobb nívót képviseli. Nem alkalmazhatok olyasvalakit, aki akár csak leghalványabb jelét adja az erkölcstelenségnek. – Ekkor megállnak az ujjai a felső ajka felett. Talán az arckifejezésem változott meg. – Kénytelen voltam őt elküldeni.

– Most hol van?

– Sejtelmem sincs róla. – Félrebiccenti a fejét. – Megkérdezhetem, miért személy szerint őt keresi? Megtiszteltetés lenne számomra, ha magam segíthetnék önnek.

A homlokomat dörgölöm. A retinámra égett a havas ragyogás.

– Egy könyvről van szó – bököm ki.

– Igazán?

Túl meleg van a szobában, émelygek tőle. Mélyeket lélegezve teszek néhány lépést. Ingem a bordáimra tapad.

– A saját könyvemről. A helyzet az, hogy… – Előttem egy váza áll talapzaton, kinyújtom a kezemet, és megérintem az egyik orchidea krémszín virágát. Viaszból van. Visszafordulok De Havilland felé. – Engem bekötöttek. Emmett Farmer mesélte nekem, hogy mielőtt elszegődött önhöz, egy másik könyvkötő műhelyben volt segéd. Ön tudott erről? Tudott a könyvemről?

De Havilland lejjebb igazítja a mellényét.

– Nem, nem, attól tartok, nem tudtam – feleli. – Mégis honnét tudtam volna róla?

– Emmett Farmer tudta. Meg kell találnom a könyvet. Ugyanis megnősülök.

– De Havilland ezt természetesen jól tudja. A kesztyűmet babrálom.

– Nem segíthetek önnek, Mr. Darnay. Bárcsak megtehetném. Bezzeg ha egyből hozzám fordult volna a kötése dolgában… – Szánakozva dönti oldalra a fejét.

– Muszáj megtalálnom őt. Hová mehetett?

– Ó. – De Havilland vesz egy lassú lélegzetet. Előrehajol, és az egyik alacsony asztalkán fekvő illusztrált papírokat rendezgeti. Hosszasan matat velük: mintha számítana, hogy a Parnasszus akvamarin borítója a Vadászati Folyóirat vagy az Urak Lapja mellett kap-e helyet. Végül újra felegyenesedik, és egyenesen a szemembe néz. – Mr. Darnay, nem szabad az idejét fecsérelnie. Sok fiatalembernek vannak gyarlóságai – nem, kérem, hallgasson végig. Már nem találhatja meg a könyvét. Amennyiben az egyáltalán létezik. Emmett Farmer egy hazug tolvaj volt. Kérem, fogadja meg a tanácsomat. Verje ki ezt a fejéből. Egy egész élet áll ön előtt. Lépjen tovább.

– Márpedig a könyv létezik. Apám… – Elcsuklik a hangom. – Meghálálnám önnek, De Havilland. Rendkívül hálás lennék. Nagyon sokat ér nekem az a könyv. Ötven guinea-t. Százat.

Kettőt pislant. Sajnálkozó kifejezés suhan át az arcán, szinte érzékelhetetlenül röviden.

– Igazán sajnálom, hogy nem segíthetek. – Előhúzza zsebóráját a mellényzsebéből. – Most pedig bocsásson meg. Fontos találkám van.

Elkapom a könyökét.

– Mikor távozott?

– Az éjszaka közepén, még tegnapelőtt.

– És valóban nem tudja, hová mehetett?

Megveregeti az ingujját, hátha nyomot hagytam rajta, és leseper egy láthatatlan porszemet.

Azután feltekint rám.

– Borzasztóan sajnálom, Mr. Darnay – mondja. – De hogy őszinte legyek, felőlem akár halálra is fagyhatott.

Amikor kilépek az utcára, halványkék árnyékok szabdalják a lábnyomok pöttöm kőszirtjeit és gleccsereit. Fagyos a levegő. Egy konflis zötyög el mellettem komótosan. Olyan a lóról felszálló sűrű pára, mint a ködszitálás.

Egy járókelő megcsúszik, és karját kitárva igyekszik az egyensúlyát megtartani. Ezt leszámítva néptelen az utca.

Égeti a torkomat a belélegzett levegő. A kerítés tetején sorjázó dárdahegyek egyikére kulcsolom kesztyűs kezemet. Lehajtom a fejemet, és addig szorítom a hideg fémet, amíg éles fájdalom nem hasít a karomba a tenyeremen lévő sebemtől.

Fel sem kell néznem, hogy tudjam, valaki elhúzta a várószoba ablakának csipkefüggönyét.

De Havilland engem figyel, azt várja, hogy menjek már.

Leballagok a lépcsőn, és visszamegyek arra, amerről jöttem. Egy sikátor van a sarkon túl, magas falain vastagon ül a korom. Belépek a félhomályba, és a sikátor túlsó vége felé veszem az irányt. Előttem keskeny, sáros utcácska húzódik elszórt kulipintyókkal, kapukkal meg nyitott udvarokkal.

Nagyjából félúton düledező faépület áll, valamicskét kiemelkedve a többi ház sorából. Megállok az épület előtt, és belesek az ablakán. A piszok fátyolán túl padok fölött görnyedező férfiakat látok. Az egyik kalapál; a másik ráhajol valamire. Egyikük felpillant, kezében fényes, vörös-arany könyvet tart.

Megkocogtatom az ablaktáblát, és oldalra mutogatok. Farkasszemet nézek a férfival, amíg az vállat nem von, leteszi a könyvet, és eltűnik. A következő pillanatban már a kitárt utcai ajtóból mered rám.

– Igen?

– Ez volna De Havilland könyvkötő műhelye?

– Az Alderney Streeten van a főbejárat.

– Emmett Farmert keresem, a segédet.

– Kirúgták – feleli az ember, és már tenné is be az ajtót.

Amikor benyúlok a zsebembe, habozni kezd.

– Tudom – mondom, és két ujjam között egy félfontos érmét csillogtatok felé. – Hová ment?

Amaz erre megköszörüli a torkát, és kiköp a földre.

– Nem tudom.

– Hazament? Honnan jött?

– Valahonnét vidékről, azt hiszem. Egy másik műhelyből. – Le sem veszi a szemét az érméről. – Miért nem De Havillandet kérdezi?

– Ő nem mondta, hogy hová megy?

– Nézze – csóválja a fejét az ember. – Az éjszaka közepén penderítették ki.

Én aludtam. Nem tudom, mit művelt, vagy hová ment, azt se tudom, él-e még. Alighanem egy árokban hever valahol, mint mindenki, akinek nincs munkája.

Közelebb hajolok hozzá, dohányszagú a lehelete.

– Kérem. Muszáj megtalálnom őt.

– Én meg nem fogom kockáztatni az állásomat azzal, hogy kifecsegem a műhelybeli ügyeket

– feleli, és becsukja az ajtót. Hallani, ahogy távolodik. Újból bekopogok.

Addig zörgetek, amíg csak ki nem hajol végre hozzám az egyik műhelyablakból. – Úgy ment el, hogy nem vitt magával semmit – mondja. –

A kabátja meg a málhazsákja most is odafent van. Mi itt semmi mást nem tudunk. És most hordja el magát, vagy csendőrt hívok.

Azzal becsukja és el is reteszeli az ablakot. A kormon át látom, hogy visszatér a munkájához. Igazat beszélt.

Úgy átfáztam, hogy mozdulni is alig bírok. A fagyott barázdákon át elbaktatok az utcácska végéig, befordulok az egyik saroknál, majd egy következőn. Nincs célom, mégsem állok meg, mintha lehetséges volna ily módon lépéselőnybe kerülnöm önnön reménytelenségemmel. Eltévedek.

Bizonyára körbe-körbe jártam, ugyanis amikor végül megállok, az Alderney Crescentnél találom magam egy fényűző kocsma előtt. Felnézek a korinthoszi oszlopokra és a fekete háttéren virító aranybetűs kiírásra: A HERCEGNŐ. Az is lehet persze, hogy szándékosan jöttem ide. Nem tudom, és nem is számít.

Odabent polírozott réz, sötét fa- és vésettüveg-felületek verik vissza a gázlámpások fényét.

Poshadt hús és kiöntött ital szagával terhes, meleg levegő csap a képembe.

Alig léptem át a küszöböt, máris bizseregni kezd az arcom, ahol kicsípte a szél. Leteszek egy shillinget a pultra, felhajtok egy pohár gint, és mindjárt rendelek egy másodikat. Aztán leülök az egyik sarokba, és lehunyom a szememet.

Emmett Farmer elment. Sosem fogom megtalálni, még ha Castlefordban maradt is, még ha életben van is. Egyedül De Havilland szavára hagyatkozhatom a tekintetben, hogy élve hagyta el a műhelyt.

A második pohár gint is kivégzem. Amikor felállok, hogy visszamenjek a bárpulthoz, forogni kezd velem a világ, s egy pillanatra meg kell állnom.

Egy márványozott oszlopban kapaszkodom meg. Kezdenek elmosódni előttem a tárgyak körvonalai. Tompul a rezek fénye, és már kevésbé csiricsáré a világ. Jobb is így. A zsebembe túrok még pénzért. E pillanatban nyílik az ajtó, és jeges huzat legyinti meg a bokámat. Egy gyűrött papírfecnit fúj a lábamhoz, amely nyomban rátapad a cipőmre.

Lehajolok érte, és a pult tetején kisimítom.

Egy darab fejléces jegyzetpapír. Tetején arany cirádák s a mottó: Liber Vos Liberabit. Alatta az áll: Simms és Evelyn, könyvkötők. A továbbiakban ákombákomszerű betűkkel a következő utasítások olvashatók: Madam Haltert keresse az Alderney Street 89-es szám alatt, és MISS PEARL-t s az ő specialitását kérje. Legalább KÉTÓRÁNYI elfoglaltsággal számoljon.

Közvetlenül utána kerül majd sor a kötésre. Az emlékezet kopása, túlzott alkoholfogyasztás vagy bármely más ok folytán bekövetkező emlékvesztés arányos árengedményt von maga után, amely azonban nem lépheti túl a 10 pennyben megállapított határt.

A csapos rám néz, elrakja a pénzemet, és letesz elém még egy pohárral.

– A maga helyében nem tenném, uram – mondja, és az első pillanatban azt hiszem, a ginről beszél. Aztán a papírfecni felé bök a fejével. – Ismerek embereket, akiknek elment az eszük utána. Ezek a kötők csak ígérgetnek, de ha még a felgyógyulás előtt olyasmit mond valaki az embernek, végül úgyis tudni fogja, hogy bekötötték. Azt mondják, ez a legrosszabb, amikor az ember nem tudja, mit felejtett el.

Galacsint gyúrok a fecniből, és elhajítom.

– Erről ennyit – mondom. – Köszönöm.

Bólint, mert nem kerüli el a figyelmét a hangnem. Aztán egy rongyért nyúl, és törülgetni kezdi a fényes sörcsapok sorát.

Hanem a fecnin szereplő szöveg most is a szemem előtt lebeg. Ismerem Madam Halter rezidenciáját. Voltaképpen ízléses, mindamellett hallottam már Miss Pearlnek és preferenciáinak a hírét. Önkéntelenül a lányra gondolok, akinek az utasításokat címezték.

Nem ismerek Lisette-nél ifjabb lányokat, mégis el tudom képzelni őt: réssel a fogai között, varkocsba kötött hajjal. Lelki szemem előtt fellépdel a ház lépcsőjén, és meghúzza a csengőzsinórt. Kétségbeesett bátorság fűti. De fogalma sincs arról, hogy mit csinál. Oly gyanútlan, hogy az már fáj. És még jobban fog fájni, amikor majd kinyílik az ajtó, aztán a másik is… A fejemet rázva próbálom elhessegetni a gondolatot. Mindhiába.

Kristálytisztán látom őt magam előtt. Nem Nellre emlékeztet, inkább Farmert látom benne, ugyanolyan délcegen tartja a fejét, és a szeme is éppolyan távol ülő. Na és ha egy effajta lány az?

– Hé – ragadom meg a csapos ingujját. – Maga látta? – Könnyelmű vagyok, de erőt vesz rajtam egy sürgető kényszer. Semmi értelme az egésznek, mégis háborog a gyomrom. Én tehetek arról, amit a lánnyal műveltek.

– Igen, uram?

– A lányt. – Nagyot nyelek. Nincs is semmilyen lány. – Mármint, aki elejtette ezt a darab papírt. Látta, ki volt?

– Nem emlékszem, uram. – Elhúzza a karját. – Elveszített valakit az úr?

– Nem. Illetve, mégis. – Megemberelem magam, és visszaülök a helyemre.

Mi ütött belém?

Elment az eszem. Hiszen a lány nem is létezik. – Nem érdekes.

Fürkészőn figyel. Végül így szól:

– Letehetetlen olvasmányt csinált magából a kedvese, nem igaz? Hát, akad még hal a tengerben, ha szabad így mondanom, uram.

– Mi? Dehogy, szó sincs róla. – Olyan cefetül érzem magam, hogy képtelen vagyok gondolkozni. Mintha ez a lány, meg Nell, meg az apám és a könyvem is mind ugyanannak a dolognak lenne a része. A félelem tört üveg módjára csikorog a gyomromban. Mit tettem?

A csapos végighúzza rongyát a pulton. Olajos, irizáló fény marad utána.

– Kötők – mondja, azzal embereset sercint a köpőcsészébe. – Látta a Library Row-nál kígyózó sorokat? Elhajtják a népeket. Az időjárás az oka. Farkasordító hideg van, a dologházak meg tömve. Mit nem adnék egy helyre kis szajháért.

– Igen – szegem le a fejemet. Nem bírom. Lelki szemem előtt már nyílik is Madam Halter ajtaja. Látom Miss Pearlt, ahogy talpig feketében várakozik az elfüggönyözött galéria végében. A lány megáll a lépcső tövében, és felfelé nézeget. Kiül a tekintetébe a szorongás.

Aztán elmosódik a kép, és apám dolgozószobája úszik be a helyére Nell tetemével. Emmett Farmer fulladozva próbálja kimondani a nevemet.

Látom De Havilland várószobáját, a titkárnő zordonan néz rám a csíptetője felett. De Havilland gátlástalanul Farmer halálát kívánja. Az arcomhoz nyomom az öklömet, amíg véres karikák nem kezdenek táncolni a szemhéjam mögött.

Lehetséges, hogy Farmer csakugyan halott. Egy részem szeretne hinni ebben. Miatta kerültem ilyen állapotba. Jól voltam, amíg ő fel nem tűnt a színen. Most viszont szakadatlanul az jár a fejemben, hogy mit művelhettem, a könyvemre gondolok, őrá gondolok. Ahogy rám nézett, s ahogy ettől mindennek dacára elöntötte a vér a szívemet.

Nem, dehogyis akarom őt holtnak tudni. Bárcsak megtalálnám, akkor a könyvemet is megtalálnám, és örök időkre elzárnám. Akkor nem kéne folyton azon tűnődnöm, miért is tölt el végtelen bűntudattal egy leányarc gondolata.

Valami motoszkál bennem a hányinger ködén át. Valami, amit a csapos mondott. Elhajtják a népeket… a dologházak meg tömve vannak…

Tántorogva állok fel anélkül, hogy tudnám, mit cselekszem. Dülöngélve a zsebembe mélyesztem a kezemet, mintha az oknak a kapukulcshoz meg az aprópénzemhez lenne köze. És meg is van. A remény.

A kötés elkeseredett embereknek való. Azoknak, akik nem mehetnek máshová. És ha Emmett Farmer életben van, mostanra alighanem ő is eljutott már a kétségbeesésig.

Eltámolygok az ajtóig, majd ki az utcára. A csapos utánam kiált valamit, de elvész a hangja a kakofóniában. Megcsúszom egy jégfolton, csaknem elvágódom. Ostobaság. Hiszen részeg vagyok. Haza kéne mennem. De ha a legparányibb esély is kínálkozik… hátamat a ragyogva lenyugvó esti nap felé fordítom, sietve befordulok a saroknál, átvágok az Alderney Street-i kereszteződésnél, és megérkezem a Library Row-ra.

Csakhogy üres az utca a Simms és Evelyn előtt, már bezártak aznapra. Az ügyfélbejárat melletti ablakban kiírás: Ügynökök kíméljenek! Egy csapatnyi asszony és gyermek várakozik csendesen dideregve a Barratt és Lowe lépcsőjén; csakhogy az az ajtó is zárva van, se ki, se be nem megy senki.

Valamivel távolabb egy kötényes férfi bök seprűjével a Marden’s kapuja előtt tanyát vert koldus felé.

– Zárva vagyunk, jöjjön vissza holnap – mondja rezignáltan. A koldus erre felkel és elkotródik.

Emmett Farmer nincs az emberek között.

Megyek tovább, el a míves kötők, a Könyvbarátok Klubja meg az iskolai kötők üzletei előtt, és mindegyiket alaposan megnézem magamnak. Ahogy mind jobban eltávolodom az Alderney Streettől, a Library Row is úgy lesz mind szűkebb és szennyesebb. Itt az üzletek is nyomorúságosak, árnyak bújnak meg a kapualjakban, és csaknem összeér odafent a házak teteje. A könyvkereskedők boltjai málladoznak, szürkére fakult rajtuk a festés. Görbe ablakaik piszoktól homályosak. Fejem felett rozsdás, könyv alakú cégér nyikorog a szélben.

Kereskedelmi kötés, hirdeti a cégér két stilizált papírlap fölött; s a túloldalon Zálogkölcsönző.

Egy pillanatra megállok, és belesek a boltba: olcsó csecsebecséket tartalmazó vitrinekkel telezsúfolt helyiséget látok, meg egy csapat halkan duruzsoló embert. Zilált külsejű asszony pillant fel rám egy boltív alól, ahogy elmegyek mellette, de nem szól utánam, nem hív oda magához.

Indigószín üveg csillog a lába mellett, rajta nyolcszög alakú címke: laudánum.

Jéghideg fuvallat kavarja fel az utca szemetét. Összébb húzom magamon a kabátot, és menetelek tovább.

O’Breen és Fiai. Okleveles könyvkereskedő. Csak eredeti pecsétek.

Bekukkantok egy ablakon, nézem a polcok és könyvgerincek homályos látképét. Kövérkés kereskedő áll a pultban, egy pityergő asszonyhoz beszél.

Megpaskolja az asszony arcát, és sandán mosolyog rá. A hátam mögött épp kocsin érkezik valaki. Az illető bevonul mellettem az ajtón, bőr- és drága kölniillatot húz maga után. Nem látni az arcát. Ezzel egy időben ajtó csapódik. A hang irányába fordulok, és egy asszonyt pillantok meg kilépni a két üzlet közé ékelődő sikátorból. Kézen fogva vezet két kisgyermeket. A kisebbik nyafog; a nagyobbiknak üres és kába a tekintete.

– Jól van, tubicám – így az asszony –, most már hazamehetünk.

Összeszorított foggal fordulok el. Csak az időmet vesztegettem. Ha Farmer valóban ide jött volna, miután De Havilland kiakolbólította, már régen megkereste a pénzét, és odábbállt.

Valahol egy fogadóban alussza ki éppen a gyötrelmeit tátott szájjal, elveszetten.

Egy térhez érkezem, amely csak annyira széles, hogy egy kocsi még éppen meg tud ott fordulni. Egyetlen meggyújtatlan utcalámpa meredezik pellengér módjára a gyér, hamuszürke hóesésben. Lány áll egy szekér mellett dideregve s a lábával topogva.

Néhányan a járdaszegélyen kuporognak, és egy vödörben lobogó tűznél melegednek. Gyári füst szagát sodorja az arcomba egy széllöket.

Behúzódom egy kapualjba, hogy kitöröljem a szememből a port. Tömött, szürkés sávokba rendeződik az égbolt a házak felett. Még napszállta előtt újra havazni fog.

A sarkon áll A. Fogatini, zálogkölcsönző és okleveles könyvkereskedő

üzlete. Ez a legkisebb és a legrozzantabb mind közül. Erről híres. Fogatini boltja az emlékek szemétdombja. Az egyik ablakot befalazták. A másikat öreg bőrt idéző színűre fakult újságpapírok fedik.

Csengettyűszó kíséretében nyílik az ajtó, és epeszerű fény ömlik ki az utcakőre. Kijön egy ember, pontosabban két ember, és nevetgélve közelednek felém. Ösztönösen lehajtom a fejemet.

– …eltölteni egy hideg téli estét – mondja egyikük. – A kitűnő Fogatini.

A másik ugyancsak nevetve feleli:

– Ahogy mondod. Párját ritkítja e téren.

Elmennek mellettem. Egy erősebb fuvallat szétkergeti a hangjukat.

Megvárom, míg elhalkulnak a lépteik. Azután megindulok a kövön most is ott csillogó fénycsík felé. Könyveket látok a nyitott ajtón át halmokban, polcokon és dobozokban. Egy legényke éppen padlót söpör, felverve a szénport. A reszkető lámpásfényben még éppen ki tudom olvasni az ajtó melletti dobozon látható címkét: BEFEJEZETLEN (KERESK), 1penny. A mellette lévő polcon pedig az áll: RITKASÁGOK, DARABJA 2shilling6penny. Egy férfiember a hátát fordítja a huzat felé, anélkül hogy felpillantana a kezében tartott könyvről. Senki más nincs a boltban. Hasogat a fejem. Haza kellene mennem. Ez az utolsó kötőműhely, és még mindig nem találtam meg őt. Ahogy hátralépek, valami puhát ér a lábam, és ürülék bűze száll fel a fagyos levegőbe.

Odakint, kis távolságra egy kisebb ajtó van a falba építve. Mellette eső áztatta kiírás: Kereskedelmi kötések. Kéretik kopogni. Kedvező tarifák.

Ketten állnak az ajtó előtt és vitáznak; egyikük ingujjban ölelgeti magát a hideg ellen. Odapillant felém, és akkor végre meglátom az arcát.

Emmett Farmer az.

Vörös napsugárkéve ragyog át a vállam felett, mintha egy függönyt vontak volna félre.

Kiélesednek a járdára vetülő árnyékok. A téglák és ablakpárkányok szélein skarlátpirosan csillog a dér. Aztán tovatűnik a pillanat. Zihálok, először moccanni sem bírok. Aztán a másik ember szólal meg éles, idegen hangon:

– Megmondtam, sok a fél korona. Állapodjunk meg hat pennyben.

Megragadom Farmer karját, és akkorát lódítok rajta, hogy kiszakad belőle a szusz.

– Nem, köszönjük – vetem oda a vállam felett –, meggondolta magát. –

Mögöttem valaki rosszallón csettint a nyelvével, és becsukja az ajtót.

Farmer lába csúszkál a kövön. Én tartom egyenesben. Aztán a földre rogy.

– Álljon fel. – Amikor legutóbb a karomban tartottam egy másik emberi testet, az Nellé volt.

– Lucian. – Nevetni kezd, abba se tudja hagyni. Ismét talpra állítom, és elvonszolom a legközelebbi kapuig.

Erőlködnöm kell, hogy mindketten állva maradjunk. Nekem is rogyadozik a lábam a diadal, az eufória és a harag együttes hatásától.

– Mégis mit képzel, mit művel?

– Maga mit művel? – Felakad a szeme, megtántorodik.

– Ne merészelje kitörölni az emlékeit, ne merészelje!

Pislog.

– Eszemben sem volt.

– Szükségem van rá, hogy emlékezzen. Mondja meg, hol találom a könyvemet, aztán azt csinál, amit akar.

Mereven néz. Végül így szól:

– Munkát kerestem. Ez volt az egyetlen hely, ahol egyáltalán szóba álltak velem.

Munkát. Hát, persze. Nem kötést akart, hanem egy másik segédséget. Én meg úgy rángattam el az ajtóból, mintha az lett volna a szándéka, hogy a vonat alá veti magát. De sebaj.

Megtaláltam végre. Már nem szorítom olyan erősen a vállát, arra azonban nem visz rá a lélek, hogy egészen elengedjem.

– Órák óta keresem magát. – Legalább a hangom már higgadtabb. – Én csak a könyvemet akarom visszakapni. Hogy biztonságban tudjam. Hol van?

– Nálam nincs.

– Hol van? – Ujjaim mélyen a vállába vájnak. Végigfut rajta a reszketés.

Érzem, hogy rázkódnak a csontjai a kezem alatt. – Az ég szerelmére – sziszegem. Kibújok a kabátomból, és már nyomnám is a kezébe. De ő félig lehunyt szemmel begubózik. Nekem kell bebugyolálnom. Jéghideg a bőre.

Fogvacogva mondja:

– De Havilland kihajított. Nem volt időm csomagolni.

– Hallottam hírét.

– Én csak… – Elhallgat, torkát köszörüli. – Haza akarok menni.

Gyalogszerrel is nekivágnék, de ebben a hóban…

– Halálra fagyna.

– Igen. – Bedugja a karját a kabát ujjába, és megdörgöli az arcát az egyik mandzsettával.

– Mennyi pénzre lesz szüksége, hogy megaludjon valahol? – Betúrok a zsebembe. Közben engem is kezd átjárni a hideg. – Fél korona elég lesz?

Megdermed.

– Nem kell a pénze.

– Ez csak egy félkoronás. Fogja. – Odanyújtom neki, ott csillog kesztyűs tenyeremen a hűvös kis érme.

– Nem. – Próbál elhátrálni, és a falnak ütközik. – Nem akarom a pénzét.

Rámeredek.

– Inkább dolgozna Fogatininek, mint hogy elfogadjon tőlem egy félkoronást? Két shilling hat pennyt. Ezt nem gondolhatja komolyan.

Elfordítja a fejét.

– Nem fogadok el magától pénzt. Nem vagyok koldus.

– Ne jótékonykodásnak fogja fel. Vissza akarom kapni a könyvemet. Ez a fizetség.

– Mondtam már, nincs nálam.

– De tudja, hol találom.

A fogán át fújja ki a levegőt.

– Nem férhetek hozzá. Bárcsak ne így lenne… – Leszegi a fejét, állát a kabátom gallérjába fúrja. – Messze van. Egy könyvkötő műhelyben odakint a lápon. Elrejtve egy kriptában.

Erős, jókora bronzzárját nem tudná feltörni, és De Havillandnél van a kulcs.

– De Havilland nekem azt mondta, hogy mit sem tud a könyvről.

– És maga hitt neki? – Farmer arca árnyékba borul, így is látom azonban a szeme csillogását. – Bárhogy is, nem számít. Tudom, hol van a könyve, és a kulcs helyét is ismerem. De nem tudom megszerezni, és maga sem.

– Pénzt ajánlottam De Havillandnek. Száz guinea-t. Elmondta volna.

– Higgye el, tudja. – A levegőben lógnak a szavak. Semmi okom rá, hogy megbízzam benne.

Megvonja a vállát.

– Ha megszerzem tőle a kulcsot, odavezetne engem? – kérdezem.

Rekedtesen felnevet.

– Sosem válik meg tőle. Még éjszakára sem. Mindegy, hogy kicsoda maga, nem fogja hagyni, hogy elvegye tőle. Maga szerint miért dobott ki a hóba, hogy még a kabátomat sem volt időm magamhoz venni?

A mögöttünk lévő kereszteződés irányából egy kiáltás meg egy puffanás harsan, vödörcsörömpölés hallatszik. Égő paraffin szaga csípi a torkomat.

Farmer összehúzott szemmel nyújtogatja a nyakát a vállam felett. A következő pillanatban az ellenkező irányba futó léptek zaja kél, és Farmer máris megnyugszik.

– Arra céloz… – Összébb húzom magamon a kabátot, de minden pillanattal jobban fázom. – Azért rúgta ki magát, mert megpróbálta elvenni tőle?

Szóra nyitja a száját, aztán csak bólint.

– Miért? Mire kellene magának az a kulcs? A saját könyvét elégette, tehát nem amiatt. – Nem felel. A tekintetemet is kerüli. Lassan így szólok: – Értem. Szóval, zsarolni akar. Ide is azért jött.

– Zsarolni? Hiszen egy fél koronást sem fogadok el magától. – Újból felnevet, ezúttal hosszabban. De mikor rámeredek, félresiklik a tekintete, és lehervad a vigyor az arcáról. – Lucian.

– Szólítson Darnay-nak. – Összefűzöm a karomat a hideg ellen. – Értem én.

Kevesli a fél koronát. Többet akar. Minden pénzt megadok, amit kér. Csak segítsen visszaszerezni a könyvemet.

Habozik.

– Miért akarja visszakapni?

– Mert megőrjít a tudat, hogy bármikor… – Beszívom a levegőt. A kapualj, az utca, minden darás, sötét homályba borul. Mintha mindkét oldalról rám akarnának zárulni a falak.

Elkapom a tekintetét. Átható nézésétől elszorul a torkom. Valami azt mondatja velem: – Három nap múlva megnősülök. Csak azt akarom, hogy legyen vége. Hogy biztonságban legyek.

Halk, tehetetlen hangot hallat.

– Természetes, hogy segítek, ha tudok. Ám De Havilland nem fogja hagyni, hogy megkaparintsa.

– Valahogy majd csak megszerzem azt a kulcsot.

– De Lucian…

– Ne szólítson így.

Csend. Távoli csilingelés hallatszik, amint valaki belép Fogatini műhelyébe.

Újból felerősödik a szél, hódarát sodor az arcunkba. Farmer a falnak dől, szemét dörzsöli. Egy patkány surran el a lábunknál.

– Jól van – mondja végül. – Ha megszerzi a kulcsot, segítek magának. De csak ha egyenlő félnek tekint. Nem vagyok a szolgája. – Feltartja a kezét, tenyérrel felém.

Bőrkeményedések vannak az ujjbegyein. – És Luciannek fogom hívni, mert ez a neve.

Üres, kimért tekintettel néz. Visszabámulok rá. Hirtelen megértem, mit takar az arckifejezése. Én szoktam így nézni apámra, amikor a gyűlöletemet igyekszem leplezni.

Olvasta a könyvemet. Éppúgy gyűlöl engem, ahogyan én gyűlölöm apámat.

Becsukom a szememet. Bizsereg a bőröm, mintha Farmer a vesémbe látna.

Belevetem magam a szemhéjamon túli üres feketeségbe. Jeges szél csapkodja a tarkómat. Érzem, hogy valaki megragadja a könyökömet, de lerázom magamról a kezét.

– Sajnálom. Ne meneküljön. Kérem. – Odaáll elém. Az utca kellős közepén vagyunk. A nap csücske ragyog ki a szürke felhőfoszlányok felett, skarlátvörösre színezve az eget. Zavarja a szememet. – Semmi nem számít.

Csak szerezze meg a kulcsot.

Elfordulok, hogy távolságot ékeljek kettőnk közé. A zsebemben matatok.

– A Nyolc Harangban szálljon meg, az nincs messze innen. – Előhúzok egy maréknyi érmét, és odahajítom neki. Úgy hat shilling lehet. – Ezzel kihúzza pár napig. Tekintse foglalónak.

Üzenni fogok magának, amint megszereztem. Utána máris mehetünk a könyvkötő műhelybe.

– Nem kérem.

– Vegye el.

Rám emeli a tekintetét. A szél felborzolja a haját, szája egyik sarka megfeszül. Hagyja, hogy a tenyerébe szórjam a pénzt. Beejti a kabátom zsebébe, azután elfintorodik.

– Ó, várjunk csak. – Azzal inkább a nadrágzsebébe csúsztatja az érméket.

Kihúzza a karját a kabátból.

– Majd legközelebb visszaadja. Van zakóm.

Csend, aztán:

– Köszönöm.

– Ha több pénzre volna szüksége, üzenjen nekem. Tudja a címemet.

Bólint, aztán csak nézzük egymást. Mögötte felszikrázik, és a hajában csillog a lakóházak közti résen át besütő nap. Vörösen ragyog a halántéka, az álla, meg az egyik fülének a hegye. Aztán éppoly váratlan hirtelenséggel, mint ahogy napfény önti el a szobát, rám mosolyodik. Teljesen megváltozik tőle az arca. Nem emlékszem, hogy bárki valaha is így nézett volna rám.

Ettől még vörösebb színt kap a napnyugta, még csípősebb lesz a korom és a paraffin szaga, és az ujjaim is erősebben bizseregnek a hidegben. A szél fütyül egy kéményben valahol a fejünk felett. Gyűrött papír siklik végig surrogó hanggal az utcakövön.

Felharsan egy messzi gyár kürtje. Ekkor kinyújtja a kezét, és végigsimít vele az arcomon.

Súlyosan dobban a szívem. Aztán hátrahőkölök. Egy kötés, vagy itt álldogálni az utcasarkon.

– Mi baj van? Várjon, Lu… Darnay, ne haragudjon.

– A fizetséget nem azért kapja. – Nem tudom, miért lettem egyszerre ilyen dühös. Nem mondhatnám, hogy nem akadt még dolgom szajhával. De hogy ő?

– Nem azért… Én nem… – Csak mereszti rám a szemét, aztán megremeg a szája, és kiszakad belőle a nevetés.

– Ne merészeljen hozzám érni a mocskos kezével. – Most is az arcomon érzem a cirógatása helyét, mintha pókháló tapadt volna rám. Azt akarom, hogy örökre velem maradjon az érzés, és azt is akarom, hogy egyáltalán ne érezzem.

Abbahagyja a nevetést.

– Őszintén sajnálom. Nem lett volna szabad…

– Engem nem érdekel, mivel keresi a pénzét. Nem érdekel, miért rúgta ki De Havilland. Csak segítsen megtalálni a könyvemet, aztán hagyjon engem békén.

Szóra nyitja a száját. De bármit akar is mondani, végül inkább hallgat.

Feszesen odabiccent nekem, majd sarkon fordul. Nehezemre esik nem azt nézni, ahogy elmegy. Elhalkulnak a léptei. Csak ekkor tűnik fel, mennyire fázom. Botorság megbíznom benne. Nem kellett volna pénzt adnom neki.

Több pénzt kellett volna adnom.

Most már oly gyönge a vörös fény, hogy árnyék borul az utcakövekre.

Csúszkál a cipőm a járdaszélen. Talpam alatt tört üveg csikorog. Átkelek a napfénysávon a túloldalt elborító sötétségbe. Fogatini ablaka világít a papírral takart táblák széle mellett. Innen nincs messze az Alderney Street, a lovas kocsik és utcalámpák világa. A szél felkavarja és a bokámhoz sodorja az utcakövet beterítő szemetet. Szedem a lábam, próbálok felmelegedni.

Tükörképem ott siet mellettem, rávetülve a hidegben összesimuló üzletek piszkos kirakatüvegére. Látom őt a szemem sarkából, s egy pillanatig az az érzés kerít a hatalmába, hogy valaki ott siet mellettem.

Az Alderney Streethez érve hezitálni kezdek. Elnézem az utcalámpák sorát, a kerítéseket, amelyek ketrecszerű árnyékot vetnek a frissen hullott hólepelre. Világosságot látok De Havilland ablakában. Valahogy biztosan meg lehet tőle szerezni azt a kulcsot. S ha pénzzel nem megy… Majd rájövök a módjára. Muszáj lesz.

Végül a hideg kerget haza. Még most is bizsereg az arcom, mintha Farmer érintése mélyebbre hatolt volna a bőrfelszínnél. Azon kapom magam, hogy bizonytalanul megállok a járdán, és a napszállta utolsó sugarait bámulom. byEnoi

Mögöttem megmozdul egy árny. Dőre módon hátrapillantok a vállam felett, mintha esély mutatkozhatna rá, hogy Farmer az. De egyedül vagyok.

XXIV

Másnap reggel sápadt, szemcsés, pislákoló világra ébredek, mintha migrén környékezne.

Amikor benyitok a dolgozószobába, már pattog a tűz a kályhában.

Gyűlölöm ezt a helyiséget. Körbevesznek az alvadt vért idéző, vörösen vibráló falak. Tudomásom szerint apám nem számít a jöttömre, mégis fel sem pillantva odamutat a vele szemben lévő székre.

Leülök. Nem aludtam, aminek következtében halántékomtól az államig hasogató fájdalom kínoz. Próbálom finoman kimasszírozni.

– Lucian, fiacskám – szólal meg végül apám a tollát letéve. Felvonja a szemöldökét. – Remélem, nem a rohamosan közelgő menyegződ kilátása okán kerültél ilyen állapotba.

– Nem. Köszönöm.

Hallgatunk. Még énrajtam van a beszéd sora. Apám az órára pillant.

Nagyot nyelek. Fejben egész álló éjjel ezt gyakoroltam, mégsem jönnek a szavak. Az éj sötétjében, mialatt Castleford órái az időt mérték, ez tűnt az egyetlen épkézláb tevékenységnek. De most a torkomon akadt a mondanivalóm.

– Apám.

– Talán jobb volna… – szólal meg ő is ugyanebben a pillanatban. Némán nézzük egymást. A fájdalom az állkapocscsontomnál rág, és egészen a vállamig lesugárzik.

Hátradől a székében. Végighúzza egy ujját az alsó ajkán.

– Édes fiam – mondja, és félrerakja az itatóspapírt. – Bármi legyen is a mondandód, hallgatlak.

Bólintok. A háta mögötti tapétaszakaszra szegezem a tekintetemet, aztán becsukom a szememet. Most is ott reszketnek szemhéjamon a kacskaringók, mint egy halott ember végső emlékképe. Próbálom előhívni a szürkeséget, de az Emmett Farmerrel történt találkozásom óta nem akar jönni. Minden dolog őrzi a színét, és vérvörösen pulzál.

– Mindazonáltal – mondja apám – akadna más elfoglaltságom is.

Kényszerítem magamat, hogy ránézzek.

– A segítségére van szükségem.

– Igazán? – Felveszi a tollát, és két ujja között görgeti. Arckifejezése semleges, készséges, nyájas. Ha nem ismerném, azt hinném, hogy szeret.

– De Havilland – hebegem. – Úgy értem…

– Igen? – Nem mozdul, a tekintete mégis kiélesedik.

– Tudomása van róla, hogy…

– Mi ez az egész, fiam? – Feláll, és megszorítja a vállamat. Fojtogató a belőle áradó szantálfaillatú borotválkozószappan szaga. Ráemelem a tekintetemet. – Zaklatottnak tűnsz, Lucian. Mondd el, mi bánt. Biztosra veszem, hogy találunk rá megoldást.

Veszek egy mély lélegzetet. Egy fuvallat neszez a kéményben, és bekergeti a szobába a füstöt. Könnybe lábad a szemem. Ha akad olyan ember, aki meg tudja szerezni a kulcsot De Havillandtől, az az apám. Mégis nehéz megformálnom a szavakat.

– A segédje említette nekem…

– Igen? – Apám előbb erősít a szorításán, azután elernyed a keze. – Á, értem már. A könyvedről van szó, nem igaz? Tehát végül mégiscsak elmentél De Havillandhez. Egek, hiszen az egy képmutató fráter. Ej, ej. De nincs okod az aggodalomra. A Lyon és Fiai rendkívül biztonságos, ha azonban úgy kívánod, bármikor átszállíttathatom a könyvedet Simpsonhoz.

– Nem erről van szó. – Elhallgatok. Mohó kifejezés ül ki apám arcára. A gyűjtő ösztöne.

Rövid csend áll be.

– Hogy mondod?

Nyelek egyet. Elfordítom a fejemet, és a mandzsettámba törlöm nedves szememet. Ahogy leengedem a karomat, megakad a szemem a vitrinszekrényen. Időközben pótolták az üvegét. Akaratlanul is a padlóra pillantok, ahol korábban össze volt piszkolva. Már azt is feltakarították. A szőnyeg is új. Semmi sem utal arra, hogy nemrég ebben a szobában meghalt egy lány.

Ismét apámra nézek. Ő egészen közel hajol hozzám. Talán csak képzeltem az imént, hogy sóvárságot láttam a szemében, amely most újra az ismerős, jótékony fénnyel csillog. E tekintet hatására különlegesnek érzi magát az ember. Azt ígéri ez a tekintet, hogy minden rendben lesz. Az ütlegek után szokott így nézni rám.

– Örülök, hogy hozzám fordultál, Lucian. Dőreség volt nem szólnod nekem még a kötésed előtt, megtehettem volna a szükséges lépéseket. Még mindig meg tudlak azonban óvni bárminemű kellemetlenségtől.

Talpra kászálódom. Ügyetlenül hátrálok egy lépést.

– Mégis mi bajod van?

Nem felelek. A vitrinszekrényről az elefántcsonttárgyak meg a fosszíliák között fennakadt tükörképem néz vissza rám. Senki sem gondolná, hogy könyvespolcok bújnak meg a szekrény mögött. Én viszont nagyon is érzem a jelenlétüket, erőteljesen, mint a kemence melegét, mintha Abigail és Marianne és Nell mind ott lenne velem a szobában.

– Nem – szólalok meg. – Nem, nem erről van szó. De mindegy is. Felejtse el.

– Nem? Akkor meg mi ütött beléd?

– Semmi. Nem számít. – Az ajtóhoz lépek. Remegek, mintha egy szakadék széléről léptem volna vissza az imént.

– Lucian. – Földbe gyökerezik a lábam.

– Sajnálom. Igazán nem érdekes.

– Azt majd én eldöntöm. Nos tehát, mit szándékoztál elmondani nekem?

Miről van szó, ha nem a könyvedről? – Nyoma sincs már a korábbi yájasságnak. Most olyan a hangja, akár egy papírlap széle: éles, és megtévesztően lágy.

Megfordulok. Egy verítékcsepp gördül le a tarkómra. Levegőt veszek, hogy vitába szálljak vele, de engem néz, és ettől kiszárad a szám.

Megköszörülöm a torkomat.

Apám tovább vár.

– Csak azt hallottam… – Örvendek, hogy a tűzhely ekkor hamus füstöt pöffent, mert ez ürügyet szolgáltat nekem egy köhintéshez. – De Havilland… – Fejvesztve keresek valami hazugságot. – A segédjétől úgy hallottam, hogy hamisítványokat állít elő.

– Hamisítványokat? Regényeket? – Apám a szemöldökét ráncolja. – A másolatokra gondolsz?

– Igen. Másolatok. A műhelyében. Azt állította, hogy Nell könyvét is lemásolták.

Egy pillanatig hallgat. Majd bólint.

– Értem.

– Talán nem igaz.

– Jómagam is gyanakodtam már De Havillandre egy ideje. – Nem hozzám intézi e szavait. – Köszönöm. Most elmehetsz.

– Igen. – Nem várom meg, amíg meggondolja magát. Amikor kilépek a hall hűvösebb levegőjére, átnedvesedett ingem a hátamhoz és a hónaljamhoz van ragadva. Meg sem állok a Kék Szobáig, hamar behúzom magam után az ajtót, nekivetem a hátamat. A vér a fülemben dobol, és a fejfájásom is újult erővel tombol.

Nem lett volna szabad így megfutamodnom. Hiszen már eltökéltem magamban, hogy segítséget kérek apámtól. Nem is értem, mi késztetett habozásra. Ha elmondtam volna neki az igazat, mostanra már kikerült volna a kezemből az irányítás.

Feltekintek a vízi nimfákat ábrázoló festményre, de a nimfák nedves, pőre teste helyett Emmett Farmert látom magam előtt, ahogy a Nyolc Harang előtt vár rám.

Bort és sherryt iszom az ebédhez, amit aztán egy konyakkal fejelek meg, de semmi eredmény. Felhők torlaszolják el a napot, és újból elered a hó. Még a bágyadt fény is bántja a szememet.

Nagyanyám a halála előtt szobáról szobára bolyongva keresett valamit. Ha megkérdezte tőle az ember, hogy mit keres, ő megállt, s egy darabig tanulmányozta a kérdezőt. Aztán elfordult, és folytatta a bolyongást végkimerülésig. Cecily és Lisette rendre kinevette őt a háta mögött. Ahogy én is. Most viszont hasonlóképpen érzem magam. Nincs nyugovásom.

Mintha valaki végig egy lépéssel előttem járna, és mindig olyankor hagyná el a szobákat, amikor én benyitok. Akárhová megyek, az érzés velem marad, mintha még mindig egy másik ember lélegzetének melege ülné meg a levegőt. A szobámba megyek, és előveszem a William Langland et a ládából. De nem bírok olvasni. Soha többé nem akarom elolvasni a könyvet. Kibámulok a hóra. Anyám hangja harsan a hall irányából, kint ellenben mélységes, halotti csend honol.

Nem tudom, mennyi ideje ácsorgok ott a havazást figyelve, amikor egyszer csak elpattan bennem valami. Lesietek a lépcsőn. Nem vesz észre senki.

A főutakon sűrű forgalom hömpölyög a fagyott sáron át. Bérkocsisok üvöltöznek egymással. A gyalogosok átkozódva battyognak a járdákon. A kapualjakból koldusok nézegetnek kifelé rosszallón. Ám amint befordulok egy mellékutcába, újból elcsendesedik a világ. A hó minden hangot elnyel.

Néptelen és csendes az Alderney Street is. A tizenkettes számhoz érve gondolkodás nélkül felmegyek a lépcsőn. Jóformán azonnal nyílik az ajtó.

Megint a korábbi nő az. Ezúttal szénfekete gyöngyökkel kivarrott zöld ruhát visel. Így szólok:

– De Havillandhez jöttem.

– Időpontra? – Nem hagy nekem időt a válaszadásra. – Félek, épp házon kívül van.

– Megvárom.

Ádázul figyel a csíptetőjén át. Emlékszik rám.

– Szabad megkérdeznem, milyen ügyben?

– Nem. – Egyet lépek előre. Először nem tágít, hogy érzékeltesse, nem kötelessége engem beereszteni. Aztán egy sóhajjal félreáll az útból, és a várószoba felé mutat.

Nincs ott senki más. Leveszem a kabátomat-kalapomat, és helyet foglalok.

Átlapozom a Parnasszus t meg az Urak Lapjá t. Kemény viaszgombócot gyúrok az egyik műorchideából.

Megállok az ablaknál, és várom De Havillandet. Továbbra is néptelen az utca. A gyérülő fényben egyre csak szállingózik a hó.

Azért jöttem ide, hogy megszerezzem a kulcsot. Ez a célom. Legalábbis azt hittem. De most, miközben a havazást figyelem, már nem vagyok olyan biztos magamban. Nincs tervem.

Nem remélek semmit. Mindenekelőtt felejteni vágyom. Hogy kiürült fejjel térhessek haza.

És gondolatok nélkül aludjak. Jóformán bármit megtennék, csak ne legyek többé önmagam.

Ajtónak képzelem a kötést, amely egy üres szobába vezet. Ott eltörölheti az ember az életét, és mindent újrakezdhet.

Szorítást érzek a mellemben. Kesernyés íz tolul a számba. Szinte megkönnyebbülés lenne nem tudni, hogy Emmett Farmer a Nyolc

Harangnál vár. Nem érezni kínos feszengést, ha az arcára gondolok. Nem azzal a tudattal nézni Honourra mához két napra, hogy lelkem egy részét elzárták szem elől. És létezik erre egy roppant egyszerű megoldás. Amikor megjön De Havilland…

Felkapom a kabátomat-kalapomat. A következő pillanatban már az utcán vagyok, és összeszorítom a fogamat a hideg szélben orcámat szurkáló hópelyhek ellen. Utam a legközelebbi kocsmába vezet.

Nincs messze a Nyolc Harangtól, de oda nem mehetek. Nem akarom, hogy Emmett Farmer ilyen állapotban lásson. Valami arra késztet, hogy A HERCEGNŐ-t is kerüljem. A Library Row-nál fordulok be. Egyetlen árva utcalámpa áll a sarkon. Azon túl koromfoltos kirakatok pettyezik a sűrűsödő sötétséget. Valahol a könyvkereskedések labirintusában lennie kell egy kocsmának. Mégis úgy érkezem el a Fogatini-féle sarokhoz, hogy egy sem akad az utamba. Megfordulok. Nem vagyok messze a Theatre Royal bárjától, ahol a szajhák szoktak gyülekezni. Az éppen megteszi.

Visszaindulok arra, amerről jöttem. Rohamokban szakad a hó. Ekkor egy férfi siet keresztül a lámpás vetette hűvös fénytócsán a kalapjába kapaszkodva. A karima árnyékot vet a szemére, de egy pillanatra mégis világosság önti el arca alsó felét. Zsíros fürtök lógnak rá a vállára.

De Havilland az. Ami nem is oly meglepő – hiszen csak néhány utcányira vagyunk a műhelyétől –, nekem mégis a torkomban dobog a szívem.

Lelassítok. De nem akarom itt az utcán leszólítani, ahol könnyedén faképnél hagyhat.

Behúzódom hát a legközelebbi kapualjba, és várok.

Két ember baktat mögötte az utcán. Amikor a lámpához érnek, kihúzódnak a járda szélére, a sötétbe. Ekkor üt meg a felismerés, egyiküket a termete, a másikat a járása alapján azonosítom: Acre az, apám tanácsadója, meg annak a jobbkeze. Ahogy továbbhaladnak a kivilágítatlan utcaszakasz felé, Acre meg az embere – Wright, azt hiszem – egy pillanatra összenéznek. Wright néhány fürge lépéssel De Havilland mögött terem, és leüti róla a kalapot.

Ugyanebben a pillanatban hirtelen meglendíti a kezét, oly gyorsan, hogy nem látni, van-e nála fegyver, vagy nincs. De Havilland a földön terül el.

Úgy kapaszkodom a kapufélfába, hogy még a habarcs is lemorzsolódik a kezem alatt. Miért nem kiáltottam?

Wright elteszi a furkósbotját a kabátjába, és bevonszolja a mozdulatlan De Havillandet a szemközti sikátorba. Acre lehajol De Havilland kalapjáért, és követi társát az árnyak közé.

Zökkenőmentesen zajlik az egész, mintha a varietészínházban volnánk. Épp csak a taps meg a nevetés marad el. Időközben elült a szél, így a saját szívverésemen kívül semmi egyebet nem hallok.

Megközelítem a sikátor bejáratát, belesek. Fokozatosan szokik hozzá a szemem a sötéthez.

Azok ketten De Havilland mellett guggolnak. Wright az arca fölé tart valamit. De Havilland rúgkapál, vonaglik. Ahogy rezzenéstelenül nézem, úgy lesznek egyre lassabbak a mozdulatai, majd megszűnnek egészen.

Bokája oldalt billen. Aztán semmi sem mozdul. Acre egy zsebkendőt meg egy éteres fiolát tesz vissza a zsebébe. Wright elereszti De Havillandet, és morgolódva tekergeti a nyakát.

Megköszörülöm a torkomat.

Acre körbenéz. Egy pillanatra meglátom a szemében a fáradtságot. Ostoba voltam, hogy felfedtem magam. Így most én is megoldandó problémává váltam. Aztán felismeri az arcomat.

Ha meglepődik is, nem mutatja. Félmosolyt küld felém.

– Mr. Lucian – mondja. – Jó estét.

– Jó estét, Acre. – Könnyen és magabiztosan jönnek a számra a szavak.

Félredöntött fejjel szemrevételezem De Havilland arcát. Még lélegzik.

Alighanem a feje hátulsó részén érte az ütés. Talán csak alszik. Le sem veszem a tekintetemet az arcáról, de közben apám hangját hallom.

Jómagam is gyanakodtam már De Havillandre egy ideje.

– Apám adott utasítást erre?

Acre mosolyog.

– Jobban tenné az úr, ha most szépen hazamenne. Ezek a hátsó utcák veszélyesek tudnak ám lenni napnyugta után.

Megállom, hogy további kérdéseket tegyek fel. Nem kívánom hallani a válaszokat. Piszkos kabátujjamat porolgatom, amíg biztos nem vagyok abban, hogy képes leszek kordában tartani a nyelvemet.

– És a többiek?

– Úgy néz ki, tűz ütött ki a kötészetben – mondja Wright. – Szörnyű dolog az, tűz egy könyvkötő műhelyben. Bent marad egy kötő, és a kutya se hallja a kiáltozását. Még szerencse, hogy a munkások a korai távozás mellett döntöttek.

– Pofa be. – Ez olyan gyors és halk volt, hogy alig hallottam. Acre felém fordul. Most másmilyen a tekintete. Ha apám úgy határozott, hogy végül is nincs szüksége fiúörökösre…

– Tisztelettel, ennek semmi köze önhöz, uram.

– Ez csak természetes. – Rámosolygok. – Sajnálom, hogy véletlenül magukba botlottam.

Ugyanakkor történetesen… – Odaguggolok De Havilland mellé, s mielőtt Acre megmozdulhatna, már ki is fordítottam a zsebeit. Aprópénz, egy karóra, meg egy pirulákkal teli dobozka hullik csörrenve az utcakőre. Egy zsebkendő. Cigarettatárca. Kulcscsomó.

Megzörrennek a kulcsok a karikán, amikor kézbe veszem. Kapukulcsok; egy szekrény meg egy tantalusz kulcsa; kis fényes kulcs Lyon & Fiai bevéséssel. Egy nagyobb, s a többinél régibb és egyszerűbb bronzkulcs.

Acre kinyújtja a kezét.

– Azok kellenek nekünk.

Belenézek a szemébe.

– Hogyne, természetesen. – Hiszen ha csakugyan fel akarják gyújtani De Havilland műhelyét, a zárak feltörése nélkül kell oda bejutniuk. Tépelődöm.

De ha még sokáig vacakolok, Acre egyszerűen ki fogja kapni a kezemből a kulcscsomót. Már mozdul is a karja.

Még épp időben akasztom le a nagy kulcsot a karikáról, és csúsztatom be a zsebembe.

Ránézek Acre-re, és újból elmosolyodom. – Nekem csak erre volt szükségem. Köszönöm.

– Az apjának tudomása van erről?

– Magától értetődőn. – A következő pillanatban megvonja a vállát, és a hüvelykujja körmével a fogát kezdi piszkálni. Petyhüdt és vörös a szája.

Felállok. – Sok szerencsét kívánok a többihez.

– Köszönjük, uram. – A hangjából ítélve nem is gondolnám, hogy közben végig engem méricskél.

Egy bólintással távozom. A hátralévő tíz méteren végig bizsergést érzek a két lapockám között. Bármelyik pillanatban érkezhet egy rúgás a térdhajlatomba, vagy éles fájdalom hasíthat a koponyámba. De egy ujjal sem érnek hozzám. Végül egy kirakat előtt megállok.

Amikor visszanézek, Acre és Wright még csak akkor érnek ki a sikátorból.

Wright a vállán cipeli De Havillandet. Átkelnek az úton, és befordulnak egy szűk kis utcán, amely még egy sikátor szélességét sem éri el. Toprongyos férfiember ácsorog a sarkon, s épp egy nedves cigarettát próbál meggyújtani. Felpillant, majd gyorsan félrenéz. Ezeken a sötét utcákon feltehetően hozzászoktak már az efféle látványhoz.

Közben újból eleredt a hó. Ragacsos, szürkés pelyhekben szállingózik körülöttem, mint a madártollak.

A friss hóval részben elfedett, fagyott latyakon csúszkálva az Alderney Street-i kereszteződés felé szaporázom. Ólomsúllyal húz lefelé a csontjaimat átjáró hideg. De nem lassítok egészen addig, amíg az Alderney Street közepéhez nem érek, a Station Road és a Market Square sarkának tőszomszédságába. Itt minden lámpát meggyújtottak. Az út közepén forgalmi torlasz alakult ki. Az örömlányok a Theatre Royal oszlopcsarnoka alá húzódva gyülekeznek, festett nyúlszőrrel meg vedlő tollakkal szegélyezett kabátokba burkolódzva. Egyikük odainteget nekem, de a mozdulat közben végigfut rajta a hideg, és a mosolya grimaszba fordul.

Üzennem kell Farmernek, hogy találkozzunk. Éjfélkor lenne a legjobb, valami csendes, kihalt helyen. Korábban nem mondta meg nekem az úti célunkat. Úgy terveztem, hogy a saját istállónkból szerzek lovakat, de most nem mehetek haza. Nem kockáztathatom, hogy apám esetleg meglát. Acre biztosan említést tesz majd neki a kulcsról. Találnom kell tehát egy szállodát, ahol megírhatom az üzenetet, és indulásig melegben lehetek.

Majd kerítek lovat a béristállóból. Ellenőrzöm a kulcsot a zsebemben. Még megvan. Körbenézek, azon tűnődöm, vajon a Feathers vagy a Grosvenor a biztonságosabb-e. Megszédülök a mozdulattól. Hullámokban tör rám a hányinger. Háborog a gyomrom, és az érzés a mellkasom felé kúszik tovább. A legelső bolt kirakatüvegén támaszkodom meg. Olyan heves reszketés ráz, hogy homlokom tamtamot ver a jéghideg üvegen.

Ha De Havilland még nem halott, hamarosan az lesz. Méghozzá azért, amit apámnak mondtam. Azért, mert nem kiáltottam oda neki, nem figyelmeztettem. Egyik lábamról a másikra állok, gyámoltalanul, és közben mélységesen megvetem magam. Ha most rögtön visszamennék…

Csakhogy félek. Ha apám megtudja, hogy hazudtam – és úgy dönt, hogy megbüntet… Egyszer már fenyegetett engem a bolondokházával. És nem blöffölt. E gondolattól jeges borzongás fut végig a gerincemen. Bárcsak hős lennék.

Aki mer kockáztatni, De Havilland megmentésének érdekében. De nem vagyok hős.

Reszketve igyekszem minél kisebbre összehúzni magam. Tudnom kellett volna, mit cselekszem. De csak most lett valósággá. Megöltem valakit. Az a hang, amikor Wright megütötte – a fulladozó, gurgulázó hang, ahogy az éter a tüdejébe hatolt –, azok az iszonytató rángások, s ahogyan vonaglott…

Én tehetek minderről.

Várom, hogy elmúljon. Már tisztul a látásom. Legyezőalakban elrendezett tarka kesztyűk nyújtogatják felém üres ujjaikat a kirakatból. Az iszonyból tompa szégyenérzet lesz. Hát ilyen érzés gyilkosnak lenni. És gyávának.

Nem is csoda, hogy bekötöttek. Ha a könyvem egy kicsit is ilyen… Meg kell találnom.

Nálam a kulcs. De Havilland élete árán jutottam hozzá.

Kabátom ujjával letörölgetem nedves arcomat. Már nincs visszaút, még ha elég bátor lennék, akkor sincs. Mély lélegzetet veszek, és leintek egy bérkocsit.

XXV

Később az este folyamán eláll a hó. Erősebben fúj a szél, mint valaha.

Szétkergeti a felhőket, ágakat tördel le a fákról, vakolatot és követ porlaszt.

Mire kiérek a halpiacra, tiszta és tejszerű az égbolt, beragyogja a telihold.

Kiürült színpadnak tetszik a rivaldafénybe vont piactér. A High Street forgalmának zaját tompítják a közbülső épületek, egyedül a patadobogás töri meg a csendet. Nem szeretek így lovagolni, hogy egy másik lovat is vezetek kantárszáron. Félek, hogy csak felhívom magamra a figyelmet, és valaki beárul majd apámnak. De a Theatre Royal előtt őgyelgő szajhák utóvédjét leszámítva rám se bagózik senki.

Oly álomszerű az egész, nem érzem hihetőnek, hogy Farmer valóban eljön.

Pedig ott van. Az óra alatt áll a kabátomba burkolódzva, és topog. Amikor meghallja, hogy jövök, behúzódik az árnyak közé. Aztán felismer.

– Darnay – mondja. – Már kezdtem azt hinni… – Elhallgat. Kilép a holdfénybe, játszi könnyedséggel felpattan a nyeregbe, és egyetlen szó nélkül megindul néhány lépéssel előttem. Csettintek a lovamnak, és követem. A hátunk mögött éppen éjfélt üt az óra.

Az első néhány mérföldön csupán az érdekel engem, hogy kijussunk végre Castlefordból.

Minden útkanyarnál – minden árny, minden sikátor előtt – emlékképek mosódnak össze a fejemben balsejtelmekkel: a csonton koppanó fém hangja, Acre figyelmeztetése, Farmer leteperve fulladozik a saját vérében, az utolsó rángások, mielőtt elveszíti az eszméletét. Ám amint továbbvisz minket az út az utolsó félig felépített házakon, máris könnyebb lesz a lelkem. A széntűztől és a gyárak bűzétől távol a levegő is mindjárt tisztább.

Nagyobb a tér, több a fény. Hátradöntöm a fejemet. A horizont vonalában, a holdtól legtávolabb csupa csillag az ég.

Már az erdő határában járunk. Kezdetben még csak fekete és ezüst csíkok tűnnek fel a hóban, aztán beljebb elmélyülnek az árnyak. Így is van azonban elegendő fény utunk folytatáshoz. Ám az úttól néhány méteres távolságra mindkét oldalon a sötétség hálója szikrázik körülöttünk. Itt-ott neszez valami. Róka villogtatja felénk a szemét. Lovam nyerítve zárkózik fel Farmer hátasa mögé.

Most egymás mellett lovagolunk. Farmer mindeddig szótlanságba merült. A lovak tovább poroszkálnak. Egyenletes lépteikkel kis híján álomba ringatnak.

Aztán Farmer szólal meg:

– Mi történt De Havillanddel?

A tökéletes csendben puskalövésnek hat a hangja. Gondolkodás nélkül kis híján megállítom a lovam.

Felhúzza a szemöldökét. Most élesebb a tekintete, mint korábban. Az arcában is több a szín.

Kásás a hangom, mintha napok óta nem beszéltem volna.

– Miből gondolja, hogy elárulom magának?

– Ezzel az erővel akár bízhatna is bennem. Mit veszíthet vele?

– Mindent.

– Ugyan, Darnay. Így is többet tudok önről, mint ön saját magáról. – Félmosolyt villant felém.

Ez így igaz. S már nem is nyugtalanít úgy a dolog, mint ahogy illenék.

Elfordítom a tekintetemet. Az erdő sakktáblájának éles vonalai elmosódnak a szemem előtt. Túlságosan fáradt vagyok, hogy folytassam a hazudozást.

– Elkábították. Fel fogják gyújtani a műhelyt. Vele együtt.

– Micsoda? – áll meg nagy hirtelen Farmer.

Nem lett volna szabad elmondanom neki. Meredten néz, s első hitetlensége a csendben a szemem láttára fordul át hinni tudásba.

– Már nem tudtam megállítani őket.

– Felégetik a műhelyt? És mi lesz a többiekkel?

– Csak De Havillandről van szó – mondom úgy, mintha ez minden másra mentség lenne.

Mintha egyetlen rút halál már nem is számítana.

– Akkor is, az nem lehet, hogy… – Meghúzza a gyeplőt, és megfordítja a lovat. – Hát nem érti? Hiszen ez emberölés.

Mondogattam magamban a szót én is eleget, más szájából hallva mégis kapkodom tőle a levegőt.

– Persze, értem én. De nem tudjuk őket megfékezni. Bárcsak tehetnénk.

– Meg kell próbálnunk. Gyerünk!

Beharapom a számat. Vissza fog menni. Minden derék ember ezt tenné.

Nekem is kötelességem lett volna. Bárcsak megtettem volna. De már késő.

– Nem segíthetünk – mondom. – Ennek semmi értelme.

– Próbáljuk meg.

– Apám már határozott. Nem avatkozhatunk közbe. Ha nem hallgat rám, maga is a műhelyben fogja végezni De Havilanddel együtt.

– Muszáj cselekednünk! – mereszti rám a szemét. – Nem hagyhatja, hogy csakugyan végezzenek vele.

Nem bírok megszólalni. Ám a hallgatásom ékesebb minden szónál.

– Lucian.

– Kérem, ne csinálja ezt. Maga is ott veszhet. Ha meghal, ráadásul énmiattam… – Elcsuklik a hangom. Nem számít. Higgye csak azt, hogy kizárólag önmagamra gondolok. – S ha apám hírét veszi ennek, tébolydába zárat. – De mire fel hinne nekem Emmett? Miért törődne ő ezzel? Saját bevallásom szerint elősegítettem egy gyilkosságot. Gyáva alak vagyok. Ha eddig nem vetett meg, most már bizonyosan megvet.

Csend van. Lehajtom a fejemet, és lenyelem a számból a fémes ízt. Aztán az előttem húzódó útra mutatok.

– Csak annyit mondjon meg, hogy merre menjek.

Beszélni kezd, azután abbahagyja. Alacsony hótorlasz borítja az út menti töltést. Végül csettint a lónak, és az ellenkező irányba fordítja. Elüget mellettem arrafelé, amerre eredetileg tartottunk. Nézem, ahogy mind messzebbre távolodik, mígnem végül hátrapillant a válla felett.

Hitetlenkedő melegség járja át a testemet. Nem tudom, miért gondolta meg magát, de ez egy kisebbfajta csoda.

Sok pénzt érek neki, nyilvánvalóan erről van szó.

Sarkammal ösztökélem a lovat, mire az kelletlen ügetésbe kezd. Amikor Farmertől néhány méteres távolságba érek, ő újra megindul. Egyikünk sem szól. Az ösvény éppúgy fest, mint egy perccel korábban. Elképzelem, hogy körbe-körbe haladunk, mindig ugyanaz a havas ösvény nyúlik el előttünk, s a téli fák diorámája végtelenül ismételi magát. Engem már az sem érdekelne.

Nagy sokára megszólal:

– Nekem is azt a sorsot szánták, hogy ott égjek a műhelyben De Havilanddel együtt?

Nem felelek. De akaratlanul is odapillantok rá. Morózus hangot hallat.

– Miért nem vitte el Acre De Havillandet egy másik kötőhöz? Hát nem úgy szokta?

– Nem tudom. – Kisimítom a fagytól csimbókokba összeállt hajamat az arcomból. Farmer félrenéz. – Honnét tudja azt maga, hogy hogyan szokta?

Megfeszül a szája sarka. Végül megvonja a vállát.

– Az hosszú történet.

– Halljuk.

Felhorkant.

– Erről nem beszélhetek. Pedig szeretnék, higgye el.

– Csak nem… Kérem, mondja, hogy nem próbálta megzsarolni apámat.

– Az ég szerelmére, ne papoljon nekem folyton zsarolásról! – Félrefordítja a lovát, amivel az enyémet is megtorpanásra készteti. – Én nem zsarolom magát. Felfogná végre? Az utolsó pennyig vissza fogom fizetni az átkozott pénzét. A kabátját is csak azért viselem, mert különben halálra fagynék.

Erre nincs válaszom. Lassan az út irányába fordítja a lovat. Megtörli a száját. Homlokán vastagon kidagad egy ér.

Ellovagolok mellette. A lópatkók alatt kirajzolódó árnyékokra szegezem a tekintetemet, nézem, ahogy siklanak az egyenetlen hótorlaszok felett.

Elkanyarodik az út. Egy tisztás bontakozik ki, majd tűnik tova a jobbunkon.

A közepében egy szénégető máglyája izzik. Aztán már nem látni. Egy bagoly huhogására lovam riadtan félrehúz. A vérem a fülemben dobol.

Farmer közben beér engem. Az ösvény felkígyózik egy hegyre, majd egy sziklás vízmosás felé ereszkedik alá.

Így szól:

– Megmondhatta volna nekik, hogy hol vagyok.

– Ne legyen ostoba. Miért tettem volna ilyet?

– Miért nem tette meg?

– Arra céloz, hogy úgy lett volna helyes?

– Én csak azt kérdem, bánja-e, hogy nem szólt nekik rólam.

A homlokomat dörgölöm, hogy visszatérjen zsibbadt bőrömbe az érzés.

– Azért, mert maga el tud vezetni a könyvemhez.

Bólint.

– A könyve. Igen. Hát persze.

– Igen. – Még az ajkam meg a nyelvem is merev a hidegtől. – Mire akar kilyukadni? Mi másért törődnék vele, hogy mi lesz magával?

– Valóban, mi másért. – Köhög, megköszörüli a torkát, kiköp. A köpet a hóba süpped, csak egy levélszerű körvonal marad a helyén. Aztán csap egyet a kantárral, és a lova nagyobb iramra vált. Nem néz vissza. Némán ügetek a nyomában.

Egyre csak lovaglunk, nem állunk meg. Minden ugyanolyan. Kezdek elszenderedni. Aztán hirtelen kivilágosodik, ettől felriadok. Kiértünk az erdőből. Előttünk kopáran, a holdfényben szikrázva nyújtózik a láp. Alig látni az utat, amely keskeny vízérhez hasonlatos. Ahol elkanyarodik, látok egy sötét foltot, amely lehet lakóépület, de akár kiálló sziklatömb is.

Farmer a válla felett szól oda nekem:

– Itt álljunk meg. Vizelnem kell.

Én is megzabolázom a lovam, miközben ő leszáll a nyeregből.

Megtántorodik, ahogy a földre huppan. A fák irányába mutat, majd eltűnik az árnyak között. Én is leszállok. Merevre fagytak az izmok a lábamban.

Átjárt a hideg, minden tagom fáj. Mióta lovagolhatunk vajon?

Órák telhettek el, mivel közben lejjebb ereszkedett a hold. Előveszem az órámat, de elfelejtettem felhúzni. Deres az üvege.

Amikor Farmer kilép a holdfényre, megindulok a mély havon át egy másik facsoport felé.

Először úgy érzem, túl hideg van ahhoz, hogy megoldjam a nadrágomat.

Kénytelen vagyok lehúzni a kesztyűmet. Utána hosszan pepecselek a sliccemmel, a gombokkal küszködöm.

– Csipkedje magát, mindjárt megfagyok – kiáltja Farmer a válla felett.

Aztán észreveszi, mit művelek. – Segítsek?

Bizsereg az arcom, ahogy elönti a vér.

– Ne marháskodjon.

– Csak tréfáltam.

– Ó. – Végzek az utolsó gombbal is. Amikor felnézek, ő még mindig engem figyel. És mosolyog. Ferde, kényszeredett mosoly ül az arcán, mely mégis híján van a gúnynak. Egy röpke pillanatig színek táncolnak a látóterem peremén, könnyű, levegős érzés fog el, mintha valaki leemelte volna egy doboz fedelét.

– Na, jöjjön. – Megáll a lovam mellett, és összefűzi az ujjait. – Tartsak bakot?

Vissza akarom utasítani. A piactéren könnyedén, kecsesen, és gondtalanul pattant nyeregbe, mintha egyebet sem csinált volna egész életében. Én meg csak üggyel-bajjal bírok nyeregbe szállni, amennyiben fellépő is rendelkezésre áll, és hátszél fú. Kétlem, hogy képes leszek felülni a lóra a segítsége nélkül.

– Köszönöm. – A szó a fogamhoz tapad. Farmer elvigyorodik, mint aki pontosan érti, mit érzek.

– Gyerünk akkor. – Játszva felemel. Elgémberedtem a hidegtől, mégis erőlködés nélkül a nyeregben találom magam. Ő közben fellendül a másik lóra. Most is mosolyog, de már nem rám.

– Mit akar, Farmer?

Lehervad a mosolya, és úgy néz körbe, mint aki most ébredt, és azt sem tudja, hol van.

– Tessék?

– Nem értem magát. Azt mondja, nem pénzt akar. S hogy ez nem zsarolás.

Segít nekem, de közben megvet. Miért?

– Hogy megvetem? Lucian.

– Ne szólítson Luciannek!

Pislog. Arca kifejezéstelen. Kis idő múltán megvonja a vállát.

– Jól van. Nem érdekes. – Megcsapkodom a lovat. – Gyerünk.

– Tudom, hogy nem emlékszik. Tudom. De azt kívánom…

Felülök, sarkamat a ló horpaszába vájom. Farmer hangja dünnyögésig halkul, egyszerre mintha víz alól hallanám. Aztán kibillen a világ. Egyedül vagyok a semmi közepén.

Beragyogja a fény az égboltot. Mintha csillagzápor töltené be. Aztán egyet pislantok, és a kép eltűnik. Visszatértem. A fejemet rázva az utolsó sziporkákat is eloszlatom.

Tapodtat sem mozdultunk közben. Farmer engem néz.

– Mit? – Csillagok hasítanak keresztül a látóteremen, és vesznek a semmibe.

– Nem érdekes. Butaság, de meg kellett próbálnom.

– Mit beszél? Mi volt ez?

– Nyugodjon meg. Jól mondja, késő van. Illetve korán. Induljunk.

– Várjon, mondani akart nekem valamit az imént, ugye? – Nell érezhetett így. Hogy kifolyik a világ az ujjai közül, mint a víz. És nincs mibe kapaszkodnia. Ha most megérinteném az első ágat, áthatolna rajta a kezem, mint árnyék a füstön.

– Felejtse el. – Egy pillanat múlva röviden felnevet.

– Korábban is ezt művelte. Igaz? Amikor felkeresett. Furcsa lett maga miatt a világ. Ne csinálja ezt még egyszer.

Ám ő nem néz rám.

– Gyerünk már. Megfagyok.

– Hallotta, amit mondtam?

– Megkeressük a könyvét. Nem lesz semmi baj. – Csettint a lónak, és elüget.

A hátát bámulom. Soha semmi nem lesz már rendben. Hiszen megöltem egy embert. De azért jobb lesz. A semmiből bevillan elém egy kép: az ágyruha tárolására szolgáló ládám titkos rekesze. Egy üveg brandy, William Langland, Lucian Darnay. Talán jobb volna kibérelni egy páncélszekrényt a bankban – egy olyat, mint a családé Simpsonnál, ahol apám részvénybizonylatai meg nagyanyám gyémántjai hervadoznak a sötétben.

Kérdés, hogy nyugodt lenne-e a lelkem, tudva, hogy nincs a kezem ügyében.

Farmer közben hátrahagyott. Lábbal ösztökélem a lovat, hogy érjük őt utol.

Az állat fáradt poroszkálásba kezd. De Farmer továbbra is előttem van, felgyorsít, hogy ne érhessem be.

Nem néz hátra.

Mire a házhoz érünk, már lement a hold. Széles felhősáv úszik be nyugat felől, de a csillagözön meg a hó így is elegendő fényt ad. A lovak tovább vánszorognak. Már majdnem elaludtam, amikor Farmer végül megáll, és leugrik előttem a nyeregből.

– Megjöttünk.

Leragad a szemem a fáradtságtól meg a hidegtől. Megdörgölöm a kabátujjammal. A ház nagyobb annál, mint amire számítottam, nádfedeles és favázas, osztásos ablakokkal, az ajtót faragott minta díszíti. Derékig érő hótorlasz gyűlt fel az elülső falnál, a csengőzsinór végéről jégcsap lóg.

Farmer a ház oldala mellett az udvarba vezet bennünket. Egyik oldalát a ház határolja, szemben raktárépületek meg egy istálló. Kövezett a talaj, és a nádtető is újszerűnek tűnik.

Bárki lakik is itt, nem szegény ember, viszont lusta. Az oromzatnál lesodort a szél egy adag szalmát, amely most jégcseppdíszesen csüng lefelé. Itt is mély a hó, madarak és patkányok lábnyomai szelik át meg át. De a falak felfogták az északi szelet, így csak alacsonyan gyűlt fel a hó. Farmer könnyedén ki tudja nyitni az istállókaput, hogy beterelje a lovakat. A végén én is besegítek neki a kapunyitásnál. Dohos, rothadt szag dől ki odabentről.

Farmer elfintorodik.

– Arra a pár órára ki fogjuk bírni. Elmegyünk, amint felkel a nap.

Túlságosan fázom, hogysem finnyáskodjam. Az egyik sarokban kuporodom le, amíg Farmer bevezeti a lovakat az állásokba. Feltöri egy vödörben a jeget. Még az agyam is dermedt, képtelen vagyok gondolkozni.

Rám pillant, de meg nem áll, amíg el nem rendezte a lovakat, és le nem csutakolta őket egy marék szalmával. Aztán int nekem. Szűk kis utacska vezet ki az udvarból, s a ház hátulsó fertályát megkerülve egy másik ajtónál ér véget. Átellenben tátong a láp, oly üresen és fehéren, hogy oda se bírok nézni. Szédítő látvány. Botladozva menekülök be a ház biztonságot nyújtó falai közé.

Ám idebent is ugyanolyan hideg van. Sőt még hidegebb. Csípi a torkomat a beszívott levegő.

Csak ekkor tűnik fel, hogy lakatlan a ház. Állott szag üli meg a levegőt, és száraz fűszálakat sodort be a szél az ajtó alatt. Bénultan követem Farmert egy hosszú szobába, ahol asztalokat, polcokat meg furcsa felszereléseket látok. Tűket, késeket.

– Kérem a kulcsot, lemegyünk. – Odapillant rám. – Jól érzi magát?

– Csak fázom.

– Hát, gyújtson be. Talál gyufát a polcon. No, majd inkább én. Maga üljön csak le. – Nekiáll tűzifát halmozni a kályhába.

– Brandyje nincs?

– Iszákos. – Amikor felegyenesedik, és rám néz, lehervad a vigyor az ábrázatáról. – Máris utánanézek.

Bólintok. Minden gondolatom erőtlen és kásás, akár egy dércsípte növény.

Kihúzok egy zsámolyt, arra ülök le. Végre birizgálni kezdi a lábamat valamicske melegség. Előredőlök, és lehúzom a kesztyűmet.

– Tessék. – Észre se vettem, hogy kiment, de közben már vissza is jött. Egy poharat nyújt felém. Köhögnöm kell a méz és a levendula illatától. –

Mézsör – teszi hozzá. – Konyakot nem találtam. De Havilland mindet megitta. – Néma tósztra emeli a maga poharát.

Finom, gyógyító íze van. Erkölcsös, tápláló ital. Nem is hasonlít apám méregdrága szeszére, amit lerészegedés céljából szoktam fogyasztani. Édes melegség árad szét a nyelvemen.

Mintha napfényt innék.

– Jobb?

– Köszönöm.

Leveti és a padra dobja a kabátját. A tűzhely melletti falnak dől. Engem néz. Én meg azt nézem, ahogy néz. Elmosolyodik. Leszegi a fejét, hogy leplezze, de kétségkívül mosolyog.

– Mi az?

– Semmi.

– Mi az?

Felhúzza az egyik vállát.

– Nem tudom megállni.

– Maga kinevet.

Félredönti a fejét. Iszik egy korty mézsört.

– Nem magán nevetek. – A kályhát bámulja. Nyitva hagyott ajtaján át vörös fény vetül a padlóra. A lángok tépett szatént idéznek. A bajsza alatt nevet.

Hátrább tolom a zsámolyt, és megtámasztom a könyökömet a mögöttem lévő padon. Most, hogy már átmelegedtem, Esperand műhelyét idézi fel bennem a szoba a próbababákkal, dobozokkal meg szövetgöngyölegekkel.

De a konyhánk is eszembe jut a falra akasztott serpenyőkkel, tortaformákkal, meg a szinte ezüstösre sikált asztallal. Itt semmi sem

fényűző; éppen attól szép. Még a kályha körül sorjázó festett csempéknek is megvan a létjogosultságuk. Levél- és állatmintákat fedezek fel rajtuk. A lámpafény Farmer arcán játszik, aranyos fénybe vonja a pilláit. Van egy parányi sebhely a felső ajkán.

Kinyújtja a kezét a kályha legforróbb pontja felé. Azután lassan lejjebb engedi, míg már csaknem hozzáér a fémhez. Az én tenyerem is belebizsereg. Visszahúzza a kezét, elkapja a tekintetemet, és felnevet.

– Jól van – hörpinti ki a mézsör utolsó cseppjeit. – Készen áll?

– Mire?

– A könyvére, természetesen. Önnél van a kulcs?

– Igen. – Előkotrom a zsebemből, és rögtön le is ejtem.

Farmer felszedi a padlóról, mozdulatai suták, mégis buzgók, ő bezzeg nem fél. Amikor felveszi, úgy néz rám, mint aki valami másra számított.

– Na jól van. Gyerünk. – Felegyenesedik, és lép egyet felém, mintha úgy találná, hogy szükségem lesz a segítségére a felállásnál. Elkapom a tekintetét, mire megvonja a vállát, és félreáll.

Fogja a lámpást, kinyit egy ajtót a szoba végében, és bemegy. Olyan szag van, mint egy sírboltban, pedig enyhe, már-már meleg a levegő az ajtón túl.

Elképzelem, hogy penész meg szivacsos képződmények borítják a falakat.

Szapora léptekkel követem Farmert, máskülönben sötétben lennék kénytelen lebattyogni a lépcsőn.

Egy raktárhelyiségben vagyunk. Nagy a felfordulás. Dobozok sorakoznak a falaknál, és számomra ismeretlen szerszámok hevernek szerteszét.

Farmer leteszi a lámpát, rám néz, állkapcsa megfeszül.

– Készen áll?

– Mondtam már, hogy igen.

Elvörösödik. Veríték csillan a hajvonalánál. Beilleszti a kulcsot a zárba.

Megkapaszkodom az asztal szélében. Lüktet a vérem, mint egy megpendített húr.

Kattan a zár, és rejtett zsanérokon mozogva a fal egésze félresiklik. Egy sötét szoba van mögötte üres polcokkal. Farmer lélegzete elakad. Lassan előrenyújtja a kezét és leteszi a kulcsot. Elhibázza az asztalt, a kulcs a padlóra esik. Apró visszhang felel a csörrenésre a túloldalt elterülő sötétségből, mintha saját hangja lenne a kriptának.

De nincs odabent az égvilágon semmi.

Sarkon fordulok, és felmegyek a lépcsőn. Farmer a nevemen szólít, de nem nézek vissza.

Szívja visszafelé a sarkamat a sötétség, mint a sár.

Lépteket hallok a hátam mögül, miközben felfelé baktatok. Farmer megáll a lépcső tetején az ajtónyílásban. Elnyúlik a csend.

– A fene egye meg – zihálja, és közben ököllel üti a falat.

Felveszem a kesztyűmet. Nyirkos tapintása van a hidegtől, mintha csak az imént nyúzták volna le a bőrt a tetemről. Egy késféle hever mellette az asztalon. Akkora, mint a fél alkarom, hajlított a pengéje. A kályhatűz fénye táncol rézsútos élén.

Felhúzom a kesztyűt, és összefűzöm az ujjaimat, hogy pontosan illeszkedjen a kezemhez.

Fogom a kalapomat. Végül megfordulok, és Farmerre nézek.

– Magától értetődik – szólalok meg –, hogy fizetségről így szó sem lehet.

Rám mered.

– Tessék?

Hátrasimítom a hajamat a homlokomból. Megnézem, nem gyűrődött-e meg a szalag a kalapomon, és felteszem a fejemre.

– Indulhatnánk?

– Lucian. – Tesz egy lépést felém. – Várjon. Nem tudtam. Azt hittem, itt lesz.

Mereven megvonom a vállamat.

– De Havilland alighanem meggondolta magát. Később visszajött, talán mikor beteg voltam, és magával vitte mindet. S eladta őket.

– Kinek?

– Akárkinek. Valamelyik gyűjtőnek. – Előre-hátra hintázik a sarkán. Aztán akkorát rúg az asztalba, hogy az néhány hüvelyknyivel el is mozdul. – Ezt csak egyvalaki tudhatja. – Rám emeli tekintetét. – Ő pedig mostanra vélhetően halott.

Nem állítja, hogy én tehetek róla. Nincs is rá szükség. A sikátor, De Havilland mozdulatlan teste.

Megigazítom a kalap karimáját. Nem akarom, hogy lássa az arcomat.

– Hazamegyek. – Úgy rettegek a fagyos lovaglóúttól vissza Castlefordba, mintha ólom lenne a csontjaim helyén. – Semmi értelme itt időzni.

Elfordul. Egy széllökés megremegteti az ablakokat.

– Jön maga is?

Nem felel. Odakint hófüggöny mögé rejtőzik a láp. Most kell elindulnunk, mielőtt még cudarabbra fordulna az idő. Mához két napra megnősülök. Ha csapdába esem idekint…

– Gyerünk. Indulás. – Arra várok, hogy megmozduljon. Amikor nem teszi, felmarkolom a kabátját, és a kezébe nyomom. – Még vissza kell vinnem a bérlovakat az istállóba.

Csend áll be. Nem veszi el a kabátját. A kabátomat. Úgyhogy ledobom a földre.

Lepillant, de nem hajol le érte.

– Na és ha nem mennénk vissza?

– Micsoda?

Visszafordul felém, és belenéz a szemembe.

– Nem muszáj visszamennie. – Van valami az arckifejezésében, amit nem értek. – Nem kötelező.

– Mi a jó nyavalyáról beszél?

– Esetleg… – Apró, gyámoltalan vállvonást produkál. – Ha maradnánk…

– De nekem vissza kell mennem.

– Lucian – nyúl utánam.

– Fejezze be, hogy így szólít, a fene essen magába! – Félrelököm a karját az útból, és megpróbálok ellépni mellette. De ügyetlen és részeg vagyok, és csúnyán beverem a kezemet az asztalba. Fájdalom hasít a csuklómba s az ujjaimba. Megtántorodom, és a padra rogyva próbálok levegőhöz jutni.

– Mi a baj?

– Semmi. – A kezemet dédelgetem, és közben önkéntelenül is könnybe lábad a szemem.

– Lucian, hiszen maga vérzik, a kesztyűje…

– Tudom. – Kifújom a levegőt, lassan beszívom, aztán újra ki. – Nem maga volt.

– Sajnálom, nem tudtam.

– Nem tesz semmit. – Előrenyújtja a kezét, és megfogja a csuklómat.

Megfeszülök.

– Engedje, hogy megnézzem. – Mozdulatlanul vizslat, amíg rá nem bólintok. Akkor gyengéden maga felé húz. Lehámozza rólam a kesztyűt.

Odahúz egy zsámolyt, hogy leüljön rá. Közben egy pillanatra sem ereszt el.

– Nem valami szép. Mi történt?

– Csak… – A torkomat köszörülöm, és megtörlöm a szememet a mandzsettámmal. –

Betörtem egy üveget. Le akartam… – Elhallgatok, ő vár. – Nell felakasztotta magát. Le akartam vágni a kötélről.

– Nell felakasztotta magát? A lány, akit bekötöttem?

– Igen.

Csend. Aztán feláll, s egy pillanatig azt hiszem, most fog elsétálni. De csak a szoba másik végébe megy egy üres kancsóért. Kinyitja az ablakot, és havat kotor bele. Aztán felteszi a kályhára olvadni. Elnézzük, ahogy víz lesz a fehér pelyhekből. Aztán visszajön hozzám a kancsóval, másik kezével a mézsörös üveget fogja meg, és a könyökével löki be az ablakot.

Egyetlen szó nélkül belemárt egy szivacsot a vízbe, és letisztogatja a vért a tenyeremről.

Aztán megnedvesíti a szivacsot a mézsörrel.

– Ez most fájni fog.

Valóban fáj. Ám egy pillanat múlva melegséggé enyhül az égő érzés, és alábbhagy a fájdalom. Farmer kiöblíti a szivacsot. Nem nézek fel.

– Jól van?

Bólintok.

– Biztosan? – Leteszi a szivacsot az asztalra. Előredől. Feszülten várom, hogy megérintsen, de nem teszi. – Sajnálom.

A fejemet rázom. A hó az ablakon neszez.

Azt mondom:

– Megmenthettem volna Nellt, ha jobban igyekszem.

Áthelyezi a testsúlyát, de nem mond semmit.

Beszívom a levegőt.

– Miattam ölték meg De Havillandet. Mert hazudtam apámnak. Erről is én tehetek.

Meg se rezdül.

– Nem maga végzett vele.

– Tudtam, hogy mi fog történni. Tudtam, már amikor kimondtam. –

Akaratom ellenére a szemébe nézek. Nem inog meg. Én nézek el előbb.

Egy idő múlva így szól:

– Hozok kötszert.

Hirtelen apám jut eszembe, ahogy gondosan megköti a gézt a hüvelykujjam körül.

– Nem kell. – Ráhajtom az ujjaimat a vágásra. – Megvagyok.

– De…

– Nem! – pattanok fel. – Köszönöm. Most haza kell mennem.

– Tovább fog vérezni, ha nem hagyja, hogy…

– Befejezné, kérem? – Elfúl a hangom. Lehunyom a szememet. Közben ő is felállt, most karnyújtásnyira van tőlem. Érzem a teste melegét.

Elkapja a csuklómat. Gyengéden egyesével kihajtogatja az ujjaimat.

Veszedelmes sajgást érzek a szívemben és a torkomban, aminek azonban semmi köze a vágáshoz. Megbillenti a tenyeremet, hogy megnézze.

– Rendben van – mondja végül. – Csak tartsa tisztán.

Annyira fáradt vagyok. Muszáj eltávolodnom. Ha rám néz, észre fogja venni. De szédülök.

Ha most összeesem, biztosan elkap majd. Fütyül a szél a kéményben, és hideget fúj a tarkómba. Lassan, mintha most olvadna fel bennem valami, előrehajolok. A vállának döntöm a homlokomat. Érzem, ahogy megdermed.

Mozdulatlanul állunk, levegőt is alig veszünk. Minden porcikámmal arra a pontra összpontosítok, ahol a bőröm az ingéhez ér.

– Minden rendben – mondja egészen halkan.

Semmi sincs rendben. De ő megfogja a vállamat, és megtart. Teljes súlyommal ránehezedem. Hallom a szívverését. Amikor felemelem a fejemet, rám néz, egyszerre átható és tétova tekintettel. Védtelennek érzem magam tőle.

Ez az a pillanat, amikor el kéne húzódnom. De nem teszem.

XXVI

Valamikor az éjszaka folyamán eláll a hóvihar. Amikor felébredek, oly nagy a csend a hálószobában, amilyenhez foghatót sosem tapasztaltam még. A tetőt zörgető szél hangján kívül egyedül a saját lélegzetemet és Emmett levegővételét hallani.

Az ablaknál áll az ágy. A fény tompáról élénkre vált, majd újra elfakul, ahogy felhők úsznak el a napkorong előtt. Az égbolt sarkában látok egy kék foltot, amely a széltől cibálva éppen oldalt vonul. Megcsillan a napfény egy jégcsapon, és fénykarikákat vetít a csupasz padlódeszkákra.

Óvatosan kelek fel, nehogy felébresszem Emmettet. Ő felsóhajt, és térdét a melléhez húzva elfészkeli magát a takarók közt. Arcát a párnába fúrja. Csak a fülét meg a járomcsontja ívét látni. Bizsereg az ajkam a bőre emlékétől, amely forró és egy kissé érdes, verítékízű. Az elmúlt éjszaka visszhangjaként enyhe melegség árad szét bennem. Azt akarom, hogy újra megtörténjen, meg újra meg újra. Minden mást feledni akarok: az életemet, apámat, az esküvőmet, a könyvemet.

Egy pillanatra elábrándozom azon, hogy itt maradok. Ha elmulasztom az esküvőt, apám feltehetően kitagad. Ám ez nem is olyan rossz kilátás.

Anyámnak ugyan hiányoznék, de neki ott vannak a húgaim. Mesterien ért hozzá, hogy hátat fordítson a kellemetlenségeknek, hogy színleljen. Oldalra pillantok, elnézem a takaró alatt összegömbölyödött Emmettet. Ha most felkölteném, magamhoz húznám, és megmondanám neki, hogy képtelen vagyok elmenni… Ekkor nyújtózkodik egyet, és felnyílik a szeme.

Elmosolyodik, amikor meglát, azután visszaalszik. Majdnem megcsókolom.

Becsukom a szememet. Zakatol a szívem.

Sosem éreztem még ilyet. Az éjszaka pezsdítő volt, ahogy hatalmába kerített a vágy. Oly erősen akartam őt, hogy azt sem tudtam, ki vagyok. És ez már nem is érdekelt. Átadtam magam. Emmett pedig velem tartott, mintha táncoltunk volna, odaadta magát nekem, hatást gyakorolt rám…

Mintha ismerné testem minden egyes porcikáját. A végén felkiáltottam, mint aki elveszett. De most, ebben a hideg fényben görcsös borzongás fut végig rajtam. Hiszen ez egy idegen.

Bárcsak hihetném, hogy számított a múlt éjszaka. Csakhogy amit akkor mutatott nekem, az nem gyöngédség volt, hanem tapasztalat. Amikor először megcsókolt, mindennek ellenére azt gondoltam, hogy még ártatlan.

Hogy nem érintett még senkit. De ez képtelenség. Senki sem közösül így, hacsak nem sokadszorra teszi. Még ha nem kért is tőlem pénzt, egyelőre…

Jobban hasonlítunk, mint hittem. A képembe nevetne, ha megmondanám neki, hogy itt akarok maradni vele.

És ha mégsem, akkor is ott van De Havilland. Meg Nell. A könyvem. Nem érdemlek jobb sorsot. És ezen semmi, de semmi sem változtathat, még az elmúlt éjszaka sem.

Jéghideg a padló. A ruháim java kupacban az ablakpárkány alatt hever.

Nyirkosnak érződnek, amikor magamra rángatom őket. Vacog a fogam, miközben a gombokkal bajlódom. Végül nyitva hagyom a galléromat. A kravátlit zsebre vágom. Csizmámmal a kezemben, lábujjhegyen kilopózom a szobából. Lemegyek a lépcsőn. Egy lelógó nádszál kocogtatja a bejárati ajtót. Földbe gyökerezik a lábam. De nincs ott senki.

A műhelyben már kialudt a tűz. A lágy, fehér fényben csendéletnek tűnik a helyiség, amely egy sivár, északi stílusú enteriőr képét nyújtja a fád barna és elefántcsont színösszeállítással. A kabátom az egyik könyvprésen lóg.

Dermedt ujjakkal akasztom le onnan. Ahogy távozásra készen megfordulok, csaknem orra bukom Emmett ingében. Most is ott hever, ahová még én dobtam le, mielőtt felvitt magával az emeletre. Felveszem a földről, felidézem, ahogy didergett, mikor kigomboltam.

Remegtem én is, de nem a hidegtől. Puha és hűvös tapintású az anyag, ahogy most az arcomhoz érintem. Ő érződik rajta, a verítékének cédrusos, borsos illata. Szeretném felvenni.

Nem. Egyszerre mintha az ablak másik oldalán állva néznék befelé. Látom magamat vörös szemmel, borotválatlanul, amint egy másik férfi piszkos inge után epekedem. Egy olyan embernek az inge után, akiben nem bízhatom. Hogy nevetne most az apám! Egyetlen közösülés is meglágyított, mint valami ragály. Ledobom az inget, és félrerúgom az útból.

Becsúszik az egyik fából ácsolt szekrény alá. Ha Emmett majd keresi az ingét, észre fogja venni a csíkot a porban. Majd kihalássza valamivel, egy vonalzóval például. Egyébként is olcsó darab. Elnyűtt is. Nem érdemes a padlón kúszni-mászni érte.

Úgy kell kilöknöm a hátsó ajtót. Eltorlaszolta a hó, az első néhány pillanatban nem is vagyok benne biztos, hogy ki tudok-e jutni rajta. Aztán mégis átvergődöm az akadályon, és jóformán kettészakít a szél. Parányi jégdarabkák szurkálják a bőrömet. Ég tőlük az arcom.

Térdig gázolva a hóban a ház oldalába kerülök. Az istállókapu zsanérjaira rákérgesedett a jég. Be kell rúgnom. Egy pillanatra megállok, és az elégedetten szénájukat rágó lovakat nézem. Ha az egyiket itt hagyom, kénytelen leszek azt mondani a béristállóban, hogy apámnak küldjék a számlát. Ha mindkettőt elviszem, Emmett itt ragad.

Végül meggyőzöm magam, hogy azért viszem csak az egyiket, mert ilyen cudar hidegben bajos volna két kantárra ügyelni. Kivezetem hátasomat az udvarra, és nagy nehezen felmászom a nyeregbe.

Az útig vezető távon szakadatlanul hátrafelé nézegetek. Fel fog ébredni.

Meg fog hallani.

Nem érti majd, hová tűntem. De semmi sem mozdul. Üres ablakokkal bámul rám a ház.

Hosszú a lovaglóút Castlefordig.

Sötétedésre érek haza. Valamennyi ablak világos. Amikor Betty ajtót nyit nekem, kilóg a haja a fityulája alól, és virágporfoltos a köténye. Háta mögött egy új konyhalány vág át éppen a frissen fényesített padlón, kezében ezüsttálcán halat visz. Izgatott oldalpillantást vet felém, miközben Betty azt mondja:

– Á, Mr. Lucian. Megjött az ember Esperand szabóságától. A szalonban várja önt.

A lépcső aljában és az étkező bejáratánál is hatalmas csokor virágok pompáznak talapzatokon. Vörös rózsa, páfrány, fűrészélre emlékeztető sötét, viaszos levelek.

Nyershússzínű liliomok. Betty toporog, szeretne visszatérni a munkájához.

– Uram! Jól érzi magát?

– Hogyne, természetesen. – Hányinger fog el a hirtelen melegtől. Betty mozdulna, hogy elvegye a kabátomat s kalapomat, de elhessegetem. A konyhalány a könyökével nyitja ki az étkezőbe vezető ajtót, és egy pillanatra meglátom a tálalószekrényen az à la française vacsorát. Érzem a posírozott hal illatát, meg valami húsosabbat, talán vadat. Magam akasztom fel a kabátot s kalapot, és ellépdelek Betty mellett a szalon irányába.

Anyám feláll.

– Drágám. Végre. – Intéssel jelzi Esperand küldöncének, hogy lépjen előre.

– Mr. hogyishívják, Mr. Alcock türelmesen várt téged.

– Jó estét – biccentek oda. Megszédülök a mozdulattól, fodrozódik előttem a világ. – Mama, csöngetne teáért? Egy falatot sem ettem, amióta… –

Elhallgatok. Rövid szünet következik.

Lisette feltekint a hímzőkeretéről, és macskamód összehúzott szemmel vizslat.

– Attól tartok, későn jössz – jegyzi meg anyám. – A cselédek mind rendkívül elfoglaltak.

Ezért ma korábban teáztunk. – Rám mosolyog. De van valami az utána következő csendben, mialatt Cecily suttyomban elrágcsál egy kockacukrot, Lisette pedig a borostás államat fixírozza, ami miatt úgy hiszem, apám utasításba adta neki, hogy ne kérdezzen rá, merre csámborogtam.

Hagyom, hogy Alcock rám igazítsa a mellényt. Kerüli a tekintetemet, miközben megtűzi rajtam. Időnként diszkrét hangon arra kér, hogy emeljem fel és eresszem vissza a karomat.

Átizzadtam az ingemet. Árad belőlem a lovak és a nedves gyapjú szaga.

Lisette ráncolja is az orrát. Mégsem tesz megjegyzést senki. És talán én vagyok az egyetlen, aki ezen felül még Emmett Farmer pézsmát idéző, páfrányos illatát is érzem magamon.

Végül Alcock távozik. Röviden biccent felém, amint az férfiak közt szokás.

Miután elment, mama rám mosolyog. Majd, miközben eltolja Cecily keze ügyéből a cukros tálkát, így szól:

– Úgy örülök, hogy nem vagy túl ideges, drágám. Nem egy vőlegény bizony nyugtalankodna egy nappal az esküvője előtt. Jó, hogy te nem hagytad, hogy ez megzavarjon a foglalatosságaidban.

Az ablakhoz lépek, és elhúzom a függönyt. Kinézek a tükörképem mellett a hótól csillogó kertre. Minden ösvényt tarka lámpások szegélyeznek.

– Miért nyugtalankodnék, mama? – Anyám tükörképe egy rojtos párnát babrál. – Most, hogy végre rendben van az öltönyöm, már nincs miért aggódni.

– Milyen jól mondod. És be ragyogóan áll rajtad. – Megfordulok, hogy összemosolyoghassunk. Még hozzáteszi: – Ne feledd, este frakkot végy fel.

Aperitif egy órán belül.

– Legjobb lesz, ha lefürdöm.

– Remek ötlet, édesem.

Rácsukom az ajtót anyám csilingelő kacagására, és átvágok a hallon a lépcsőhöz. Közben még több lett a virág, sötéten burjánzanak, akár a dzsungelben. Egy tálcát látok a konzolasztalon üres pezsgőspoharakkal.

Ekkor csapódik a cselédfertályba vezető lengőajtó.

Kuncog az új konyhalány, de amikor meglát, abbahagyja. Pukedlibe vágja magát, de csak óvatosan, ugyanis egy gyümölcsökkel megrakott ezüsttálat tart a kezében.

– Szóljon Bettynek, hogy készítsen nekem vizet.

– Igen, uram. – Még a lépcsőfordulóban is a hátamban érzem a tekintetét.

Nincs más vágyam, csak lefeküdni és aludni. De már kikészítették a ruhámat az ágyra. Kis vázában egy vörös rózsa várja, hogy a gomblyukamba tűzzem.

Holnap Honour és én együtt fogunk hálni a ház hátulsó fertályában számunkra előkészített szobában. Szép a szoba. A kertre néz. Magokkal teletömött szájra emlékeztető gránátalmák díszítik a tapétát. Burgundi színű bársonnyal van bevonva a baldachinos ágy. Kicsi koromban néha elhúztam a függönyét, és bebújtam oda. Emlékszem a vörös sötétségre meg a fülledt, tompa csendre. Azt játszottam, hogy halott vagyok.

Kopogtatnak az ajtómon.

– Kész a fürdővize, uram.

– Köszönöm. – Egy pillanat múlva a hang irányába fordulok, hogy kérjek a lánytól egy italt, de ő közben már elment.

Annyi gőz van a fürdőszobában, mint egy törökfürdőben. Valaki rózsaolajat csöpögtetett a kádba, talán kissé sokat is. Hamar beleereszkedem a forró vízbe. Az indokoltnál hosszasabban csutakolom magam. Aztán a kád peremének döntöm a fejemet, lehunyom a szememet. Amikor odalentről ütni hallom az órát, kiszállok a kádból, és átmegyek a szobámba öltözködni.

Túl sokáig pepecseltem. Ha nem csipkedem magam, a végén még elkésem.

Odakint ezalatt érkeznek a kocsik. Léptek csikorognak a felhajtón. Éles hangok kacarásznak. Valaki elbődül:

– Ó, hogyne, ez fájdalmasan egyértelmű, de Ormonde-ék vagyona egy hadseregnek is elég lenne…

Megkötöm a nyakkendőmet. Fakó az ábrázatom. A tükörben látott arc egy fekete-fehér tanulmány. Amikor a gomblyukamba csúsztatom a vörös rózsát, akárha vörös tintapacát ejtenék egy szénrajzra.

– Mr. Lucian? Az édesanyja kérdezteti, hogy nincs-e szüksége segítségre.

Megrázom a fejemet. Betty egy kissé túl hosszan néz, mielőtt becsukná az ajtót.

Még egy utolsó pillantás a tükörbe. Meg tudom csinálni. Megigazítom a nyakkendőt. Mosoly.

Az étkező csillog-villog az ezüstneműtől, karos gyertyatartóktól meg a csupasz testfelületeken nyugvó ékszerektől. Akármerre nézek, mélyen dekoltált, élénk színekben – cinóber, királykék, jádezöld színben – pompázó ruhákat viselő nőket meg frakkos férfiakat látok. A szoba sarkait még több virág lepi el. A hatalmas asztaldísz mélyzöld levelekkel nyúlik végig a fehér abroszon. Éles zsinatolássá áll össze a sok hang, mintha egy madárházba tévedtem volna be.

Az ajtóban megállok. Anyám menten megiramodik felém.

– Drágám! Elragadóan festesz. Nos, Sir Lionelt és Lady Jerwoodot már ismered. – Kezeket rázok meg. Csókot nyomok egy nő szaténkesztyűjére.

Szinte annyi időm sincs, hogy az arcukba nézzek, anyám máris tovább kormányoz a vendégek egy másik csoportjához.

Bólogatok, mosolygok, tréfálkozom. Nem hallom a saját hangomat.

Nagyon meleg van. Az élénk színektől olyan érzésem támad, hogy lázas vagyok. Az apró részletek vonják magukra a figyelmemet: egy gyöngysor csillámlása, a csillagokat idéző buborékok egy pohár pezsgőben, csupasz vállon egy szépségflastrom. Jókora erőfeszítést követel tőlem, hogy újra a beszélgetőpartneremre figyeljek. A mögötte lévő tálalóasztalon éppen kezd összeroskadni egy monstrum. A tejes lé csaknem elárasztotta a forma alján körbefutó, violákból és cukrozott gyömbérből álló koszorút. A halhoz való vajas petrezselyemmártás zölddel pettyezett, aranyló zsírrá kocsonyásodott.

Már esznek az emberek. Az eperhab és a posírozott lazac illata összevegyül az áthevült emberi bőr és a gyertyaviasz szagával. Szedek a tányéromra ezt-azt, és leülök. A jobbomon egy hölgy igazgatja zilált parókáját, és azt mondja:

– Nos, meglehet, hogy előkelőbb a hangzása, én azonban ezt nem nevezném à la française vacsorának. – Férje tapintatosan forgatja a szemét.

– Darnay-ék mindig is felvágósak voltak.

Nouveau riche… – Ekkor a hölgy észrevesz engem, és elhallgat, orcáját elönti a pír.

Leszegett fejjel döföm villámat a galambpiteszeletembe. A másik oldalamon egy nő hajol rá a tányérjára. Türkizköves nyakéke a porcelánhoz koccan. Közben elfúló, kapkodó hangon beszél:

– Úgy hallottam, őt is meghívták a mai estélyre. Florence Darnay ugyebár ismeri Lady Runshamet. Hát, a férjének gyakorlatilag vége van, kedveseim.

A vele szemközt ülő ősz hajú hölgy erre felhúzza a szemöldökét.

– Meghiszem azt. – Odafordul a mellette ülő férfihoz: – Hallotta a hírt Sir Percival Runshamről, James?

– Kiről? – A férfi egy rózsaszín morzsát egyensúlyoz a kanalán. – Hja, Runshamről. És az ő ferde hajlamáról. Nem láttam őt, mióta rátaposott Rosa Marsden ruhájára.

Remekül szórakoztam rajta.

– Azelőtt De Havillandhez járt.

– Már amennyiben ez volt az igazi neve – veti közbe valaki –, úgy hallottam, nome de plume-ként használta.

– Feltehetően a Smith vagy a Jones helyett.

Az ősz hajú nő úgy vág közbe, mintha a többiek meg sem szólaltak volna.

– És a múlt éjjel leégett a könyvkötő műhely, Runsham legfrissebb kötésével együtt. – Hagyja a szavakat a levegőben lógni. Összenéznek.

– A pokolba – mondja a férfi a kanalát nyalogatva. – Képzeljék csak el, milyen lehet arra emlékezni, hogy az ember Percival Runsham.

– Ne beszéljen csúnyán, James – így az ősz hajú nő, de mindannyian nevetnek. – Nos, örömmel mondhatom, hogy a mi családunkból még senkit sem kötöttek be. Még ha nem feltétlenül az erkölcsi tartás hiánya mutatkozik is meg ily módon, egy efféle ügy kiváló indokot szolgáltat az önmegtartóztatáshoz.

– Ugyan, Harriet, ez egy kissé… – A férfi engesztelő mozdulatot tesz a kanalával, és rávigyorog a többiekre. – Lehet, hogy úgy beszél, mint egy keresztes lovag, de biztosíthatom önöket, hatvan esztendeje még túlságosan is ifjú volt, hogysem bárkit is meglincselhetett volna.

– Mindazonáltal, gondoljanak bele – mondja az első nő. – A titkok, amelyeknek De Havilland minden bizonnyal a birtokában volt…

Felállok. Néhányan odapillantanak rám, de nyomban vissza is térnek a beszélgetésükhöz.

Úgy tűnik, nem izgatják magukat amiatt, hogy mások is hallhatják őket. A pletyka köztulajdon. A tálalószekrényhez lépve töltök magamnak még egy pohár pezsgőt. Langyos.

Ifjú hölgy sertepertél körülöttem, és addig rebegteti a pilláit, amíg fel nem fogom, azt várja, hogy kiszolgáljam. A tálak felé mutatva így szól:

– Milyen romantikus, nem? Ön és Miss Ormonde. Ön, mint a mesebeli herceg, őt választotta magának, dacára annak, hogy Miss Ormonde… Ő

nincs itt, ugye? Ormonde-ék tán külön estélyt tartanak? Nem hinném, hogy megengedhetnék maguknak ugyanezt a színvonalat.

Igen, egy kevés szőlőt, lesz szíves. Ó, s egy kanálkát a blancmange-ból.

Köszönöm.

Rámosolygok, ő pedig hátraveti szőke fürtjeit, és félrefordul.

Ekkor anyám csap le rám. Odahajol hozzám, és azt dünnyögi:

– Örülök, hogy jól érzed magad, drágám. A legcsinosabb férfi vagy a szobában. Lady Jerwoodot egészen levetted a lábáról. Apád boldog lesz. –

Petrezselyemszagú a lehelete.

Apám a szoba másik végéből elkapja a tekintetemet és megemeli felém a poharát.

Nyugtázom a gesztust, majd fénylő képű urak egy csoportján átvágva kimegyek a hallba. Az éles peremű virágokat kerülgetve indulnék az emeletre, de két vihorászó lány támaszkodik a korlátra. Elfordulok, mielőtt még észrevennének. Csatakos az ingem, és ég a szemem.

Csak arra vágyom, hogy találjak végre valahol egy árnyékot, amelybe beleolvadhatok.

A folyosón keresztül a Kék Szobába megyek. Égnek a lámpák, és be is van gyújtva, de senki sincs odabent. Csak a vízi nimfák lesnek rám a kandallópárkány feletti őrhelyükről gyöngyházasan csillogó combokkal, kifejezéstelen tekintettel. Gyászkoszorúkat idéző vízililiomok veszik körbe őket. Behúzom magam mögött az ajtót, mélyeket lélegzem.

Valaki a tintatartóban oltotta el a cigarettáját. Még füstöl a csikk. Átvágok az íróasztalhoz, és elfojtom a füstcsíkot. A főkönyv a múlt havi számláknál van kinyitva, és már nem a helyes sorrendben követik egymást a tisztviselő levelei.

– Bocsásson meg. Félek, kíváncsiságom határtalan. És tényleg összevissza hazudoztak.

Egy férfi áll az ablaknál. Aprót biccent felém. Áthelyezem a testsúlyomat a sarkamra, de legalább nem rándultam össze; elzsongított a pezsgő, amit legurítottam.

– Ön bizonyára Piersék fia – mondja. – Lucian, jól mondom? Lord Latworthy vagyok, az apja egyik… Nos, vannak közös érdekeltségeink.

Nagyon örvendek.

– Úgyszintén – felelem, és közben stószba rendezem a leveleket. Sugárzik róla, hogy akármeddig várhatok, nem fogja elszégyellni magát.

– Megijesztettem? Ne haragudjon – mondja nagylelkűen, mintha én követtem volna el birtoksértést. Lép egyet előre, és nem kimondottan mosolyogva néz. Sötét szakálla és szögegyenes szemöldöke van.

Középkorú, apámnál fiatalabb ember. – Lucian Darnay.

Örülök, hogy végre személyesen is megismerhetem.

– Köszönöm.

– Kétségtelen, hogy mindez… – Az ajtó felé int, mely mozdulata magában foglalja a ház többi traktusát, a vendégeket, az esküvőt, a világot. –

Meglehetősen nyomasztó lehet. – Élénk, kíváncsi kifejezés ül az arcán. Ez az első alkalom ezen az estén, hogy valaki ténylegesen figyelmet szentel nekem. Aki legutóbb hasonlóképpen nézett rám…

– Kérem, üljön le – mondja, és legjobb meggyőződésem ellenére szót fogadok. Ő a szemközt lévő sezlonon foglal helyet, hátradönti a fejét, és nagyot sóhajt. – Micsoda cirkusz, nemde?

Nem a legszerencsésebb közeg egy önhöz hasonló érzékeny lelkületű fiatalember számára.

– Miből gondolja, hogy érzékeny vagyok?

– Egy fiatalember számára, aki talán nincs teljes mértékben elragadtatva jövendőbeli menyasszonyától.

– Minden tisztelem Miss Ormonde-é.

A bajsza alatt nevet.

– Szükségtelen színlelnie, Lucian. – Előredől, és átveti a térdén a bokáját.

Arckifejezése nem kimondottan rokonszenvező. – Bizonyára nem én voltam az egyetlen ma este, akinek feltűnt a dolog. Most bizonyára szörnyen magányos.

– Nem értem, miről beszél.

– Nem-e? – kérdez vissza rezzenéstelen arccal. – Én csupán… nos.

Mondjam úgy, hogy a helyébe tudom képzelni magam?

Rámeredek. Hirtelen fájdalom hasít a halántékomba, de csak egy szívdobbanásnyi ideig tart.

– Elnézését kérem – állok fel a kerevet karfájára támaszkodva. – Apám vendégei már várnak.

Ahogy ellépnék mellette, elém toppan. Most szemtől szemben állunk egymással. Túlzó ez a közelség. A dohányszagon kívül még valamilyen átható, gyantás illat árad belőle. Borostyán, fa.

– Lucian – mondja lágy hangon. – Várjon.

– Mit akar?

Mintha mondani készülne valamit. Ehelyett a galléromhoz nyúl, és meglazítja a nyakkendőmet. Képtelen vagyok mozdulni. Mintha újra iskolás lennék, egy végzős a tanulószobájában, és a zavarom még a félelmemnél is erősebb. Csak nem fog… Lassan megoldja a nyakkendőm csomóját, susog a selyem. A mellényemen és az ingemen át is érzem a testéből áradó hőt.

Megdermedek. Émelyítő melegség önt el. Egy pillanatig Emmett tiszta tekintetű, élénk, szinte riadt arca lebeg előttem az övé helyett.

– Mennem kell.

– Miért?

Belenézek a szemébe. Barna szeme van, mint Emmettnek.

Veszek egy mély lélegzetet. Egyetlen vágyam, hogy megsemmisüljek. Vagy pedig visszatérjek abba a tegnapi időpillanatba, amikor megszűnt a külvilág.

Ekkor Latworthy megköszörüli a torkát, és ez a száraz hang megtöri a varázst. Elhúzódom.

Ő nevet. Még akkor is hallom a göcögését, amikor kitámolygok a folyosóra.

A hallban éppen anyámtól búcsúzkodnak a népek. Ő odanéz rám, észreveszi kigombolt ingemet, laza nyakkendőmet, és üres kifejezést feszít az arcára, mint olyankor, amikor meglátja apámat kijönni a cselédfertályból.

Visszatér a búcsúzkodáshoz, a cilinderek és bundák csillogó, tereferélő sokaságához, miközben az étkező felől hullámokban hömpölyög kifelé a nevetés.

A lépcsőhöz megyek, és úgy vonszolom fel magamat erővel, grádicsról grádicsra.

Magamra csukom szobám ajtaját, és az ágyra ülök. Csíkokra hasadozik a világ. Szédülök, és nem csupán az italtól.

A múlt éjjel egy pillanatig elhittem, hogy nem is vagyok olyan rossz ember.

Most viszont megvetem magam. Nem nehéz a jellememet leíró jelzőket találni: romlott, szánalmas. Nem értem. Honnét tudhatta Lord Latworthy?

Merthogy valahonnét tudta. Alighanem bűzlöm tőle, mint az izzadságtól.

Vagy a vértől. És amit elfelejtettem, az még ennél is rosszabb.

Akármit tettem is, az valami olyan szörnyűség, hogy még apám is megvet engem érte.

Nincs többé. Elfelejtődött. S amíg ez így marad, addig tovább élhetek.

Mához két napra pedig mindennek vége lesz.

– Rosszul vagyok. Komolyan beszélek. El sem hiszem, ön hogy tud ilyen nyugodt lenni.

Idegroncs vagyok, holott csupán annyi a feladatom, hogy el ne ejtsem a gyűrűket.

Oldalra pillantok. Ahol nem szeplők borítják, ott zöldes a színe Henry Ormonde arcának.

Haja merev a pomádétól. Megrezeg a búbján, ahogy félrekapja a fejét.

– Bocsásson meg. Családi vonás. Honour még hányt is az éjjel az idegességtől.

Nem felelek.

– Hányan jöttek el? Több százan lehetnek. Szegény jó Honour nem szenvedheti, ha megbámulják.

– Kétszáz fő.

– Egek. Nem is ismerek annyi embert.

– Ahogy én sem – fordulok félre. Hajóderéknyi méretekkel bír a terem mennyezete, amely jóval magasabb annál, mint amire emlékeztem.

Valamiképpen mégis sikerült feldíszíteni a gerendákat fehér szalagokkal meg narancsvirággal. A falakon is virágfüzérek lógnak.

Ezüstösen fénylik a faberakás, amitől nagyobbnak tűnnek az ablakok. Ám ahogy lassan megtelnek a padok, mintha összébb húzódnának a falak.

Áradó a hangzavar. Beszéd, nevetés, szabadkozás, ahogy a férfiak drága szoknyákra taposnak. Lökdösődés és tülekedés, amikor megtalálják a helyüket. És minden visszhangzik.

– Mennyi az idő?

Fejemmel a bejárat feletti aranyóra felé bökök. Bárcsak ne kellene itt állnom és várakoznom. Még tíz perc. Viszketek. Szeretném letépni a kesztyűmet, és véresre vakarni magam. Ölni tudnék egy italért. Van egy laposüveg a zsebemben, de mindenki engem néz.

– Szépek a rózsák.

– Köszönöm. – Mára csupa pasztell, lágy hangulatú virágot választottak, rózsát, fréziát, meg alsószoknyákra emlékeztető fidres-fodros darabokat. A liliomot száműzték.

– Csinosak a húgai.

– Pompás. – Vetek egy pillantást a lányokra, akik elöl ülnek a szüleink mellett. Cecily majd kibuggyan mályvaszín tafotaruhájából. Egy csipkekeszkenőt tart készenlétben. Lisette sötét, pávakék ruhát visel, és egy szál sisakvirág hervadozik a hajában. Egy ékszerköves hajtűvel most éppen a körmét tisztogatja. Hagyom félresiklani a tekintetemet. Apám odabiccent felém, mire oly hirtelen kapom félre a fejemet, hogy Henry összerándul.

– Jól érzi magát?

– Persze.

– Ó, bocsásson meg. Ne locsogjak folyton, igaz?

– Ne, ha kérhetném.

De a csend sem segít. Akkor már inkább beszéljen. Elfordulok, és a legnagyobb vitrinben pompázó pergamenszínű rózsákat kezdem számolgatni. Előtte áll az asztal, amelyen majd alá fogjuk írni a házasságunk megtörténtét igazoló papírt. Csipke borítja szaténmasnikkal, ám attól még csak egy asztal.

Szúr a vállam. Hánynom kell. Hátam mögött mind nagyobb a zaj. Már biztosan mind megjelentek, és nem kell tovább várnom. De az órára pillantva látom, hogy még mindig van hátra öt perc. Összevetem az időt a zsebórámmal, de az is ugyanannyit mutat.

Képtelen vagyok gondolkozni. Kicsi koromban apám egyszer szándékosan eltört egy hőmérőt csak azért, hogy megmutassa nekem a higanyt. Nem lehetett felszedni.

Széttöredezett, és mindenfelé gurult. Ez is hasonló érzés: fényes és megfoghatatlan.

Ismét előrefordulok. Már mindenki elfoglalta a helyét. Hambledonék.

Charity és Eleanor Stock-Browne. Renée Devereux cobolyt visel, amelynek még a fogai is megvannak. Simon és Stephen Simmonds az anyjukkal érkeztek. Simon a régi iskolai nyakkendőnket viseli.

Óvatlanul elkapom a tekintetét. Együttérző grimaszt küld felém, amit egy mosollyal viszonzok. Aztán a terem másik oldala, Ormonde-ék oldala felé fordítom a tekintetemet.

Alig néhány embert ismerek közülük. Az ott Rosa Belle Marsden. Alec Finglass úgy fest, mint valami temetkezési vállalkozó. Norwoodéktól ketten ülnek egymás mellett. Egyforma orrok, egyformán túlékszerezett feleségek.

Lord és Lady Latworthy. A lord a szertartásrendet olvasgatja, aztán a lady mond neki valamit, és felnevet. A lord feltekint.

Összenézünk. Mosolyogva biccent, mintha mi sem történt volna köztünk a múlt éjjel. Aztán elfordul, és válaszol a feleségének.

A következő pillanatban újra rám vándorol a tekintete. Nem számít rá, hogy még mindig figyelem. Érdeklődő, bizalmas, mindentudó kifejezés terül szét az arcán.

Olvasta a könyvemet.

Elszorul a torkom. Fogalmam sincs, honnan tudom. Egyszerre téves irányba kezdi pumpálni a vért a szívem, feldagad és dübörög. Hullámokban önt el előbb a forróság, aztán a hideg.

– Lucian, jól van?

Oldalt fordulok. Bizonyára csak képzelem ezt. A rendkívüli esemény kiváltotta nyomás miatt. A tömény illatok miatt. A rám szegeződő sok-sok szempár miatt. A díszes percmutató vánszorgó haladása miatt az órát jelző szám felé. Próbálom megállni, hogy újra a lordra nézzek. Mégis megteszem.

– Lucian? Lucian! Hová megy? Nem lehet csak így…

A vállammal lököm félre Henryt az utamból. Van egy ajtó a teremnek ezen a végén, amely egy várószobába vezet. Az sem érdekel, ha az ablakon kell kimásznom. Henry újból elbődül, én azonban pillantásra se méltatom.

– Rögtön visszajövök.

– De hiszen Honour két percen belül érkezik.

Rácsukom az ajtót a hőbörgésére.

Egy szűk sikátorban vagyok az épület oldalában. Vaktában elmegyek a végéig. És máris kiértem az épület elejéhez, ahol széles lépcső vezet le az utcára a főbejárattól. Éppen érkezik egy kocsi. Sápadt, törékeny alak kászálódik ki a járdára, kis híján megbotolva. Fehér lobogót dagaszt szoknyájából a szél. Mr. Ormonde megtámogatja lányát, és felvezeti a lépcsőn. Ahogy egy széllöket megemelinti Ormonde fátylát, megpillantom kipirult orcáját, fénylő tekintetét. Egyik vékony, csipkébe bújtatott kezében rózsacsokrot tart. Látom megcsillanni rajta a tőlem kapott gyémántgyűrűjét.

Ha sietnék, még visszaérhetnék, mielőtt bárkinek is feltűnne a távozásom.

Sebes léptekkel átkelek az úton. Sor áll az omnibuszhoz. Néhányan a hentesbolt kirakatán nézegetnek befelé. Karján kosarat tartó nő csetteg rám a nyelvével. Megfordulok, vitetem magamat a járókelők áradatával. Hódara fröccsen az arcomba.

– Napi hírek – kiabálja egy ember. – Adócsökkentés! Egy könyvkötő tűzhalála!

Valaki megáll, és vesz magának egy lapot. A zsebemben kotorászva én is az újságosbódé felé indulok. Nincs pénzem. Miközben tovább matatok, előrehajolva tanulmányozom a sűrűn nyomtatott hasábokat. Az éjjel történt tragikus baleset során… a titkárnő, Miss Elizabeth Brettingham elmondása szerint nem voltak túlélők… megsürgetni a gyúlékony anyagok tárolásának kivizsgálását… Forog a gyomrom.

Az újságárus odaáll az újság és közém.

– Megveszi vagy sem?

– Nem. Elnézést.

Szedem a sátorfámat. Henry most már bármelyik pillanatban kiléphet a városháza előudvarára. Csakhogy nincs hová futni. Haza ugyebár nem mehetek. A járdán toporogva mintha futóhomokon állnék. Dönts már.

Mozdulj meg.

Az árkádsor felé veszem az irányt. Itt legalább fedél van a fejem felett.

Elsietek egy kapualjban ácsorgó alak mellett. Elkapja a csuklómat.

Próbálom lerázni magamról, de meglepően erős a szorítása. Már éppen mentegetőzni készülök:

– Egy petákom sincs…

– Meglógott? – szólal meg az alak.

Emmett Farmer az.

Meredten bámulom. Ha csak hallucinálnék, bizonyosan hajszálra úgy festene, mint amikor legutóbb láttam. De legalábbis kipirult lenne, és nevetne, szédelegne a fáradtságtól, és nyaktájon ki lenne gombolva az inge.

Most másként van felöltözve, durvább, melegebb ruhadarabokat visel.

Tisztább és határozottabb a tekintete. Málhazsák lóg a vállán, fejét gyapjúsapka fedi.

Mögötte éppen megérkezik az omnibusz. Az újságárus fennen harsogja a szalagcímeket. Az árkádok bejáratánál a hódara ezüst legyezője terül a földre.

– Hogy a fenébe…

Ezt ő mondta. Vagy én voltam? Nem számít. A csuklómat szorító keze akár egy bilincs.

Torkomat köszörülöm, hogy rátaláljak a hangomra.

– Mit keres maga itt?

– Ez egy szabad ország – feleli, de arcán nyoma sincs a harciasságnak. –

Látni akartam magát. Meg őt. – Tétován fejezi be: – A feleségét.

– Nos. – Próbálok magamba fojtani egy ostoba, fájdalmas kacajt. – Félek, arra aztán várhat.

Ez nem segít. Csuklásszerű hang szakad fel belőlem, mintha mindjárt rosszul lennék.

– Mi ez az egész? Még odabent kéne lennie – biccent a városháza felé.

– Elszaladtam.

– Elszaladt? Csak így? – Nyúlfarknyi szünet következik. Talán mindkettőnknek ugyanaz motoszkál a fejében: hogy előle is menekülök. De nem hagy nekem időt sem a magyarázkodásra, sem egy esetleges bocsánatkérésre. – Mi lesz most Miss Ormonde-dal?

– Nem tudom.

Összehúzza a szemét.

– Tessék?

A fejemet ingatom. Most is látom Honourt a hullámzó fátyla közepén, kipirult orcával. Csak annyit kért tőlem, hogy legyek kedves hozzá.

– Lucian, mégis mit művel?

– Nem vehetem el. Ő jó… jó ember. Jobbat érdemel.

Ekkor elereszt, és félrefordul. Fiatal asszonyok tipegnek be az árkádok alá.

Egyikük megcsúszik a nedves márványon, a másik elkapja. Olyan a kacagásuk, mint a gépek csengése. Farmer utánuk néz.

– Vagyis hálás lehet érte, hogy már az oltárnál faképnél hagyja.

– Nem ezt mondtam. – Lesütöm a tekintetemet. Azt hittem, ha valaki, hát Emmett Farmer biztosan megért majd. Nedvességet érzek belül a kesztyűmben, pedig nem ázott át.

Kifeszítem az ujjaimat, amíg el nem válik az anyaga nyirkos bőrömtől. –

Egyszerűen hiba volna. Mindkettőnk szempontjából. Számít ez?

– És én? Tán én is legyek hálás, amiért… Nem érdekes. – Elfordul, amint szóra nyitom a számat. – Ne, mondom, nem érdekes.

Hallgatásunk csendjét betölti az újságárus óbégatása, a szapora léptek meg a félig fagyott sárban csikorgó kerekek zaja. Honour ezalatt odabent a teremben vár engem. De az is lehet, hogy valaki már félrevonta. Henry fejvesztetten keres engem, miközben igyekszik fenntartani a higgadtság látszatát.

Farmer felsóhajt. Lehúzza a sapkáját, csuklója belső felével megtörli a homlokát, majd visszahúzza a sapkát. Végül így szól:

– Komolyan így gondolja?

– Láttam, hogyan néz rám egyikük. – Számban keserű, fémes ízt érzek. –

Olvasta a könyvemet. Láttam az arcán. Vizslatott. – Nem kívánok Farmernek Lord Latworthyről meg az elmúlt éjszaka történtekről beszélni.

Hallgatunk. Közben az utcán keréktengely törik.

Valaki kiabál. Egy másik meg vissza, hangosabban. Megvonom a vállamat.

– Ennyi.

– Valaki magára nézett, és maga erre kisétált az esküvőjéről?

Tehetetlenül húzkodom a kesztyűmet.

– Igen.

– Nem is tudtam, hogy ilyen merész.

– Hogy otthagyom Miss Ormonde-ot az oltárnál?

Félrebiccenti a fejét a megadás jeleként. Befúj a szél az árkádok alá, felkavarva a szemetet a lábunknál. Megborzongok. Valamiért azt képzeltem, hogy ha elhagyom a termet, attól majd megváltoznak a dolgok.

A falnak dőlök, és meghúzom a laposüveget. Odakínálom neki, de ő a fejét rázza.

Lenézek a cipőmre. A hótól meg a sártól megkopott makulátlan fénye.

– Maga mihez kezd most?

– Elzálogosítottam a régi mesterem holmijának egy részét – feleli. – Így most van egy newtoni vonatúthoz elegendő pénzem. Arra gondoltam, ott keresek magamnak egy kötészetet.

– Kötészetet? Miért?

Mély lélegzetet vesz, és megigazítja a málhazsákja pántját.

– Mert kötő vagyok, Lucian.

Bólintok. Jól mondja. Neki van szakmája. Megélhetése. Ő még élhet egy De Havilland-féle életet. Miért is ne?

– Bárcsak… – Emmett toporog. – Sajnálom.

– Nem kell. – Lenyelem az utolsó tüzes kortyokat.

– Nem maradhatok itt, Lucian.

Valóban Henry hangját hallom a szelek szárnyán felém szállni, vagy csak képzelem?

Hátradöntöm a fejemet, és a kormos ablaküveg tábláit bámulom. Van egy repedés pont a fejünk felett. Csillag alakú.

– Nos, akkor – szólalok meg –, sok szerencsét.

– Igen.

A kezemet nyújtom felé.

– Köszönöm, hogy segíteni próbált.

– Igen. – Nagyot nyel, és megrázza a kezemet. Egyikünk sem vette le a kesztyűjét. Rajta gyűrű van, ami az ujjaimba váj. Fáj a vágott sebem. És még akkor is sajog, amikor ő hátralép. A fájdalom úgy csap fel a karomon, mint egy kötél. Elkapja a szívemet, ráfeszül.

– Viszlát, Emmett.

Bólint. Folytatja a bólogatást, miközben visszateszem a laposüveget a zsebembe. Úgy fázom. Kisgyermek szalad el mellettünk a karikáját görgetve, és sivalkodva kacag. Gyászba borult, komor pesztrája néhány lépéssel lemaradva követi.

Nem búcsúzik el. Egy lélegzetvételnyi ideig még a szemembe néz, majd megfordul, és elsétál tőlem.

A karommal takarom el az arcomat. Bizonyára úgy festek, mintha sírnék, de már ez sem érdekel.

A teremben kellett volna maradnom. Akkor már túl lennék rajta.

Viszketek az ingem alatt. Feltörte a lábamat a cipő. Brandyszagú a leheletem. Nem reggeliztem, így az alkohol máris a fejembe szállt. Zálogba csaphatnám az órámat. Berúgnék valami kocsmában. Aztán belesétálnék a folyóba. Nem, dehogy. Haza kell menni. Amikor ma reggel elindultam, már fonnyadoztak a lépcsőházban felakasztott virágfüzérek. Vörös szirmaikat pergették, ahogy elsétáltam mellettük. Üres szobák, halott virágok.

– Várjon. Várjon – érkezik valaki az árkádon át zajosan kurjongatva.

Kinyitom a szememet.

Színek kaleidoszkópját látom magam előtt. Aztán pislogok. Emmett az.

Ledobja zsákját a lábához, és megragadja a vállamat.

– Mit is mondott?

– Mi? Mikor?

– Azt mondta, hogy elolvasta valaki a könyvét.

Le akarom rázni magamról, de ő az erősebb.

– Igen, Lord Latworthy. És én ettől…

– Lord Latworthy. Lord Latworthy elolvasta az ön könyvét. Biztos ebben?

– Igen.

Rám mered. De nem engem lát. A vér az ereimben lüktet.

– És ő is megjelent az esküvőn. Vagyis – bök hátra – odabent van. E

pillanatban is.

– Igen. Miért?

A homlokára csap.

– Hogy én micsoda idióta vagyok. Jöjjön, ismerem a lord lakcímét.

Az első pillanatban nem értem, mit akar.

– Az, hogy olvasta a könyvet, nem feltétlenül jelenti, hogy most is a birtokában van.

– Magam szállítottam ki hozzá. Tudhattam volna. – Félig nevetve kifújja a levegőt, és elkapja a csuklómat. – Ne vitatkozzon tovább, Lucian. –

Futásnak ered, és csaknem orra bukom, ahogy maga után vonszol. – Nincs sok időnk. Jöjjön.

XXVII

Konflissal megyünk egészen a kapuig, amely nagyjából egy vagy két mérföldre van a városon kívül. Tetején vas nyílhegyekkel kirakott, sötét kőfal emelkedik az út mellett.

Mögötte lejtős liget terül el egészen a házig. Kopár tölgyek állnak elszórtan a hófoltos fűben.

A kapu masszív, kovácsoltvasból készült, virágok és levelek díszítik. A nyár paródiája az egyszínű tájban.

Amikor megáll velünk a kocsi, hirtelen elfog a pánik. Semmi sincs a zsebeimben a laposüvegemen meg az órámon kívül. De Farmer még előttem leugrik a konflisról és perkál.

Ahogy elhajt a kocsi, elkapja a tekintetemet, és szó nélkül újra a zsebébe kotor. Egy érmét nyújt felém.

– Nem kell.

Ő hagyja a pénzt az árokba hullani. Az érme vízszintesen landol a latyakban, szinte nem is látszik ki belőle. Valami megváltozott társam mozgásában. Fényt látok a szemében akkor is, amikor éppen nem mosolyog. Mégis mindössze annyit mond:

– Jöjjön. Sietnünk kell.

– Pontosan mi a terv?

– Bemegyünk. Megkeressük a könyvét. És eltűnünk, még mielőtt Lord Latworthy megérkezne az esküvőről.

Lehetséges, hogy Latworthy már úton van. Mennyi idő alatt ér ide? Magam előtt látom a városházát. A növekvő nyugtalanságot. Nem is, inkább a növekvő kaján élvezetet. A férfiak oda-odapillantgatnak egymásra. Lopva mosolyra húzzák a szájukat. Biccentgetnek a virágok és madártollak, ahogy a nők összedugják a fejüket sutyorogni. Amikor Henry csüggedten visszaérkezik a terembe, apám és Ormonde-ék részvételével egyfajta haditanács alakul. Húsz percre talán? Aztán magyarázkodás következik a vendégeknek…

Kis szerencsével további késlekedéssel számolhatunk, míg a népek megemésztik a hírt.

Működésbe lép a pletykagépezet. A spekuláció. No, de azért reggelit csak kell adni. Egyesek mérföldeket utaztak idáig. Egy jégbordát rugdosok, amíg csupa sár nem lesz a cipőm.

Farmer megfogja a vállamat.

– Ne gondoljon rá.

– Az lehetetlen.

– Gyerünk – indul meg a felhajtón, amelyet mindkét oldalról tágas mezők szegélyeznek. A megmaradt hó lankái lassan beleolvadnak a barnás fűtengerbe. Ha valaki most lenéz a ház ormáról, azonnal ki fog minket szúrni. A felhők mennyezetként függnek a fejünk felett, és valahányszor felpillantok, mintha egyre lejjebb ereszkednének.

Bemegyünk. Megkeressük a könyvet. Kijövünk. Egyszerűnek tűnik.

Elkanyarodik az út. Egy fás ligeten keresztül, majd egy domb aljában vezet tovább. A ház is ugyanabból a sötét kőből épült, mint a fal. Erődítményt idéz. Előtte száraz, alabástrom szökőkút. Hableányain zöldes csíkok húzódnak. Emmett után sietek.

– Várjon meg!

– Szedje a lábát. – Balra fordul, a ház hátulsó fertálya felé. Van ott egy jókora istállóudvar, méretét tekintve kétszerese annak, mint amely a bácsikám házához tartozik. Körös-körül ablakok néznek le ránk.

Nedvességtől fénylenek a kövek. Az udvar távoli végéből egy munkaruhás férfi pillant fel az érkezésünkre. Megtorpanok. Egy pillanatig néz, aztán folytatja, amit addig csinált: egy vödör vízzel locsolja fel a talajt. Emmett hív.

– Mi a gond?

– Az az ember meglátott minket.

Megvonja a vállát. Átvág az udvaron egy falba épített ajtóhoz. Én utána.

Meghúzza a csengőt.

– Emmett. – Körbe-körbe nézegetek. Bármelyik pillanatban kérdőre vonhat minket valaki, hogy mégis mit csinálunk itt. Ismét találkozik a pillantásom az udvar sarkában dolgozó férfiéval. Felveszi az üres vödröt, és beviszi magával egy fészerféleségbe. Közben harsányan fütyörészik.

Emmett a homlokát ráncolja.

– Mi az?

– Nem csöngethetünk csak úgy be azzal, hogy át akarjuk kutatni a könyvtárat.

– Nem lesz semmi baj, csak bízzon bennem.

Léptek közelegnek a folyosón. Hallom a kopogásukat a kövön.

Elrántom Emmettet az ajtóból. Ő oldalt tántorodik.

– Mit művel? Lucian!

– Menjünk inkább az elülső bejárathoz. Megpróbálok beszélni a komornyik fejével. A cselédbejárón sose jutnánk be.

– Micsoda, azt hiszi, az elegáns mellénye miatt majd rögtön bizalmat szavaznak önnek?

– Nagyobb rá az esély, mint ha maga…

Nyílik az ajtó, és egy konyhalány kukkant ki rajta iszapszínű ruhában és szürke kötényben.

Maszatos a vászonmandzsettája, és egy piszkos rongyot tart a kezében.

– Sally – szólal meg Emmett –, biztosan emlékszik rám. De Havillandtől.

Én hoztam a múlt héten azokat a dobozokat.

A lány rámered, és néma ó-t formál a szájával.

Emmett előbbre lép. A lány felsikkant, és kis híján átesik a lábtörlőn. Majd, mint aki a zaj hatására kapott észbe, suttogva így szól:

– Mr. Emmett?

– Igen. Ide hallgasson…

– Maga halott. Azt mondták, meghalt. Mr. Enningtree szerint még az újságban is benne volt…

Emmett pislogva feleli:

– Határozottan állítom, hogy nem haltam meg. – Ahogy széttárja a karját, málhazsákja a könyökére csúszik. – Nézze csak.

– De… – A lány a száját csücsöríti, és most először rám emeli a tekintetét.

Szemöldökét ráncolja. Enyhén imbolyog, mint aki nem tudja eldönteni, pukedlizzen-e. – Akkor rendben van… Azt hiszem. De mit keresnek most itt? Mr. Enningtree nem említette, hogy újabb szállítmány várható.

– Figyeljen rám, Sally. Haladéktalanul beszélnem kell Lord Latworthyvel.

– Nincs idehaza. Esküvőre volt hivatalos. – Visszavándorol rám a pillantása. Lopva kicsúsztatom a rózsát a gomblyukamból, és elsuvasztom a zsebembe.

– Majd megvárjuk. Addig is vezessen minket a könyvtárba. Nem leszünk a terhére.

– Meg kellene kérdeznem Mr. Enningtreet, nem engedhetem be az első szóra, hiszen csak egy segéd. Úgy értem, még Mr. De Havilland is időpontra szokott jönni.

– Ne szóljon neki. Tartsuk ezt titokban. Kérem, Sally.

– Nem szeretném egy titok miatt elveszíteni az állásomat.

– Kötési dologról van szó. Ugyan már. Hiszen ismer engem. Kérem.

A lány a homlokát ráncolva figyeli, aztán rám pillant.

– Nem lehet.

Csend áll be. Sally a rongyát csavargatja. Megcsapja az orromat az ezüsttisztító szer szaga.

Rózsaszín paszta maradt a lány kezének ujjpercein is. Kurta, sajnálkozó kifejezéssel megdönti fejét az Emmettet tőlem elválasztó tér irányába.

Azután nekiáll becsukni az ajtót.

Emmett bedugja a lábfejét az ajtónyílásba.

– Várjon.

– Sajnálom, Mr. Emmett. Nem engedhetem be.

– Nézzen rám – lép közelebb hozzá Emmett. A lány az ajtónyílásban áll mozdulatlanul, és a saját lábfejét bámulja. – Nézzen már ide, Sally.

Erre lassan felszegi a fejét.

Emmett közelebb hajol. Majdnem hozzáér a szája a lány füléhez, ahogy fojtott hangon azt mondja neki:

– Tegye, amit mondok, de azonnal. Különben az egész életét elveszem magától.

A lány elhűl. Megrebbennek a pillái.

– Mr. Farmer, uram…

– Tudja, miről beszélek, ugye? Könyvbe zárom az emlékeit. A tulajdon nevére se fog emlékezni. – Rövid szünet következik. Én magam is kapkodom a levegőt. Emmett finoman befelé tolja az ajtót, a lány hátralép előle. – Nem szeretnék ehhez folyamodni, mert kedvelem magát. De be kell jutnom a könyvtárba most.

A lány felemeli a fejét. Holtsápadt.

– Kérem, ne…

– Derék lány. – Emmett kikerüli, és belép a sivár kis előszobába. Int nekem, anélkül hogy akár csak a fejét is felém fordítaná. – Nos. A könyvtárban leszünk. Nem lesz baj, ha gondoskodik róla, hogy senki ne zavarjon bennünket. Megértette?

A lány bólint. Torkát köszörüli.

– Ha a milord visszatér…

– Akkor maga szól nekünk a jöttéről.

Ismét bólint. Tekintetét Emmett arcára függesztve tovább folytatja a bólogatást. Majd a folyosó vége felé mutat.

– Odakísérhetem önöket a könyvtárba?

– Ismerem a járást. Térjen vissza a munkájához. És senkinek se szóljon az ittlétünkről.

Megígéri?

– Megígérem. – Sally már csak arra vár, hogy Emmett egy intéssel útjára bocsássa. Azzal elsiet. Az ajtóhoz érve hosszan matat a kilinccsel, mire az elfordul végre. Azután becsukódik mögötte az ajtó.

Emmett kifújja a levegőt. Kétrét görnyed, és a falon támaszkodik meg.

Legalább úgy reszket, mint az imént a lány. Egy pillanat múlva felegyenesedik.

– Gyerünk. Azt hiszem, erre lesz. Talán mégis hagyni kellett volna, hogy a lány vezessen oda. Nem gondolkoztam. – Kinyit egy másik ajtót, amely mögött ugyanolyan folyosó vész bele alagúthoz hasonlatosan a sötétbe.

Zöldre és krémszínűre festették, mint nálunk odahaza a cselédfertályt.

Végigsiet rajta, és közben az ajtókat számlálja. Aztán egy helyütt megáll, és benyit az egyik ajtón. Halkan szitkozódik. Megpróbálkozik a következővel.

Majd karon ragad, és behúz.

A fő hallban vagyunk. Balra tőlünk jókora, márványbalusztrádos lépcső látható. A túloldalról szalon nyílik. Végigmegyünk egy rombusz alakú, napfényfoltokkal megvilágított, hosszú, széles galérián. Hatalmas festmények lógnak a falakon. Csaták. Vadászjelenetek.

Vicsorgó fogak és vér.

A folyosó végében lévő utolsó ajtóhoz sietünk. Zakatol a fejem a menekülési kényszerem legyűréséhez szükséges erőfeszítéstől. Emmett kinyitja az ajtót, lassan kifújja a levegőt. Úgy áll félre előlem, akár egy inas.

Azután ő is belép mögöttem.

A könyvtár egy magas, világos szoba. Ugyancsak magas, függőleges bordával osztott ablakok néznek kétoldalt a hársfasorra. A többi falat könyvespolcok borítják. Több könyv van itt, mint hajdanán az iskolámban.

Felettünk fényes csigalépcső vezet fel egy karzatra. A kandalló fehér, faragott márvány. Dundi kerubok egyensúlyoznak vaskos köteteket gödröcskés térdükön. Tágra nyílt szemű nimfák leskelődnek szőlőtőkék mögül. Szatírok betűt vetnek. A tűztérben most is pislákolnak a lángok.

Kétoldalt homokkal megtöltött vödrök állnak készenlétben. A kandallószőnyegre húzott karosszék még őrzi egy test formáját. Elképzelem Latworthyt, amint megiszik itt egy kávét, mielőtt elindulna az esküvőmre: oldott, kellemes hangulatban, szórakozottan lapozgatja a könyvemet.

Szégyenérzettel vegyes reménykedés lüktet a gyomrom mélyén. Ám ha csakugyan az én könyvemet olvasgatta, akkor utána visszatette a polcra.

Ugyanis minden a helyén van.

Az ablakok előtt íróasztal áll. Kihúzom a keskeny faszéket, leülök. Izzad a tenyerem.

Emmett becsukja az ajtót, és a reteszt is elhúzza. Fojtottan nevetgél. Végül lehúzza a kesztyűjét, és kisimítja a haját az arcából. Jól gondoltam korábban, hogy gyűrű van rajta.

Egy vaskos ezüstgyűrűt visel kékeszöld kővel. De Havilland hordana ilyesféle holmit, vagy az apám. Nem otromba, ellenben meglepő ékszer.

Tegnap még nem volt rajta; alighanem lopta valahonnan. Ekkor felém fordul.

– Lucian, mi a baj?

Kihúzom az egyik íróasztalfiókot. Tele van krémszín papírokkal. A másik fiókot zárva találom.

– Mi a gond? Jól érzi magát?

Megbillentem a tintatartót. Majdnem üres. Azon merengek, hogy amit az alján látok, tinta-e vajon vagy csak árnyék. Megköszörülöm a torkomat.

– Megtette volna?

– Mit?

– Bekötötte volna? A cselédlányt. Ha megtagadja a kérését.

– Miről beszél?

Leteszem a tintatartót, és Emmett felé fordulok. Igyekszem megőrizni hangom higgadtságát.

– Azzal fenyegette, hogy elveszi tőle az emlékeit. A nevével egyetemben.

Pislog. Egy mosoly bujkál a szája szögletében.

– Természetesen nem tettem volna meg. Nem is lettem volna rá képes.

– De megfenyegette.

– Nem, ez lehetetlen a másik fél hozzájárulása nélkül. Kötő vagyok, nem varázsló.

– De…

– Kell hozzá a másik fél beleegyezése. Mindig. Még Nell esetében is.

– Én azt hittem… – Elfúl a hangom, a kravátlimat babrálom. Vetek egy pillantást a mandzsettámra. Piszkos. Háborog a gyomrom. – Helyes. Nagyon helyes.

– Ugye, nem gondolta ezt komolyan, Lucian?

– Gondoltam, inkább rákérdezek, ez minden.

– Igen, értem. Valóban jobb tisztán látni ebben a kérdésben. – A fejét vakarva félrenéz.

– Ne nevessen. Honnét tudhattam volna?

– Nem nevetek – feleli. Élénk mogyoróbarna szeme akár a sarjadó erdőre hulló eső. – Eszem ágában sem volt bántani a lányt.

Valahol üt egy óra. Felpattanok. Ő felegyenesedik, körbenéz. Egyszerre más lesz az arca: éber, koncentrált kifejezés tűnik elő rajta. Nincs sok időnk.

– Jól van. – Álltó helyében körbefordul.

Én is körbenézek. Szóra nyitom a számat. De nem szükséges kimondanom.

Mindketten látjuk a könyvrengeteget. Elkezdem átnézni a hozzám legközelebbi szekciót. Nevek. Nevek, nevek, és újra csak nevek. Bármelyik lehet az enyém.

– Nincs bennük rendszer.

– Azok amúgy is túl régiek. A maga könyve selyemmel van borítva, nem vászonnal vagy bőrrel. És szürkészöld. – Végighúzza egy ujját a hozzá legközelebb eső polcon, és teszi ezt oly fürgén, hogy biztosan nem a címeket olvassa közben. Hátrapillant rám a válla felett. – Semmi gond. Meg fogjuk találni.

Körbenézek és több száz, sőt többezernyi kötetet látok.

– Nem… nem… nem… – lépeget oldalra, körmét a könyvek gerincén kocogtatva. A csendben olyan harsánynak hat ez a hang, mintha egy gyermek húzná végig a botját a kerítés rácsán.

Elér a szoba sarkáig. Ismét üt az óra. Negyedóra már eltelt. Egymásra nézünk. – Lennie kell valamilyen rendszernek. Nem ábécérend. Muszáj, hogy legyen valami…

Megvonom a vállamat. Képtelen vagyok gondolkozni.

Ő hátralépve tanulmányozza a polcokat.

– Szín szerint keresse. Hacsak nem készíttettek hozzá könyvtári borítót… – Egy pillanatra megtorpan, mintha a puszta gondolatot is elviselhetetlennek találná. – Ígérem, hogy meg fogjuk találni. Csak keresni kell. Nem szabad feladnunk.

Bólintok. Ezalatt a városházánál mostanában távozhatnak az első kocsik.

Vajon Honour mit csinál éppen? Mit csinál apám? Lord Latworthy bizonyosan úton van már ide. Felszegem a fejemet, és kinézek az ablakon.

De nem lehet kilátni a felhajtóra. Csupán a fekete madártollakként meredező kopár hársfák sorára látok. Meg a barnás gyepre. Egy kormos szélű hókupacra. Holló röppen fel a semmiből. Olyan a károgása, mintha szövet tépődne szaggatottan.

Emmett rám szól:

– Mire vár még?

Visszafordulok a szobába. Engem figyel sápadtan, feszült kifejezéssel az arcán. Mintha éppolyan fontos lenne számára ez az ügy, mint az én számomra. Ha most itt rajtakapják, száműzetés lesz a jussa. Az én bőrömet legalább apám biztosan megmentené a fegyháztól.

– Bocsánat.

– Keresse, jó?

– Igen. – Megindulok a csigalépcső felé. Vasfokai tompán konganak a talpam alatt.

Közben Emmett dünnyögése hallik:

– Nem… nem… nem…

Idefent változatosabbak a borítók. Nehezebb lesz kiszúrni egy szürkészöld gerincet.

Olvasgatom a neveket. Fogy az idő, mint az oxigén.

– A pokolba. Nem tudom kivenni a címeket. Itt a legalsó polcon…

A korlát felett átnézve látom, hogy épp a zárat rángatja, próbálja feltörni a szekrényajtót.

– Ne marháskodjon! Törje be az üveget.

– Igen. Jól van. – Vet egy pillantást a ház többi részébe vezető ajtó felé.

Majd hátrahúzza a könyökét, és belevágja az üvegbe. Az fülsiketítő zajjal törik be.

Azután csend. Egy pillanatig mintha futva közelgő lépteket hallanék. Aztán ráeszmélek, hogy az csak a szívverésem.

Emmett kiereszti a bent tartott levegőt. Óvatosan benyúl a fűrészes szélű lyukon, és egyesével emeli ki a köteteket. Megszemléli a gerincüket, egy halomba hányja őket, s már nyúl is a következő adagért. Elcsügged.

– Nem.

– Keressen tovább. – De ő szoborrá dermedve mered a kezében kinyílott könyvre.

– Maga most olvassa azt?

Hamar becsukja a kötetet. Megtántorodik.

– Bocsánat, nem tehetek róla, nem akartam… – Eltámolyog az íróasztalig, leteszi a könyvet.

– Megragadja a lelkemet, és elkezdem látni. Bocsánat.

– Az isten verje meg, Farmer!

– Mondom, nem tehetek róla! Kötő vagyok, beszippantanak a könyvek. –

Most még sápadtabb, mint annak előtte. – Legalább megtudtuk, hogy nem hamisítványokkal van dolgunk.

Visszafordulok a polcokhoz. Nevek, nevek, nevek. Egyik sem az enyém.

Egyszer megpillantom a Darnay nevet, ami villámcsapásként hat rám. De csak Elizabeth Sassoon Darnay könyve az.

A Sassoon nagyanyám leánykori neve volt. Aki mindnyájunkat hűvös, fennhéjázó távolságtartással kezelt, nemigen vesztegette ránk az időt, miközben a szobákban kutatott valamilyen sosem meglelt dolog után. A könyve azonban más. Csinos darab. Arany és kék íriszek kunkorodnak barna bőrborításán. Az üvegre nyomom az ujjamat. Oly igen szeretném tudni, mi történt nagyanyámmal, de nincs most erre időm.

Emmett jön fel mögöttem a lépcsőn. Utat engedek neki, de nem megy el mellettem. Hanem a korlátra dől csukott szemmel, holtfehér arccal.

– Mi baj van, Farmer?

– Jól vagyok.

– Nem úgy fest.

– Csak az emlékek. Harangvirágerdő, a lánya esküvője… – Elkapja a tekintetemet, és megpróbálkozik egy mosollyal. – Borzasztó az egész. Az életétől fosztották meg.

– Igen. – Agyam hátulsó zugában William Langlandet látom az alacsony fűben heverészni.

Pillangók repdesnek a balzsamos légben. Feje felett felhőtlen égbolt. Vagy éppen felhajtja a menyasszonya fátylát, és odahajol hozzá, hogy megcsókolja a szeplőt a szája sarkában.

Félrefordulok, összefonom a karomat a mellem előtt. Savanyú, száraz íz tolul a számba.

Emmett mocorog, de én nem nézek oda rá. Nem akarom, hogy lássa az arcomat. Most is érzem az ölelését, amikor együtt töltöttük azt az éjszakát, és nekem minden porcikámat átjárta a melegség. De az már elmúlt. Vége van. A stukkóra emelem a tekintetemet. Egy fagyott, fehér gyümölcs függ felettünk, kitörhetne rajta az ember foga.

Egyszer csak felém mozdul. Ösztönösen odafordulok, mondani akarnék valamit, magam sem tudom, hogy mit.

Ő ellép mellettem. Nekitántorodom a könyvszekrénynek.

– Azt hiszem, ott van. Igen!

Egy homályos pillanatig elképzelésem sincs, hogy miről beszél.

– A könyve. Ott van! – Megrántja a könyvszekrény kilincsét. – Bizonyára itt tartja a törvénytelen példányokat. Amelyeknek még él az alanyuk vagy a családjuk. Nézze csak.

Igaza van. Szürkészöld kötet, gerincén ezüstbetűkkel az én nevem áll.

Lucian Darnay.

Örülnöm kéne, de csak a hideg futkos a hátamon. Talán mindeddig nem hittem benne, hogy valóban létezik.

Félrenézek. Hagyom elidőzni a pillantásomat a kandalló faragott nimfáin. A sima combokon, elnyílt szájakon. A kezükben kivont tollal henyélő szatírokon. Megköszörülöm a torkomat.

– Príma. Fogja a könyvet, és menjünk.

– Természetesen, maga szerint mit…? – Elhallgat. A kilincset cibálja.

Minden erejét beleadja, és közben sziszeg az erőlködéstől.

Félretolom az útból.

– Minek vesztegeti az időt? Csak be kell törni!

Egy vasrács van az üveg mögött.

Alaposabban is szemügyre veszem. Sötét, míves fém. Indák, spirálok, bimbók díszítik.

Mintha élne. Vagy éppen ellenkezőleg: halott lenne. Oly sűrű szövésű a rács, hogy semmi sem juthat keresztül rajta.

Újból üt az óra. Emmett előbb rám, majd újból a könyvszekrényre néz.

– Kiszedjük onnét valahogyan.

– Valahogyan?

– Igen. Törje be az üveget, és… Talán úgy kellene, hogy… – Elhallgat, és a csend a szavaknál is ékesszólóbban felel a kérdésemre.

Veszek egy mély lélegzetet. Egy pillanatig mintha minden csak trompe l’oeil lenne: a vakolatdísz, a könyvek, a bútorzat. Mint Lisette régi babaháza. Még a kinti fák és az égbolt is az ablaküvegre nyomott papírrajznak tetszik. Jómagam is lehetnék csupán viaszbáb.

Hátat fordítok Emmettnek.

– Tűnjünk el innen. – Már a csigalépcsőn baktatok lefelé, de ő nem jön utánam. – Hagyja csak, Farmer.

– Micsoda? Nem adhatja fel. Lucian! – Átnéz a korlát felett a kandallóban szunnyadó tűzre. – Várjunk csak, tévesen közelítettem meg a dolgot. Nem kell kiszednünk a könyvet. Ha betörjük az üveget, itt is el tudjuk égetni. Hozza ide a parázsfogót, meg az egyik tűzoltóvödröt, nem szeretném porig égetni a házat.

– Nem.

– Gyerünk már! Ha Lord Latworthy hazaér…

– Mondom, nem! – Csend áll be. A kandalló felett egy kerubocska kacarászik dölyfösen valakinek a titkain.

– Nem értem – mondja. – Minek jöttünk ide, ha nem a könyvéért?

Veszek egy nagy lélegzetet.

– Akarom a könyvemet – felelem. – Biztonságban akarom tudni. Hogy olyan helyen legyen, ahol rejtve van a tekintetek elől. Ahol senki sem olvashatja el. Ez minden.

– De hát nem is kíváncsi rá?

– Nem.

Az újabb csendben feltekintek. A korlátra támaszkodik, haja az arcába hull, orcája kipirult.

Barna kabátjában meg a málhazsákjával nem tűnik idevalónak. Egy tolvaj. Kötő. Azt sem tudom, mi a valódi célja. Csendesen megkérdezi:

– Miért nem?

– Menjünk már. – Az ajtóra pillantok, de megborzongat a gondolat, hogy esetleg beleütközöm valakibe. Az ablakhoz fordulok. Egy szarka ugrabugrál a kinti kövön. Egy pillanatra megáll, megbillenti felém a fejét.

Csillog valami a csőrében. Közelebb lépek. Nem.

Ezt most csak képzelem. Fájni kezd a fejem a halántékom táján. Kinyitom az első, kezem ügyébe akadó ablakot. Keskeny ugyan, de azért át lehet rajta bújni.

– Mi a baj? – Rövid szünet, aztán: – Nincs mitől tartania…

– Ó, igazán? – perdülök hátra. – Láttam magát, amikor elégett a könyve.

Mintha haldokolt volna.

– Az emlékekre céloztam.

– Ne merészelje… – Észbe kapok. Mindkettőnknek az ajtóra ugrik a tekintete. Lehalkítom a hangomat:

– Akármit tettem is, úgy határoztam, hogy megszabadulok tőle. Én döntöttem így. Amiket apám művel, az bizonyosan sokkalta alávalóbb, rosszabb, mint képzelhetné az ember… Így hát ne merészelje nekem azt mondani, hogy kötelességem lenne visszaszerezni.

– Én csupán azt mondom… – Habozik. Éles zúgás hasít a fülembe, mintha valami olyasminek a kimondásához készülődne, amit nem leszek képes végighallgatni. – Nincs mitől félnie. Ígérem magának. Égessük el.

– Nem kérek a tanácsaiból! – Megrándul az arca, és én örülök. – Ez az én életem, Farmer. Én döntök.

– Kérem, Lucian. Bízzon bennem.

– Bízzam magában? – köpöm felé a szavakat. Emlékszem, hogyan zokogott és hányt az első találkozásunkkor. Most ő néz úgy rám, mint ahogy akkor én őrá.

Szánalommal, megvetéssel, hitetlenkedéssel. Ez úgy fáj, hogy elakad tőle a lélegzetem. – Ugyan miért bíznék magában?

Mert egyszer szeretkeztünk? – A korlátra hajol, fejét lógatja. Lépek egyet felé. – Okosabbnak hiszi magát nálam? Nos, Nell halott. De Havilland halott. Maga miatt. Mondja hát, miért is kellene megbíznom magában?

Valamiért, mindennek dacára, arra számítok, hogy megvan a válasza a kérdésemre. Felszegi a fejét, és a szemembe néz. De nem felel. Egy pillanatig mintha nem is lenne jelen. S ahová elment, oda én nem követhetem.

Visszafordulok az ablak felé. Olyan szélesre nyitom, amennyire csak enged.

A szarka elröppen. Még éppen látom a kékeszöld villanást, mintha fekete gyöngysor lenne. Csípi a szememet a friss levegő. Felmászom a párkányra, átlendítem a lábamat, és kivetem magam az ablakon. Fájdalmas, méltatlan nyögéssel landolok a virágágyásban. Szúr az oldalam, ahol bevertem az ablakpárkányba. Nézek jobbra, nézek balra, de egy teremtett lelket se látok.

Megiramodom a csontvázszerű hársfák között vezető ösvényen.

A hátam mögött megrázkódik az ablak, ahogy Emmett kimászik rajta, aztán már a téli aljnövényzet csikorog a talpa alatt. Szalad utánam. Tovább menetelek.

– Hová akar menni, Lucian? Vissza a városházára?

Megvonom a vállamat. Nem bírok ránézni, mert az olyan lenne, mint szándékosan tűzbe tenni a kezemet.

Ő közben felzárkózott mellém. Zihál.

– És mi lesz a könyvével? Inkább itt hagyja?

– Most már tudom, hol van. Majd rábírom apámat, hogy vásárolja meg.

Felhorkant.

– Mert apja a mai után természetesen bármely szeszélyének engedni fog.

Továbbra sem nézek rá. Tőlünk néhány mérföldre már ürül a városháza.

Apám feltehetően épp szívélyes búcsút vesz a vendégektől, tréfálkozik, bókol az asszonyoknak, és közben mosolyog, mintha mindvégig ez lett volna a terv. Hamarosan haza kell térnem.

– Vagy fordulhatna rögtön Lord Latworthyhez is – folytatja Emmett.

Elkapja a karomat, határozottan maga felé fordít. Gunyoros mosolyt villant rám. – Ha ott volt az esküvőn, biztosra veszem, hogy gondolkodás nélkül lemond majd róla, csak el kell magyaráznia neki, hogy visszakéri.

Bevillan elém Lord Latworthy arca: sóvár, ragadozó, kandi tekintete. Hát erre kellettem neki a múlt éjjel. Kísérleti alany voltam. Nagyot nyelek, nem akarom, hogy Emmett meglássa rajtam a felindultságomat.

– Talán még hajlandó is lenne rá – mondom. – Talán sikerülne megegyezésre jutnom vele.

Hanghordozásom pislogó megütközésre készteti.

– Rendben van – feleli lassan. – És aztán? Még ha csakugyan megszerzi is… Mihez kezd vele? Beteszi a bankba, páncélszekrénybe zárja?

– Pontosan!

– Aztán álmatlanul hever az ágyában, és nyugtalankodik, hogy vajon kinek van még hozzá kulcsa? Az éjszaka közepén felkel, és gyalog vág át Castlefordon, hogy megnézze, ott van-e még? Újra bekötteti magát, hogy alhasson éjjel?

– A banki páncélszekrények nem így működnek. Nem lehet bármikor odamenni, és nyitogatni őket…

Ő mintha meg se hallana.

– Állandó félelemben élni. Egy életen át. Ezt akarja?

Kényszerítem magam, hogy szembeforduljak vele.

– Ne féltsen engem – mondom neki.

Elereszt. Egy lépést hátrál. Fáj a karom, ahol hozzám ért.

– Mit fog tenni? – kérdezi, és világos, hogy már nem a könyvemről beszél.

– Miattam ne aggódjon. Merem állítani, hogy alkohollal és tartalmatlan viszonyokkal tompítani tudom a félelmemet és az önutálatomat.

– Hagyja ezt, Lucian.

– Mit törődik maga ezzel? Hiszen Newtonba készül munkát keresni. Többé nem is látjuk egymást.

Nyitja a száját, mintha mondani akarna valamit, aztán inkább csak bólint helyette. A málhazsákja pántját babrálja. Egy hideg fuvallat ágdarabkákat meg leveleket sodor az arcunkba.

Továbbindulok. Sosem sajgott még ennyire a szemem. Nehézkes ügetőtempót veszek fel; csak el a közeléből. Ám néhány lépéssel később azt veszem észre, hogy nem követ.

Körbepillantok.

Látom, rohan vissza a ház felé.

Az első pillanatban fel se fogom, mire készül. Aztán a sártól síkos fűben csúszkálva megiramodom utána. Kiabálok neki:

– Hé!

Még csak meg sem torpan. Átveti magát az ablakon, szitkozódik, és a könyökét fogva bezuhan a szobába. Mire én is bemászom utána, ő már a kandalló előtt guggolva piszkálja a tüzet a parázsfogóval.

– Nem teheti – mondom neki.

– Nem állíthat meg – áll fel, egy lángoló széndarabot emelve ki a fogóval.

Odakapok felé, mire ösztönösen hátrál egy lépést, hogy ne érhessem el a zsarátnokot.

– Megtiltom – mondom. Erre felvonja a szemöldökét, és a fogót oldalra kitartva ellépdel mellettem. A láng a szénhez tapad, összezsugorodik a huzatban. – Hékás, mi van a másik fél beleegyezésével? – De nem is figyel rám. – Mi lesz a többi könyvvel? Ha az enyémet meggyújtja… Farmer! –

Megindul felfelé a lépcsőn. Elkapom a karját, de kisiklik a markomból.

Grimaszol, ahogy majdnem elejti a szenet. Próbálom újra megragadni, és egyszerre két lépcsőfokot botladozik feljebb.

– Mondom, megtiltom!

– Engedjen! – De én visszarántom. Az egyik grádics szélén inog, próbál megkapaszkodni a korlátban, de elhibázza a fogást. Hátratántorodik, kis híján bele a karomba. Föléje hajolva kapdosok a parázsfogó felé. Küzd, hogy ne érhessem el; belevájom a hüvelykujjamat a vállgödrébe, amíg levegő után nem kap; de mikor kiszabadítja magát, nevet. Egyazon keskeny lépcsőfokon billegve dulakodunk. Ez már szinte tánc. – Ugyan már, engedje, hogy… jaj, olyan komikus ez… – Van képe nevetni.

Arcul ütöm. Térdre esik. A parázsfogó átesik a korlátrácsok között, és a zsarátnok szikrákat szórva végigszánkázik a padlón. Farmer a fogai között fújja ki a levegőt. Tehetetlenül lelépek egyet, majd még egyet, amíg szilárd talajt nem érzek a talpam alatt. Legalább most nem dől belőle a vér.

Elnézem, ahogy talpra kászálódik. Tekintete elvándorol mellettem, a padlón heverő parázsfogóra siklik, majd újra rám.

Egyszerre lendülünk mozgásba. Ő a fogóért ugrik, én meg az ő útjába.

Viaskodunk, húzzuk-vonjuk egymást, mint a kisgyermekek. Elrántja az egyik kezét, de nem üt meg vele. Helyette eredménytelenül igyekszik lefejteni az ujjaimat a felkarjáról. Már nem nevet.

– Nincs időnk…

Nincs elég levegőm ahhoz, hogy válaszoljak. Ég a torkom. Meghátrálásra kényszerítem, s akkor váratlanul elengedi magát, és együtt tántorodunk meg az ablak felé. A karomban érzem az ütést, ahogy beveri a lábát az asztalba, és fájdalmas nyögéssel a földre rogy. Amint már nem szorítom annyira, megragadja a csuklómat, és félrecsusszan.

– Ne! – vetődöm utána az üres levegőt markolászva. Fordul egyet, behúzza a nyakát, próbál kicselezni. Egy pillanat törtrészére megáll, átnéz a vállam felett, és gondterhes kifejezés suhan át az arcán. Ahogy én is odakapom a fejemet, kibillenek az egyensúlyomból. Állon találom őt a könyökömmel.

Oldalt vágódik a feje, és az íróasztalon csattan. Rekedtesen zihálva térdre rogy. Csend áll be.

Nem teljes csend. Valami recseg, mormol…

Tűz van.

Bizonyára a padlóra zuhant zsarátnok vagy egy kósza szikra lángra lobbantotta a könyvkupacot, amelyet Farmer hajigált össze… Nem számít, hogyan történt. Lángnyelvek kúsznak fel a polcokra, s a forróság tépett szalagjai a szekrények üvegét csapkodják.

Felhólyagzik, és feketére sül a lakkozott fa. Úgy égnek a könyvek, mint a kámfor: dühödten és szertelenül. Fény lobog a szekrényben is, mind feljebb kúszva, mígnem már a legfelső polc is ég. Új szikrák pattannak ki, mint a gubók, gyökeret eresztenek, növekednek. Dől a füst. Máris csípi a torkomat.

Dőre fejjel a kandalló mellé odakészített tűzoltóvödrökre pillantok. De ezzel már elkéstünk.

Összeomlik az egyik polc. Üveg törik. És máris lecsap a tűz a következő könyvkupacra.

Karmokként tépnek a lapokba a lángok. A kötetek ragyogó hamufelleget pöffentve lehelik ki a bennük rejlő emlékeket a plafon felé.

Próbálok levegőhöz jutni.

– Ez nem lehet igaz… ily gyorsan…

– A könyvek égni akarnak – mondja Farmer. – Azért lángolnak így, mert ingatagok, az emlékek nem akarnak itt maradni. – Egy köhögőroham elhallgattatja. Kopogtatnak az ajtón, aztán Sally hangját hallani, rimánkodik, hogy engedjük be. – Ebből elég. Mennünk kell – préseli ki magából Farmer a szavakat. – Most.

Hamar felkapom a piszkavasat a kandalló mellől.

Azután felvágtatok a lépcsőn, bele egyenest a tűz szívébe.

XXVIII

Olyan sűrű a füst, hogy akár el is veszhetnék benne. Fojtogat. Kaparja a torkomat, perzseli a tüdőmet. A könnyeimtől vakon botladozom a karzaton.

Alattam dübörög a tűz. A hőség akár egy fal. A piszkavasba kapaszkodom.

Borjúbőr kesztyűmön át is érzem a fém melegét.

Hallom, hogy üveg törik valahol a közelemben. Sötét csillagokat látok.

Nincs időm gondolkodni. Támolyogva zuhanok a könyvszekrénynek.

Ahogy próbálok felegyenesedni, hirtelen rám szakad a fájdalom.

Szétsugárzik a karomban. A vasrács. Kitört az üveg, a rács meg tűzforró.

Átégeti a kesztyűmet. Ez viszont azt jelenti, hogy jó helyen vagyok. Valahol itt van a könyvem. Szemmagasságban egy polc. Meglendítem a piszkavasat, és rásózok vele a rácsra. Az megrázkódik.

Kiáltozás. Zavarodott hangok. Farmer a nevemet ordítja. Már a lépcsőn trappol felfelé.

Újból megütöm a rácsot. Alig kapok levegőt, úgy köhögök. Belülről égek.

A csillagok elborítják a látóteremet. Próbálom kipislogni őket.

Na még egyszer. Semmi eredmény.

Bedugom a piszkavasat a rácsok közé, és teljes súlyomat beleadva elfordítom. Nem fogom feladni. Ha nem tudom elhajlítani a rácsot, akkor is tovább fogok próbálkozni, amíg csak le nem gyűr a füst. Legalább már azelőtt eszméletlen leszek, hogy beomlana a karzat. A lángokat nem is érzem majd.

– Lucian. Lucian!

Alig dobban a szívem, olyasfajta taktust ver, mint egy törött dob. Szaggatja a tüdőmet a köhögés, koromízű slejm tapasztja össze a számat.

Végre enged a rács. Kis híján elesem.

A szekrénynek vetem a hátamat. Úszó színeket látok magam előtt a szememet csípő szürke ködben. Kijjebb rángatom a rács sarkát, hogy be tudjak nyúlni. Kétségbeesve tapogatom a gerinceket. Az ujjaim hegyénél már izzik a kesztyűm. Itt van valahol a könyvem. Vajon ráismerek majd tapintás alapján? Könyvek zuhannak a padlóra. Elveszek a füstben. Valaki szerelmes szavakat suttog. Harangvirágillatot érzek. Égő fa éles, undok csikorgása hallik.

Meg kiabálást is hallok valahonnan. Megbillen a padló. Fekete fellegek közelednek felém fenyegetően, hogy elborítsanak. Savas levegőt szívok be.

Szédelgek. Melegek a könyvek, mintha élet lüktetne bennük. Bármelyik pillanatban kicsavarodhatnak az ujjaim közül, hogy a lángok közé vessék magukat. Oly gyorsan égnek. Égni akarnak.

Zuhanok.

Végtelen ideig. Azután földet érek. Ugrik az idő: landolok, és megint zuhanok. A fájdalom úgy emel fel, akár egy áradat. Kapkodom a levegőt.

Felhúzódzkodom. Megértem, hogy nem haltam meg. Forog velem a világ.

A padlón vagyok. Idelent több tér ékelődik a füstfüggönyök közé. Többet látok a könyvszekrényekből meg a stukkóból.

Több olyan színt látok, amely nem haragos borostyánvörös vagy fakószürke. Ekkor fa recsegését hallom.

Könyvek zubognak alá. Aztán újabb füstoszlop lövell fel, és hömpölyög a mennyezet felé.

Szürke pamacsok táncolnak a szemem előtt.

– Lucian – nyögi egy hang a tűz bömbölésén át. Valakinek a zokogó nevetése hallik, akinek fájdalmai vannak. Emmett az. – A pokolba, meg akar halni? – Kipislogom a szememből a könnyeket, és összehúzott szemhéjamon keresztül nézek felfelé. A lépcső még megvan, csak a karzat egy része omlott le.

– Fejezze be ezt! – Megragad. – Veszélyes. Mennünk kell, könyörgök!

Nevetek. Fáj. A forróság az ereimben lüktet.

– Most próbálják betörni az ajtót. – Kiáltások harsannak a kinti folyosó felől. Férfihangok.

Az ajtó megreszket a keretében. – Az a retesz nem fog ám örökké kitartani.

– Nem megyek el a könyvem nélkül. – Félrerántom magam, mire megtántorodik. Továbbra is lefogva tart, de már nem olyan határozott a szorítása, mintha erői végére ért volna.

Megsebesült. Csak az időt vesztegetjük. Egy nagyobb ütéstől talán majd elereszt.

– Ide hallgasson – mondja emelt hangon. – Hagyja elégni. Ha úgy kívánja, utána újra bekötöm, ígérem, megteszem.

Nedvedzik a szemem. Felpillantok. A lángok a karzaton hasadt résben táncolnak, skarlát-aranyszínűen ragyogva a homályban. A törött üvegű könyvszekrénynek ott kell lennie a ragyogás fészkénél.

– Mit hisz, hogy mit követett el, Lucian? Mi ér annyit, hogy meghaljon miatta?

Nyitom a számat, és menten betódul rajta a füst. Csípős könnyek peregnek az arcomra.

Eddig azt hittem, tudom, mitől tartok: a gyilkosságtól, talán. De hogyan is képzelhettem, hogy nincs annál rosszabb semmi? Most a vakító hőségben és füstben, miközben mennydörög a tűz és öklök verik az ajtót, olyan érzésem támad, mintha átszakadna valami a lelkem mélyén – egy utolsó védőgát. Rémálomba illő képek öntik el az agyamat erővel telve, tapinthatóan, és émelyítően. A valós emlékek is épp elég iszonyúak: a hevenyészett akasztókötélen lógó Nell üveges szeme, az üres tekintetű cselédlányok, a De Havilland elleni támadás, apám. De mindezek mögött még nagyobb szörnyűségek árnyképei bújnak meg. Olyan dolgok, amelyeket apám talán elkövetett, dolgok, amelyekre talán engem is rávett.

Oly elfajzott és alávaló dolgok, amelyeket elképzelni is gyötrelem. Ám ha el tudom őket képzelni, akkor el is tudom követni.

Küszködöm a levegőért. Arcom nedves.

– Maga ezt nem érti. Én… ha tudná…

Ekkor a számra tapasztja a száját. Oly durván, amit aligha lehet csóknak nevezni: összekoccannak a fogaink, de még a koponyám is belerázkódik, és fájdalom hasít az alsó ajkamba. Még beszélek, s egy pillanatig az ő szájából hallom a hangomat.

Hátrahúzódik, hogy a szemembe nézzen.

– Szeretlek – mondja.

Először mintha valahol másutt lennék. A dühöngő forróság és zaj csupán körítés: kihallom mögüle a csendet, a világ peremének ürességét. Oly hatalmas bennem a csend, hogy akár halott is lehetnék.

Aztán feltekint. Tükröződik a szemében a tűz csillogása. Aggodalom ül ki az arcára, aztán diadalmas kifejezés villan fel rajta. A tűz. A könyvszekrény.

Ellököm magamtól. De már késő. Nagyot nyelek a levegőből, ahogy beborít a forróság.

Fellobbannak a lángok, az elmém után kapnak, és sziporkákkal hintik be a látóteremet.

Egyszerre felizzik a fejemben az igazság, oly kápráztatóan, hogy az vakká tesz. Azután átég rajtam.

Egy megváltozott világra nyitom ki a szememet.

Nem tudom, hol vagyok. Nem tudom, ki vagyok. Fázom. Fáj a tüdőm.

Amikor megpróbálom megköszörülni a torkomat, olyan érzés hasít belém, mintha izzó szenet nyeltem volna.

Iszonytató fájdalom. Arcomat véresre karcolta a füst.

És mindez alatt mélységes, burjánzó boldogság, amely a fekete, nedves anyaföldet idézi.

Fogalmam sincs, hogy mit jelent. Azt sem tudom, miért van. De ha akarnék, markolhatnék belőle.

– Jól vagy?

Emmett. Az ő neve előbb jut eszembe, mint a sajátom.

– Azt hiszem… – Elcsuklik a hangom. Fáj a beszéd. Szédülök, amikor felülök.

– Maradj nyugodtan. Ne félj. Biztonságban vagy.

Pislogok, amíg rendesen nem látok. Nem tudom, hol vagyunk. Valami kőépítménynél, amely oldalt nyitott. Hámló oszlopok foglalnak keretbe egy fákkal övezett mezőt. Füve téliesen csapzott és barnás. Szürkéllő hólepel borít egy lankát. Egyáltalán nem telt el idő. Olyan érzésem van, mintha évekig távol lettem volna. Egy egész életen át.

– Jobb?

Bólintok.

– Majd enyhül. Az első néhány nap még furcsa lesz.

– Igen.

– Utána elrendeződnek a dolgok.

– Értem.

Sár és holt levelek szagát érzem. Régi füst szagát. A megperzselődött borjúbőrét. Hányadékszagot. Van egy tócsa a kőpadlón. Alighanem hánytam. Mint Emmett, amikor elégette a könyvét. Grimaszolok. Örülök, hogy én nem voltam magamnál. Letekintek, és lehúzom a kesztyűmet. Még szerencse, hogy rajtam volt. Alatta rózsaszínűek és érzékenyek az ujjaim. Csipkedi a bőrömet a fájdalom.

Mitől vagyok ilyen boldog?

A színek miatt. Azért, mert jóformán elviselhetetlen fény ragyogja be a szürke, téli világot.

Mert közelebb van hozzám a fájdalom, és a korom íze a számban éppoly szilárd, mint bármilyen étel, amit valaha megettem. Mert érzem a gyökerek és a szunnyadó dolgok illatát, a magokét, amelyek idővel növekedésnek indulnak majd. Mert…

Oldalra pillantok. Találkozik a tekintetem Emmettével. Úgy látom, fél.

Nevetek. Most bezzeg fél.

– Nincs semmi baj.

Bizonytalanul bólint. Fekete maszat van a homlokán. Véreres a szeme.

Állán borvörös zúzódás nyoma látszik.

Madár dalol a tetőn. Egy holló felel neki a mező átellenes végéből. Éles, csilingelő csicsergés és vad károgás. Mindkét hang szép. Mögötte harangzúgás és távoli kiáltozás hallik. Jobbra tőlünk magas füstoszlop emelkedik a fák fölé.

– Azt hiszem, itt biztonságban vagyunk. Sally senkinek sem fogja elárulni, hogy beengedett minket.

– Emiatt nem is aggódtam. – Eszembe se jutott.

– Mindazonáltal feltehetően jobb, ha nem maradunk itt. Nem tudom, hová mehetnénk.

Amikor rápillantok, megreszket a szívem. Hamarosan le sem akarom majd venni róla a szememet. Újra fel akarom fedezni az összes szeplőjét, szájának minden rezdülését, a szempillája rebbenéseit. De még nem most.

Egyelőre annak is örülök, ha nem felejtek el lélegezni, amikor összeakad a tekintetünk.

Amikor az ember éhezik, veszélyes dolog hamarjában túl sokat falnia. De így is erőt kell vennem magamon, hogy elfordítsam róla a tekintetemet.

Pislogva nézem a zöld mezőt, és egy romos kastélyt látok, egy tanyasi udvart meg egy fűrészes szegélyű lyukat a befagyott árokban. Túl sok emlék vár arra, hogy megragadjam. Körhintaként keringenek körülöttem.

Aztán mind lassabban kezdenek mozogni. Most már formákat és részleteket is ki tudok venni. Ahogy megcsillan a fény egy liláskék drágakövön egy ékszerész kezében. Látok ütött-kopott ágyterítőn kirakott kártyákat.

Karomban fickándozó terrierkölyköt. Kertet, kigombolt inget, vérző horzsolást a napmeleg bőrön. Ha lelki szememet félrefordítom, arrafelé rosszabb dolgokat fogok találni: zárt ajtót, tálcán megaszalódó ételt, apámat nadrágszíjjal a kezében. Hetekkel később egy nap perzselte, poros tanyaudvart. Altát, ahogy arcul köp engem. A nyitott ablakot odafent, s a zokogásba váltó visítozást. Az arcát, ahogy megvonja a vállát, és félreáll.

Menjen hát. Ha csakugyan tudni akarja, hogy mit tett vele.

Emmettet a könyvkötő műhelyben, ahogy egy idegen szemével néz rám.

De most már ezek az emlékek is elviselhetők. Lélegzem. Most is fáj, de már egyre könnyebben megy.

Az emlékezés és a nem emlékezés átfedésben van egymással. Miután bekötöttek… Az eltompultság hónapjai. Apám megvetése, Lisette rosszindulatú pillantásai. Távoli szenvedés, mintha valaki mással történt volna. És – megrándul az arcom – az első találkozásom Emmett-tel. Amikor eljött hozzánk, hogy bekösse Nellt.

Borzongásra késztet a hang, amelyet akkor megütöttem vele. Akkor és később is. És az együtt töltött éjszakánk, amikor ő már tudta, de én még nem.

Ezt a gondolatot elhessentem. Nem az ő hibája volt. Fordított helyzetben én is pontosan így cselekedtem volna.

Odafordulok felé. Gyanakvással néz vissza rám.

– Bocsáss meg nekem – mondom ki. – Amiért elhagytalak. És minden másért is.

Megvonja a vállát.

– Nem számít.

– Nem is kérdeztelek még a te könyvedről. A te emlékeidről. A szemem láttára égetted el, és eszembe se jutott, hogy…

– Furcsa dolgokat művel az emberrel a kötés – feleli, és egy mosoly játszik a szája szegletében. – Kiváltképp akkor, ha valaki előtte is csak önmagával volt elfoglalva.

– Hékás. – Találkozik a tekintetünk, és egyszerre nézünk félre. Nekidőlök a nyári lak egyik oszlopának, zsebre vágom a kezemet. Valami puhát és nedveset tapintanak az ujjaim.

Kihúzom a zsebemből. A rózsa az, amelyet reggel a gomblyukamban viseltem. Mintha egy örökkévalósággal ezelőtt lett volna. Elhajítom a fűbe, minél messzebbre. Emmett a tekintetével követi a mozdulatot, de nem szól semmit. Veszek egy mély lélegzetet. Nem tudom, mit akarok mondani, de biztosan nem azt, ami végül kibukik belőlem:

– Komolyan gondoltad?

– Mit?

– Amit mondtál. Mielőtt…

– Ó. – Feszeng. – Próbáltalak elterelni. Elejét venni annak, hogy a tűzbe vesd magad.

– Nem ezt kérdeztem.

– Igen, nos… – Feláll. A hátát fordítja felém. Végül így szól: – Kérdezd meg újra holnap reggel.

Bólintok, amiből azután bólogatás lesz. Egy széles vigyor készülődik bennem, de egyelőre meg tudom zabolázni.

– Elégetted a könyvemet. Megtiltottam, mégis megtetted.

– Igen.

– Igen. – Csend. A füst gombamód ül a fák felett. – És annak a sok másik embernek a könyvét is elégetted. Felégetted a teljes könyvtárat.

– Igen. – Elnéz a füst felé.

– Nem veszélyes ez? Mármint hogy az a sok ember most mind újra emlékezik.

– Nem tudom – mondja. – Nem akartam. – Odapillant rám. – Csak feltételezem, hogy a javuk kereskedelmi kötés volt. Nem fognak haragudni érte, hogy visszakapták az emlékeiket, ha egyszer már eladták őket. Őszintén remélem. Hol lehetnek most? Éppen térdre esnek a nyílt utcán. A földeken. Konyhákban. Megtorpannak egy csók vagy verekedés közben. Ha az ember elképzeli, hogy mindent visszakap… A lánya esküvőjét. Amikor először vette a karjába a fiát. Harangvirágok.

Fájdalom érlelődik a torkomban, ám ennek most semmi köze a füsthöz.

Felkelek. Forog velem a világ. Elsétálok Emmett mellett, ki a nyári lakból a fűre. Megcsap a szél. Noha jéghideg, föld- és nedvességillattal terhes, ami már a tél végét jelzi. Az oszlopnak támaszkodva szívom magamba az érzést. Ekkor felbukkan egy az emlékek örvényéből: egy nyirkos, kék este még a múlt tavasszal, amikor a tanyáról ballagtam vissza a Kúria felé.

Vacsorára is ott maradtam, ugyanis Emmett meginvitált. Amikor jó éjt kívántam neki, rám vigyorgott, azzal a fajta félszeg, hirtelen elfojtott mosollyal, amitől az az érzésem támadt, hogy csak mi ketten vagyunk a világon. Fütyörészve mentem haza, és szinte táncra perdültem az úton, miközben halkan nevetgéltem magamban. Emmett ingét viseltem. És oly könnyű volt a lelkem, hogy szárnyalni tudtam volna. Az emlék hatására elakad a lélegzetem. Nem tudtam, hogy ilyen egyszerű a boldogság.

Soha többé nem lesz az. Bizonyos dolgok menthetetlenül összetörtek. De most…

Hátradöntött fejjel szemlélem a tiszta égboltot, a madarak cikcakkos vonulását. Nem vagyok erőszaktevő. Nem vagyok gyilkos. Felnevetek; aztán sírva fakadok, és Emmett tudatosan nem néz oda rám, végül az ingujjammal törlöm meg a szememet.

– Emmett – szólalok meg, aztán nem jut eszembe semmi más.

A kezét nyújtja felém egy ránccal a két szemöldöke között, mintha bizonytalan lenne engem illetően. Megfogom a kezét. Összefűzzük az ujjainkat. Nyomja a kezemet a gyűrűje.

Nagyot nyel.

– Tehát emlékszel?

– Igen, emlékszem.

– Mindenre?

– Tudtommal. – Újabb nevetés készülődik a torkomban. Ez olyan igaz, hogy nem lenne szabad nevetni rajta.

Becsukja a szemét. Remeg a szemhéja, mintha éppen álmodna. Korom tapadt a pilláira. A horzsolása máris lilulni kezd. Hamarosan meg fogom csókolni. De most még csak nézem.

Hallani, amint egy kocsi zörömböl végig a felhajtóúton a ház felé. Emmett hirtelen előredől, és a fák között kémlel a hang irányába.

– Nos, akkor – mondja aztán. – Induljunk.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Párját ritkító az a nagylelkűség, bölcsesség, lelkesedés és szakértelem, amivel A könyvkötő megírása és szerkesztése során találkoztam, s még e sorok írása közben is egyre nő azon személyek listája, akiknek köszönettel tartozom – vagyis szinte biztosan kihagytam valakit!

Elnézést kérek tőled ezért, bárki légy is. Majd juttasd eszembe, hogy hívjalak meg valamikor egy italra.

Hatalmas hálával tartozom kiváló ügynökömnek, Sarah Ballardnak, akinek intelligens, találó és rendkívül diszkrét visszajelzései segítettek az első piszkozatot továbbfejleszteni… nos, a második számú piszkozattá. Amit aztán a harmadik követett. Nagyon köszönöm a támogatásodat, kedvességedet és a humorodat – hihetetlenül szerencsés vagyok, hogy ismerhetlek! Köszönet Eli Kerennek is, valamint a United Agents teljes gárdájának.

Csípjen meg valaki azért is, hogy együtt dolgozhatom Suzie Dooréval, szerkesztőmmel a The Borough Pressnél (aki nem csupán szerkesztőnek fantasztikus, de koktélozáshoz is nagyszerű partner), és ugyanez áll a The Borough Press többi munkatársára, továbbá a HarperCollins csapatára – mindjárt az első pillanatban lenyűgözött az energiátok és a szenvedélyetek.

Köszönet mindnyájatoknak mindenért! Ezenkívül igazán csodás volt a HarperCollins unokatestvérekkel dolgozni az Államokban, elsősorban is Jessica Williamsszel a William Morrow-nál.

Köszönet Abby Fentonnak, aki nem csupán teret és időt adott nekem az írásra galíciai házában Spanyolországban, de még egy klassz fotót is készített rólam, ahogy éppen írni próbálok, így most már lesz majd mit bámulnom, amikor éppen írni próbálok. Továbbá köszönet Paul Jarvisnak, amiért elviselte, hogy éveken keresztül butácska kérdéseket intéztem hozzá a könyvkötészet-tanfolyamon. (A témába vágó tévedések felelőssége csakis engem terhel.)

Végezetül köszönet Nick Greennek, a leggálánsabb embernek, akit csak ismerek; nélküle A könyvkötő sosem született volna meg.

Tartalomjegyzék

BRIDGET COLLINS

A KÖNYVKÖTŐ

ELSŐ RÉSZ

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

MÁSODIK RÉSZ

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

HARMADIK RÉSZ

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

XXVII

XXVIII

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS