1943 elején a szövetségesek a náci megszállás alatt álló Szicília visszafoglalását tervezték. A brit haditengerészeti hírszerzés két tisztje briliáns és egyúttal őrült ötlettel állt elő: el akarták hitetni a németekkel, hogy Görögország megtámadására készülnek. A terv kivitelezésének egy hulla lett a kulcsfigurája. Ben Macintyre rendkívül szórakoztatóan mutatja be a leghihetetlenebb kémregényt is meghazudtoló igaz történetet. Lenyűgöző fekete humorral tárja elénk, hogyan juttatták a brit egyenruhába öltöztetett holttestet egy hamis dokumentumokkal teli aktatáskával ellenséges területre, és hogyan sikerült a kockázatos küldetés során megtéveszteni a nácikat. A Vagdalthús hadműveletnek köszönhetően a II. világháború vesztésre álló haderői megkezdhették menetelésüket a végső győzelem felé.

Ben Macintyre e fantasztikus történet igaz krónikájában a tervet elgondoló és kivitelező hősöknek állít emléket. Könyve tele van izgalmas fordulatokkal, kémekkel, kettős ügynökökkel, félelmet nem ismerő hősökkel – hamisítatlan II. világháborús kalandtörténet.

Ben Macintyre

A Vagdalthús hadművelet

Egy fantasztikus történet igaz krónikája

Fordította Babits Péter

ALEXANDRA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Ben Macintyre: Operation Mincemeat Broadway Paperback, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York, 2011

Copyright © Ben Macintyre, 2010, 2011

Hungarian translation © Babits Péter, 2012

Minden jog fenntartva.

Kiadja a Pécsi Direkt Kft. Alexandra Kiadója, 2013

7630 Pécs, Üszögi-kiserdő utca 1.

Telefon: (72) 777-000

Felelős kiadó a kft. ügyvezető igazgatója Felelős szerkesztő Hajdú András

A kiadvány magyar változatát Tóth Gábor tördelte A borítót Tóth Gábor tervezte

ISBN 978 963 357 140 8

Kate-nek és Melitának, valamint Magnusnak és Lucie-nak

Ki ne kacagott volna a háborúban, koponyák között?

WINSTON CHURCHILL: Closing the Ring

Előszó

A BRIT ÉS AMERIKAI CSAPATOK 1943. július 10-én hajnalban nagy erőkkel partra szálltak Szicíliában, ezzel megindult az első roham Hitler „Európai Erődje” ellen. Így visszatekintve az itáliai invázió fényes sikernek bizonyult – a háború fordulópontjának, az európai győzelem kivívása felé megtett út kulcsfontosságú lépésének. Pedig nem sokon múlt a teljes kudarc. Az offenzívat, mint az addigi legnagyobb partraszállási kísérletet, hónapokig tartó tervezés előzte meg, s bár ádáz harcokkal járt, a szövetségesek csak korlátozott veszteségeket szenvedtek: a partraszállásban és Szicília elfoglalásában részt vevő 160 000 katonából több mint 153 000 életben maradt. Túlélésüket nem kis mértékben olyasvalaki tette lehetővé, aki maga már hét hónappal korábban elhunyt. A szicíliai megszállás sikere részben a rendkívüli túlerőn, a logisztikán, a titoktartáson és a meglepetés erején múlt, ám ugyanúgy a megtévesztések szövevényes hálóján is, konkrétan egy olyan látványos trükkön, amit kémekből álló csapat dolgozott ki egy angol ügyvéd vezetésével.

Akkor botlottam Ewen Montagu figyelemre méltó alakjába, amikor korábbi könyvemen, az Eddie Chapman kettős ügynökről szóló Cikcakk ügynökön dolgoztam. Az ügyvéd végzettségű Montagu a haditengerészet hírszerzőjeként Chapman egyik tartótisztje volt, az átlagolvasó mégis inkább az 1953-as A sosemvolt ember szerzőjeként ismerheti, aki ebben a munkájában részletesen megemlékezik az általa 1943-ban kitervelt, „Vagdalthús hadművelet” fedőnevet viselő akcióról. Későbbi, 1977-es, Beyond Top Secret Ultra című munkájában Montagu utalást tett „bizonyos iratokra, amelyeket nagyon különleges körülmények között és nagyon különleges okokból megtarthatott”. Ez a fura megjegyzés szöget ütött a fejembe. A „különleges körülmények” alatt feltehetően A sosemvolt ember megírását értette, amire a kormány mellett működő Egyesített Hírszerzési Bizottság adott felhatalmazást és támogatást; ugyanakkor nem tudtam semmilyen más esetről, amikor egy volt hírszerző tiszt titkos dokumentumokat „tarthatott meg”. Ami azt illeti, a titkos anyagok birtoklása éppen olyasvalami, amitől óvják a hírszerző tiszteket. De ha Ewen Montagu még sok évvel a háború után is őrzött ilyeneket, vajon hol lehetnek?

Montagu 1985-ben hunyt el. Egyetlen nekrológja sem tett említést az iratokról, felkerestem hát a fiát, Jeremy Montagut, aki a hangszerek neves szakértőjeként az Oxfordi Egyetemen tanít – s aki félreérthetetlenül cinkos pillantással vezetett útvesztőszerű oxfordi házának emeleti szobájába, hogy ott az ágy alól jókora, poros utazóládát húzzon elő. Ebben lapultak az MI5 (a kémelhárításért felelős Biztonsági Szolgálat), az MI6 (a Titkos Hírszerző Szolgálat, a külföldi információgyűjtésért felelős SIS) és a háborús Haditengerészeti Hírszerző Hivatal (NID) iratkötegei, részben madzaggal összekötve, sok esetben a SZIGORÚAN TITKOS pecséttel. Jeremy elmondta, hogy apja halála után iratainak egy része átkerült az Imperial War Museumba, ahol máig nem katalogizálták, a többi azonban a ládában van, ahogyan egykor hagyta: levelek, emlékeztetők és fényképek, az 1943-as akció hadműveleti jegyzetei és utasításai, továbbá Montagu könyveinek kéziratos, cenzúrázatlan változatai. Ugyanitt rejtőzött Ewen Montagu kiadatlan, kétszáz oldalas önéletrajza, s ami talán még fontosabb: az egész háború egyik legmerészebb és legtitkosabb akciójának számító „Vagdalthús hadművelet” hivatalos titkosított jelentésének egy másolata is. A Montagu család mindezek mellett rendelkezésemre bocsátotta Ewen Montagu és felesége személyes levelezését, ami a háború idején hetente legkevesebb három levelet jelentett – az ő nagylelkű támogatásuk nélkül ez a mű sosem születhetett volna meg. A könyv végén található jegyzetanyagban megadom minden idézet forrását (mai helyesírással és kihagyások nélkül).

Ha úgy tűnik, mintha az iratok előkerülése maga is kémfilmbe illő mozzanat lenne, ez talán korántsem véletlen: Montagu igen fejlett drámai érzékkel rendelkezett. Talán pontosan tudta, hogy mindez egy nap még előkerül.

A sosemvolt ember több mint fél évszázaddal a megjelenése után is izgalmas olvasmány, ugyanakkor – szerzője szándékának megfelelően – nem teljes. A könyv a brit kormány felkérésére íródott, hogy bizonyos tényeket elfedjen, míg másokat szándékosan félrevezető módon tálaljon. Most, hogy feloldották a hivatalos titoktartási kötelezettséget, és az Országos Levéltárban őrzött dokumentumok mellett Ewen Montagu utazóládájának tartalma is hozzáférhetővé vált, végre napvilágra kerülhet a Vagdalthús hadművelet teljes, csorbítatlan története.

A terv egy regényíró fejéből pattant ki, hogy ezután legvalószínűtlenebb szereplők kezei közt nyerje el formáját: a briliáns angol ügyvéd mellett színre lép még egy temetkezési vállalkozó, egy törvényszéki orvos szakértő, egy kincskereső, egy feltaláló, egy tengeralattjáró-kapitány, egy transzvesztita angol kémfőnök, egy autóversenyző, egy csinos titkárnő, egy hiszékeny náci és egy mogorva tengernagy, aki imádja a műlegyes horgászatot.

A megtévesztő hadművelet, ami lehetővé tette Szicília elfoglalását – s ily módon segített megnyerni a háborút –, egy sosemvolt ember köré épült. Ám azok, akik kitalálták ezt az embert, akik hittek a létezésében, és akik az életüket köszönhették neki, nagyon is léteztek.

Ez az ő történetük.

Ben Macintyre London, 2009.

ELSŐ FEJEZET.

Aki csak szardíniát keresett.

JOSÉ ANTONIO REY MARÍÁNAK ESZE ÁGÁBAN sem volt történelmet csinálni, amikor 1943. április 30-án a Spanyolország délnyugati részén fekvő Andalúzia partjáról kievezett az Atlanti-óceánra. Ó csak szardíniát keresett.

Jósét óriási büszkeséggel töltötte el, hogy Punta Umbriában a legélesebb szemű halász hírében állt. Tiszta időben több ölnyi mélységben is észrevette a szardíniák jellegzetesen kék villanását. S miután kiszúrta a rajt, José kihelyezett egy bóját, majd jelzett Pepe Corderónak és a többi halásznak, hogy evezzenek oda a nagyobb La Calina patkó alakú merítőhálójával.

Az aznapi időjárás sajnos nem kedvezett a halászatnak: beborult az ég, és a szél felborzolta a vízfelszínt. Punta Umbria halászai még pirkadat előtt vitorlát bontottak, de mindeddig csak szardellát meg néhány keszeget fogtak. Miközben kis jolléjával, az Anával széles ívet írt le, hogy a kelő nap melengesse a hátát, José tovább fürkészte a vizet. A partról, az otthona, Playa del Portil felől idelátszottak a dűnék alatt megbúvó kis halászviskók. Azok mögött, a tengérbe ömlő Odiel és Tinto folyók torkolatvidékén túl, ott feküdt Huelva kikötője.

Az immár negyedik éve dúló háború alig érintette Spanyolországnak ezt a szegletét, bár José néha látott különös dolgokat a víz színén hánykolódni – olajfoltot, üszkös fát és egyéb törmeléket, amelyek távoli tengeri csatákról árulkodtak. Aznap kora reggel lövöldözést, majd éles robbanást is hallott. Pepe szerint a háború idővel tönkretette a halászatot; miután serikinek nem maradt pénze, nemsokára talán nekik is el kell adniuk a La Calinát és az Anát. Beszélték ugyan, hogy a nagyobb halászhajók kapitányai a németeknek vagy a briteknek kémkednek, ám a halászok nehéz élete a legtöbb szempontból mit sem változott.

José ezen a parton született, egy uszadékfákból emelt viskóban, huszonhárom évvel ezelőtt. Huelván túlra még sosem vetődött. Nem járt iskolába, nem tanult meg írni-olvasni, viszont Punta Umbriában senki sem vette észre úgy a halat, mint ő.

Már benne jártak a délelőttben, amikor José egy „dudorra” lett figyelmes a víz felszínén. Először döglött barna delfinnek hitte, ám ahogy közelebb evezett, egyre tisztábban látszott, mígnem félreismerhetetlenné vált: egy holttest lebegett a vízen, arccal lefelé, sárga mentőmellényben, alsótestével a víz felszíne alatt. Valamilyen uniformisban.

Ahogy átnyúlt a csónak széle felett, hogy megragadja a hullát, José orrát megcsapta a bomlás bűze, majd azon kapta magát, hogy belenéz a férfi arcába – vagy inkább abba, ami az arcából maradt. Az állkapcsot szinte teljesen elborították a zöld algák, míg az arc felső része úgy sötédett, mintha megégett volna a napon. Joséban felötlött, hogy a férfi talán megpörkölődött valamilyen tengeri balesetben. Az orráról és az álláról máris lefoszlott a bőre.

José odaintett, és kiáltott a többi halásznak. Ahogy a La Calina közelebb húzódott, Pepe és az emberei odagyűltek a mellvédhez. José felkiáltott nekik, hogy dobjanak le egy kötelet, és húzzák fel a tetemet, de ahhoz „senki nem akart hozzáérni”. José bosszúsan nyugtázta, hogy neki kell partra vinnie. Megragadta az átázott egyenruhát, berángatta a hullát a csónakba, s miközben annak lába még mindig a vízbe lógott, evezni kezdett a part felé. Közben próbálta nem belélegezni a bűzt.

A La Bota („A csizma”) néven ismert partszakaszon José és Pepe felvonszolta a holttestet a dűnékhez. A férfi karjához kapcsolt fekete aktatáska hosszú csíkot hagyott mögöttük a homokban. Végül egy fenyőfa árnyékába fektették a hullát. Gyerekek szaladtak elő a viskókból, hogy a vérfagyasztó látványosság köré gyűljenek. A magas, legalább száznyolcvan centiméteres férfi khakiszínű zubbonyt és viharkabátot viselt, hosszú szárú katonai bakanccsal. A tizenhét éves Obdulia Serrano ezüstláncra függesztett, apró keresztet vett észre a nyakában. A halott római katolikus lehetett.

Obduliát elküldték a partszakaszt védő katonai egység parancsnokáért. A spanyol 72. gyalogos ezred tucatnyi bakája aznap reggel is fel-alá masírozott a parton, éppoly céltalanul, mint máskor, s most a fák között tartott sziesztát. A tiszt kiparancsolta két emberét a holttest őrzésére, nehogy bárkinek is eszébe jusson feltúrni a zsebeit, azzal elcammogott a parton, hogy megkeresse a felettesét.

A dűnék közt megtelepedett vad rozmaring és jakaranda illata sem fedhette el a bomlás bűzét. Legyek döngtek a tetem körül. A katonák próbáltak széllel szembe állni. Valaki elindult szamarat keríteni, hogy elvigyék a tetemet a hat kilométerre fekvő Punta Umbriába. Onnét már csónakon szállíthatták tovább Huelvába. A gyerekek szétszéledtek.

José Antonio Rey María, mit sem sejtve az általa elindított láncreakcióról, újra ellökte kis csónakját a parttól, hogy folytassa a szardíniák keresését.

KÉT HÓNAPPAL KORÁBBAN, az Admiralitás whitehalli épülete alatt, egy apró, dohányfüstös, alagsori helyiségben két férfi töprengett a saját maga által támasztott probléma megoldásán: hogyan teremtsenek valakit a semmiből – egy embert, aki sosem létezett. A fiatalabb férfi magas volt és ösztövér, vastag szemüveggel és gondosan ápolt pilótabajusszal, ami most meg-megrándult az összpontosításban. A másik, elegáns és egykedvű alak, a flotta egyenruháját viselte, és íves pipáját szívta, amely gonoszul pattogott és sziszegett. A fülledt, fold alatti helyiségből hiányzott az ablak, a természetes fény és a szellőzés. A falakat hatalmas térképek borították, a mennyezetet nikotin festette beteges sárgára. Valaha boroshordókat tároltak idelent, manapság a brit titkosszolgálat egyik részlege dolgozott itt, amely négy hírszerző tisztből, hét titkárnőből és gépíróból, hat írógépből, egy sor zárható iratszekrényből, tucatnyi hamutartóból és két titkosított telefonból állt. A 17M részleg olyannyira titkosnak számított, hogy e falakon kívül talán ha húszan tudtak a létezéséről.

Az Admiralitás 13-as irodája titkoknak, hazugságoknak és szóbeszédeknek is otthont adott. Nap mint nap a leghalálosabb és legértékesebb értesülések – dekódolt üzenetek, dezinformációk, ellenséges csapatmozgásokról szóló hírek, sifrírozott kémjelentések és egyéb titkok – özönlöttek ebbe a kis alagsori helyiségbe, hogy elemezzék és értékeljék őket, mielőtt továbbküldik a világ távoli részeibe egy titkos háború muníciójaként.

Ez a két tiszt – Pipa és Bajusz – felelt az ügynökökért és kettős ügynökökért, a kémkedésért és kémelhárításért, hírszerzésért, hamisításért és csalásért; hazug és káros (vagy éppen igaz, de ártalmatlan) értesülésekkel traktálta az ellenséget; önkéntes meg kényszerűségből jelentő vagy éppenséggel képzeletbeli kémeket irányított. Most pedig, amikor a háború újabb szakaszába lépett, olyasvalakit készültek létrehozni, aki alapvetően különbözött minden más kémtől: egy titkos ügynököt, aki nemcsak képzeletbeli, de halott is.

E titkos ügynök meghatározó tulajdonsága a hamissága: pusztán a képzelet műve – fegyver egy olyan háborúban, amely nem a valóság kézzel fogható szintjén, hanem a puskákkal és bombákkal megvívott hagyományos háborútól távol zajlik. A jól ismert háborút hadvezérek vívják harci stratégiával és brutális erőszakkal: ez a támadások és ellentámadások, térképasztalok, statisztikai adatok és hadiszerencse jól ismert világa, fekete-fehérrel és vérvörössel megfestett világ, tele győztesekkel, vesztesekkel és áldozatokkal, jókkal, rosszakkal és halottakkal. Az összecsapásoknak ezen a szintjén túl azonban egy másik, kevésbé látványos háború is zajlik, méghozzá a szürke mindenfele árnyalataiban: az átverések, csábítások és rosszhiszeműség háborúja, csupa álnokság és csapda, amelyben az igazságot – Churchill szavaival élve – „a hazugságok testőrsége” védi. Az emberi képzeletnek ezen a hadszínterén semmi sem az, aminek látszik; fikció és valóság olykor halálos ellenségek, máskor szövetségesek – nem csoda, ha ez vonzza a kifinomult, adaptív és sokszor szélsőségesen eltorzult elméket.

A Punta Umbria homokdűnéi között fekvő férfi is egy ilyen csalás. Hazugságai Londonból Madridon át Berlinbe jutnak, egy fagyos skót tótól egészen Szicília partjáig utaznak, fikcióból valósággá válnak, és az Admiralitás 13-as irodájától meg sem állnak Hitler íróasztaláig.

MÁSODIK FEJEZET.

Csavaros elmék.

A BRIT HADITENGERÉSZETI HÍRSZERZÉS FŐNÖKE, John Godfrey tengernagy a háborús ellenség megtévesztését a horgászathoz, egészen pontosan a műlegyes pisztrángfogáshoz hasonlította. „A pisztrángfogó – írta egy szigorúan titkos feljegyzésben – egész nap türelmesen horgászik. Gyakran váltja a helyszíneket és a csalikat. Ha megriaszt egy halat, előfordulhat, hogy »fél órára pihenteti a vizet«, de ekkor is változatlan marad fő célkitűzése, ti. a hal odavonzása valamivel, amit a csónakból juttat ki.”

Godfrey „pisztrángos emlékeztetője” 1939. szeptember 29-én jutott el a hírszerzés többi vezetőjéhez, amikor a háború még csak alig négy hete zajlott. Godfrey nevében küldték el, de minden ízében magán viselte személyes asszisztense, a későbbi James Bond-regényeket szerző Ian Fleming korvettkapitány kézjegyét. Flemingnek – Godfrey szavaival – „határozott tehetsége” volt a hírszerzői tervezőmunkához, s amint várható, különösen a „meseszövéshez”. Fleming, bár „romantikus rézbőrű indián fantáziálgatásnak” nevezte e terveket, véresen komolyan vette a munkáját. A feljegyzés számos gyakorlati ötletet is közölt a németek megtévesztésére, mint „dezinformációk, hadifortélyok, hamis értesülések továbbítása és a többi”. A rendkívüli képzelőerőről tanúskodó ötletek, miként Fleming későbbi írásai, nemigen tűntek hihetőnek. A feljegyzés maga is elismerte: „Első olvasatra talán fantasztikusnak tűnnek, mindazonáltal magukban hordozzák a nagyszerű elgondolások magvait, és minél tovább tanulmányozzuk őket, annál kevésbé tűnnek fantasztikusnak.”

Maga Godfrey ennél gyakorlatiasabb ember volt: céltudatos, lobbanékony és fáradhatatlan – mintakép a Bond-regények „M”- jéhez. A haditengerészet hírszerzésénél nem akadt senki, aki nála jobban tudta volna, milyen sajátos mentalitás kell a hatékony kémkedéshez és kémelhárításhoz. „A megtévesztés, a kettős ügynökök tartása, a célzott kiszivárogtatások és az ellenség bizalmának felépítése egy kettős ügynök iránt, mind-mind olyan csavaros elmét követelnek, aminek én nem vagyok a birtokában”, írta. Az értesülések beszerzése és a hamis információ elterjesztése meglátása szerint arra emlékeztetett, amikor valaki „egy hosszú szárú kanállal higanyt passzíroz keresztül a rekettyésen”.

A „pisztrángos emlékeztető” ezzel szemben a csavaros gondolkodás mesterműve, benne ötvenegy – helyenként kivitelezhető, máshol eredendően elvetélt – ötlettel arra, hogyan „ültessenek el bizonyos gondolatokat a németek fejében”. Egyebek mellett úgy, hogy a tengeralattjárókat magukhoz vonzó harsány színű labdákat dobnak a tengerbe; palackpostával szétküldik egy képzeletbeli német tengeralattjáró-kapitány Harmadik Birodalmat kritizáló üzeneteit; kommandósokkal teli hamis „kincses hajókat” küldenek ki; vagy a dezinformációt a – „mértékadó és makulátlan” – The Times külön erre a célra készült hamis példányaival terjesztik. A gonoszabb ötletek közé tartozott, hogy bocsássanak vízre konzervnek álcázott úszó bombákat, „rajtuk több nyelvű használati utasítással”, hátha az éhes ellenséges matrózok begyűjtik és megpróbálják felmelegíteni őket, ezáltal felrobbantva saját magukat.

Noha a fenti ötletek egyike sem valósult meg, az emlékeztető mélyén, a lista 28-as pontja alatt feltűnt egy minden ízében fantasztikus elgondolás. Az „Egy javaslat (nem túl kedves)” cím alá Godfrey és Fleming ezt írta: „Az alábbi javaslat Basil Thomson könyvén alapul: egy pilótának beöltöztetett holttestet a zsebében sürgönyökkel le lehetne dobni a partra, mintha elromlott volna az ejtőernyője. Amennyire tudom, a haditengerészet kórházából nem nehéz beszerezni holttestet, bár ennek természetesen frissnek kell lennie.”

Basil Thomson – Tonga egykori miniszterelnök-helyettese, a sziámi király tanítója, a dartmoori börtön volt igazgatója, rendőr és regényíró – az első világháború idején kémelhárítóként szerzett magának hírnevet: a Scotland Yard bűnügyi nyomozó hivatalának és a fővárosi rendőrség különleges alakulatának fejeként önmagának tulajdonította (tegyük hozzá, csak részben jogosan) azoknak a német kémeknek a leleplezését, akiket elfogásuk után rendszerint kivégeztek. Kihallgatta Mata Harit (azt a következtetést vonta le, hogy ártatlan), és közreadta az ír nacionalista forradalmár, Sir Roger Casement „Fekete Naplóját”, amelyben kiteregette homoszexuális kalandjait (Casementet utóbb hazaárulás vádjával bíróság elé állították és kivégezték). Thomson a megtévesztés korai mesterének számított, s nemcsak a szakmai életében: 1925-ben a nagy tekintélyű rendőrfőnököt egy londoni parkban közszemérem elleni vétségen érték Thelma de Laval kisasszonnyal, amiért is öt font bírságot kellett fizetnie.

Miközben kémeket leplezett le, szakszervezeti vezetőket figyeltetett meg és prostituáltakkal érintkezett („tényfeltáró” célzattal, amint a bíróságon kifejtette), Thomsonnak arra is maradt ideje, hogy megírjon tizenkét bűnügyi regényt. Thomson hőse, Richardson nyomozó egy bajban lévő úrhölgyekkel, hidegvérű arisztokratákkal és brit gyarmatosítás után kiáltó, békétlen külföldiekkel teli világban mozgott. A legtöbb Thomson-regény, mint a Halál a fürdőszobában vagy a Richardson újra tarol könnyen felejthető, ám az 1937-ben megjelent A kalapos kalapja (The Milliner’s Hat Mystery) a bugyuta cím ellenére elültetett egy fontos magvat. A regény egy viharos éjszakán kezdődik, amikor egy pajtában halott férfira bukkannak, akit a zsebéből előkerült iratok „John Whitakerként” azonosítanak, a jó detektív azonban briliáns nyomozómunkával feltárja, hogy a halott ember iratai egytől egyig hamisak: a névjegyei, a számlái, de még az útlevele is, amelyből az eredeti nevet egy különleges tintaeltávolító segítségével kitörölték, hogy a helyébe egy hamisat írjanak. „Ismerem ezt az anyagot, sokat használták a háborúban – állapítja meg Richardson nyomozó. – Nyom nélkül kiszedi a tintát bármilyen iratból.” A regény hátralévő része terjengősen számol be a halott valódi kilétének felderítéséről.

„Bármilyen képtelennek tűnjék egy történet, nekünk utána kell járnunk – jelenti ki magabiztosan Richardson nyomozó. – Csakis így juthatunk el az igazsághoz.” Richardson nyomozó mindig ilyeneket mond.

A kalapos kalapja nem nevezhető a detektívregények klasszikusának. Az olvasókat nem hatották meg Richardson nyomozó erőfeszítései, a kötet csak alig néhány példányban kelt el, a halotthoz kapcsolt hamis személyazonosság ötlete azonban megragadt Ian Flemingben, aki nagy könyvbarátként Thomson valamennyi művét begyűjtötte – az egyik regényíró fejéből így kerülhetett át az eljövendő regényíró fejébe, majd onnét 1939-ben, Basil Thomson halálának évében a nácikkal ádáz hírszerző háborút folytató brit kémfőnökök fejébe is.

Godfrey, a pisztrángfogó tengernagy semmit sem szeretett annyira, mint a szövevényes történeteket, és tudta, hogy a legjobbak igazak is. Később így írt: „A második világháború érdekesebb, szórakoztatóbb és árnyaltabb példákat hozott a hírszerzői munkára, mint amilyeneket bármelyik regényíró ki tudna találni.” Közel négy éven át szunnyadt ez a „nem túl kedves” javaslat, mint a horgász/kémfőnök által kivetett csali, s csak arra várt, hogy ráharapjanak.

1942. SZEPTEMBER VÉGÉN HIRTELEN izgatottság lett úrra a brit és amerikai hírszerző körökön, amikor egy ideig úgy tűnt, a németek tudomást szereztek Francia-Észak-Afrika tervezett megszállásának időpontjáról. Szeptember 25-én, a Spanyolország atlanti partvidékén fekvő Cádiznál, egy Plymouthból Gibraltárra tartó brit Catalina FP119-es hidroplán heves viharba került, ami végzett mindhárom utassal és a héttagú legénységgel. Az utasok között volt James Hadden Turner számvivőtiszt, a Királyi Haditengerészet futára is, aki Gibraltár kormányzójának vitt levelet, amely szerint Dwight Eisenhower tábornok, a szövetséges haderők főparancsnoka közvetlenül az offenzíva előtt a Sziklára érkezik, „ennek céldátumát pedig november 4-ben határozták meg”. Egy másik, szeptember 21-ére datált levél további részleteket tartalmazott a küszöbönálló észak-afrikai invázióval kapcsolatban.

A holttesteket Cádiztól délre, La Barrosánál vetette partra a tenger, így a spanyol hatóságok kezébe kerültek. Huszonnégy óra múltán Turner teteme – a még ekkor is a zsebében lapuló levéllel együtt – a spanyol admiralitás jóvoltából a cádizi brit konzulnál kötött ki. Noha Spanyolország a háború közepette is megőrizte semlegességét, a szövetségeseket nem hagyta nyugodni a gondolat, hogy Francisco Franco tábornok még lepaktálhat Hitlerrel. A spanyol közvélemény jó része a tengelyhatalmakat támogatta, sok spanyol tiszt kapcsolatban állt a német hírszerzéssel, s különösen a cádizi térségről lehetett tudni, hogy a német kémtevékenység melegágya. Lehetséges, hogy a levél és benne a szövetséges támadás időpontja az ellenség kezébe került? Eisenhowert állítólag „rendkívül nyugtalanította” az eshetőség.

Észak-Afrika megszállását, a Fáklya hadműveletet ugyanis hónapok óta tervezték. George Patton vezérőrnagynak október 23-án kellett elindulnia Virginiából a Nyugati Hadműveleti Csoport harmincötezer emberével a Francia-Marokkó területén fekvő Casablanca felé, miközben a brit erők a francia-algériai Orant támadják, egyesített szövetséges erők pedig elfoglalják Algírt, A németek bizonyosan tudtak a készülődő offenzíváról: az elfogott levélből tudomást szerezhettek a hadművelet időpontjáról és arról, hogy Gibraltár, mint a Földközi-tenger és Észak-Afrika kapuja, kulcsfontosságú szerepet játszik benne.

A spanyol hatóságok ugyanakkor biztosították a briteket, hogy Turner tetemét „nem bolygatták meg”. A szakértők Gibraltárra repültek, hogy tüzetes vizsgálatoknak vessék alá a holttestet és a levelet. A boríték fülét rögzítő négy pecsét felnyílt, vélhetően a tengervízzel való érintkezéstől, az írás pedig a legalább tizenkét órányi ázást követően is „kellően olvasható” maradt, mindazonáltal a szakértők arra a következtetésre jutottak, hogy a szövetségesek fellélegezhetnek. Amikor felnyitották Turner kabátját, hogy kihúzzák mellényzsebéből a levelet, a szakértők megfigyelték, hogy a gomblyukakból és gombok furataiból homokszemek hullnak ki, amelyek akkor kerültek ezekre a helyekre, amikor a víz partra mosta a holttestet. „Aligha valószínű – állt a brit szakvéleményben –, hogy bármelyik ügynök pótolta volna ezeket a homokszemeket, miután visszagombolja a kabátot.” Spanyolországban okos német kémek dolgoztak, de ennyire azért nem okosak. A titkot biztonságban tudhatták.

A britek gyanakvása mégsem nélkülözött minden alapot. A Catalina lezuhanásának áldozatai között volt Louis Daniélou, a francia szabadcsapatok „Clamorgan” fedőnév alatt dolgozó hírszerző tisztje is, aki az ellenséges vonalak mögött zajló titkos brit akciókat koordináló Különleges Hadműveleti Parancsnokság (SOE) megbízását teljesítette. Daniélou az útra magával vitte jegyzetfüzetét, valamint egy szeptember 22-re datált francia nyelvű dokumentumot, ami ha érintőlegesen is, de utalt a brit észak-afrikai támadásának célpontjaira. Az elfogott és megfejtett rádióüzenetekből kiderült, hogy ez az információ valóban eljutott a németekhez. „Mindezek az iratok, bennük az észak-afrikai prominens személyek [értsd: ügynökök] listájával és az itteni szervezetünkkel kapcsolatos értesülésekkel, valamint egy jegyzetfüzettel együtt fénymásolás útján az ellenség kezébe kerültek.” Egy meg nem nevezett olasz ügynök megszerezte és a németek kezére játszotta a lemásolt dokumentumokat, ám utóbbiak tévesen úgy gondolták, hogy az értesülés „semmivel sem fontosabb a többi információtöredéknél”, amellett arra is gyanakodtak, hogy „a dokumentumokat nagy valószínűséggel megtévesztésből helyezték el”.

Az Atlanti-óceánból tehát egy fontos értesülés egyenesen a németekhez került – szerencse, hogy nem tulajdonítottak neki nagyobb jelentőséget. „Ez azt jelezte: a spanyolokban megbízhatunk, hogy továbbadják, amit találnak, és számíthatunk erre a nem semleges viselkedésre.” Megnyílt egy titkos hírszerzői csatorna a németek felé, amit a britek még a maguk hasznára fordíthattak.

Az incidens nemcsak felrázta a háborús hírszerzés vezetőit; egyikük csavaros elméjébe a hírszilánk beékelődött, és tartósan ott is maradt. Ez a csavaros elme egy bizonyos Charles Christopher Cholmondeley-hez, a RAF, a Királyi Légierő huszonöt esztendős hadnagyához tartozott, aki másodállásban a Biztonsági Szolgálatnál, az MI5-nál dolgozott; született különc volt, de egyúttal e különös és szövevényes háború egyik leghatékonyabb harcosa is. Cholmondeley (ejtsd: csámli) vastag, kerek szemüveglencséken át, tűhegyesre viaszozott, tizenöt centis bajszának, védelméből szemlélte a világot. Közel 190 centis magasságával és 45-ös lábával mintha sosem töltötte volna ki teljesen az uniformisát, miközben különös, gázlómadárra emlékeztető léptekkel haladt, „menet közben emelgetve a lábfejét”.

Cholmondeley mindig is kalandra vágyott. Még a Canford iskola tanulójaként belépett az Általános Iskolások Földrajzi Társaságába, hogy segítsen feltérképezni Finnország és Új-Foundland ismeretlen tájait: sátorban lakott, csokis-mentás sütin élt, és felfedezett egy új cickányfajhoz tartozó egyedet, amely a hálózsákjában szenvedett ki – s közben élvezte a kaland minden egyes percét. Oxfordban földrajz szakon tanult, tiszti iskolára jelentkezett, és 1938-ban sikertelenül kérte felvételét a szudáni hadtestbe. Rövid ideig a Királyi Futárszolgálatnál dolgozott: üzeneteket továbbított a világszerte megtalálható brit követségek és konzulátusok között, mintegy ugródeszkaként a hírszerzői karrier előtt. Felmenői közül a legnagyobb ismertségre anyai nagyapja, Charles Leyland tett szert, aki megajándékozta a világot a Leyland-ciprussal (Cupressocyparis leylandii), megannyi kertvárosi sövényvita tárgyával, Cholmondeley azonban még ennél is becsvágyóbb álmokat dédelgetett: kém, katona, de legalábbis gyarmati tisztviselő akart lenni valamely távoli és egzotikus országban. Miután a fivére, Richard odaveszett Dunkerque-nél, még eltökéltebben vágyott az akcióra, az izgalomra, s ha elkerülhetetlen, a hősi halálra.

Cholmondeley igazi kalandorlelkülettel született, ám ugyanezt nem lehetett elmondani sem a fizikumáról, sem a szerencséjéről. 1939 novemberében ugyan kinevezték a légierő tisztjének, rossz látása miatt azonban egy percet se repülhetett, ahogyan olyan pilótafülke sem akadt, ahová behajtogathatta volna ösztövér alakját.

„Szörnyű csapás volt ez”, állította a nővére. Cholmondeley nem szárnyalhatott büszke magaslatokban, ahogyan remélte, ehelyett a háború egész idejére megrekedt a földön, ahol hosszú lábaival egy íróasztal alatt szorongott. Mindez talán megtörte volna egy kevésbé elszánt ember akaratát, Cholmondeley azonban minden képzelőerejét és lendületét a hírszerzői munkába fektette.

1942-re ideiglenes repülőhadnagyi rangot szerzett a RAF Hírszerző és Biztonsági Hivatalánál, az MI5 rendelkezési állományában. Tommy Argyll Robertson MI5-főnök – akit neve kezdőbetűi után mindenki ,,Tar”-ként ismert, s aki a brit hírszerzésben az elfogott ellenséges kémeket mint kettős ügynököket tartó B1A részleget is vezette – „ötletemberként” vette fel Cholmondeley-t, ezt a „rendkívüli és elragadó” egyéniséget, aki szabadidejében veterán autókat újított fel, a rovarok párzási szokásait tanulmányozta, és fogolyra vadászott a revolverével, miközben választékos modorú, hibátlan, már-már kórosan visszahúzódó és titkolózó úriember benyomását keltette. Cholmondeley jellegzetes alakja lett a Whitehallnak, ahogy járás közben karjaival verdesett, és úgy ugrándozott a kövezeten, mint egy hatalmas röpképtelen madár, de minden különössége ellenére a kémkedés legnagyobb stratégái közé tartozott.

Cholmondeley ötletei között szép számmal akadtak eredendően elvetéltek. Egy hírszerző társa szavaival „azon eredeti és leleményes elmék közé tartozott, akik örökké előállnak valami fantasztikus elképzeléssel – sokszor olyan leleménnyel, amit lehetetlen kivitelezni, vagy csak annyira összetetten, hogy az megkérdőjelezi a hatékonyságot, néhanapján mégis egészen briliáns a maga egyszerűségében”. Miként Fleming a haditengerészet hírszerzésénél, Cholmondeley is azt a feladatot kapta, hogy képzelje el az elképzelhetetlent, majd próbálja közelíteni a valósághoz. Hivatalosan titkárként dolgozott a kettős ügynökök felügyeletével megbízott szigorúan titkos XX vagy Húszas Bizottságnál, amely nevét részben a két római szám által alkotott markáns jelképnek köszönhette (a kettős kereszt angolul „double-cross”, ami igeként annyit tesz: átejteni, becsapni valakit – a ford.) – de ugyanígy főhajtás lehetett Charlie Chaplin előtt is, aki 1940-es A diktátor című szatirikus filmjében a horogkereszt mintájára „XX”-es zászlót használt. A Húszas Bizottság a szikár és aszkétikus oxfordi professzor, John Masterman irányítása alatt szerdánként gyűlt össze az MI5 St. James Street 58-as szám alatti irodájában, hogy kiértékelje a Tar Robertson által vezetett kettős ügynöki hálózatot, új megtévesztéseket dolgozzon ki, és eltervezze, hogyan tudassa az ellenséggel a legnagyobb károkat okozó dezinformációkat. Tagjai a haditengerészet, a hadsereg és a légierő hírszerzése mellett az MI5 és MI6 tagjaiból kerültek ki. A nagykutyák heti találkozóin részt vevő titkárként és az MI5 képviselőjeként Cholmondeley a háború legtitkosabb akcióiról értesült; Godfrey és Fleming 1939-es emlékeztetőjét is olvasta a „nem túl kedves” javaslattal, hogy a dezinformáció továbbítására használjanak egy halottat. A Cádiz közelében lezuhant Catalina igazolta, hogy a terv akár be is válhat.

1942. október 31-én – alig egy hónappal azután, hogy Turner hadnagy holttestét partra vetette a tenger a spanyol parton – Cholmondeley „Trójai faló” fedőnévvel a Húszas Bizottság elé terjesztette a maga önálló javaslatát, „egy tervet a szigorúan titkos természetű dokumentumok ellenségnek történő átjátszására”, amelyben alapjában véve a „pisztrángos feljegyzésben” körvonalazott ötletet bontotta ki:

Szerzünk egy holttestet az egyik londoni kórházból (békebeli átlagára tíz font); ezután felöltöztetjük egy megfelelő rangú katonai, tengerész-vagy pilótaegyenruhába. A tüdejét megtöltjük vízzel, a dokumentumokat a belső zsebébe helyezzük. A holttestet ezután a Partvédelmi Parancsnokság egy repülőgépe ledobja a megfelelő helyen, ahol az áramlás nagy valószínűséggel ellenséges területre sodorja. A holttest megtalálásakor az ellenség azt vélheti, hogy egy brit repülőgép lezuhant vagy kényszerleszállást hajtott végre, és ez az egyik utasa. A futár nem feltétlenül jut át, de amennyiben ez sikerül, a dokumentumok formájában továbbadott információ messze titkosabb lehet, mintha bármely szokványos B1A csatornán továbbítanánk.

Az ügynököket és kettős ügynököket megkínozhatják vagy átállíthatják, kényszerrel rávehetik az általuk hordozott információ hamisságának felfedésére, egy halott viszont sosem beszél.

Miként Cholmondeley legtöbb elgondolása, ez is egyszerre tűnt elképesztően egyszerűnek és szélsőségesen problémásnak. Miután nagy vonalakban ismertette a modern kori trójai faló ötletét, maga Cholmondeley mutatott rá az esetleges buktatókra. A boncolás felfedhette, hogy az áldozat nem fulladásos halált halt; a „rakományt” szállító gépet elfoghatták. Ha találnak is megfelelő holttestet, azt „egy valóságos tiszt dublőrévé” kell átformálniuk. A Húszas Bizottság egyik tagja arra is rámutatott, hogy bármilyen magasságból dobják ki, a tetem óhatatlanul károsodásokat szenved, márpedig „a halál után keletkezett sérüléseket mindig fel lehet ismerni”. Ha a tetemet úgy helyezik el, hogy a víz ellenséges vagy ellenség által megszállt területen vesse partra, mondjuk Norvégiában vagy Franciaországban, minden lehetőség fennáll „a német tudósok által végrehajtott teljes és alapos halottszemlére”. A katolikus országok azonban hagyományosan idegenkednek a boncolástól, és Spanyolország meg Portugália, ha névleg semleges is maradt, egyaránt a tengelyhatalmak felé húzott. „Közülük egyértelműen Spanyolországban nagyobb az esély arra, hogy a dokumentumokat átadják, de legalábbis megmutassák a németeknek.”

Cholmondeley ideája egyszerre volt új és régi. Már az általa választott fedőnév is utalt rá, milyen történelmi hagyományokkal rendelkezik. Odüsszeusz talán elsőként adott az ellenségnek tetszetősen csomagolt ajándékot, benne a lehető legkellemetlenebb meglepetéssel, de jócskán akadt követője. Hírszerzői zsargonban a dezinformáció megrendezett baleset útján történő továbbítására külön kifejezést is alkottak: „hátizsákos trükk”.

A hátizsákos trükköt Richard Meinertzhagen ornitológus, antiszemita cionista, vadász, svindler és brit kém találta ki. A bölcsesség hét pillére című művében Meinertzhagen kortársa, T. E. Lawrence (Arábiai Lawrence) rajzolt hatásos képet erről a kivételes és kivételesen kellemetlen emberről: „Meinertzhagen alapos volt. Logikus és mélyen idealista ember, akit erősen áthatott a hit, hogy akár az ördöggel is cimborálhat a jó cél érdekében. Stratéga volt, geográfus, csendben nevető mesteri elme, aki kéjes örömét lelte az ellenség (vagy a barát) durva tréfákkal való megtévesztésében. Hasonló örömet talált a bekerített németek fejének szétloccsantásában – egyesével, valamely afrikai furkósbotját használva. Ösztönei kielégítését különösen erőteljes testfelépítés és barbár-kegyetlen agy szolgálta.”

1917-ben Sir Edmund Allenby vezetésével a brit hadsereg kétszer is megtámadta a gázai törököket, de az erős ellenállás elzárta előle a Jeruzsálemhez vezető utat. Allenby ekkor úgy döntött, a keleti Beér-Seba felől indítja meg a következő offenzívát, miközben azt remélte, a törökök az újabb támadást is a leglogikusabb célpontnál, Gázánál várják. E meggyőződés elültetését Richard Meinertzhagen őrnagytól, Allenby hírszerző csapatának egyik tisztjétől várták.

Meinertzhagen tudta: a hatékony átverés kulcsa nem csupán az, hogy leplezzük valódi szándékunkat – arról is meg kell győznünk az ellenséget, hogy valódi szándékunkkal éppen ellentétes dolgot tervezünk. Ennek jegyében megtömött egy hátizsákot hamis iratokkal, egy naplóval és húsz font készpénzzel, majd az egészet összekente egy ló vérével, azzal kilovagolt a senki földjére, mígnem egy török lovas járőr rálőtt. Akkor rágörnyedt a nyeregre, mint aki megsebesült, majd miután eldobta a hátizsákját, távcsövét és puskáját, visszaügetett a brit vonalakhoz. Az egyik levelet (amit Meinertzhagen nővére, Mary írt) úgy állították be, mintha a hátizsák tulajdonosának felesége küldte volna, hogy csöpögős Edward-kori érzelgősséggel számoljon be fiuk születéséről: „Ég veled, kedvesem! A nővér szerint nem fáraszthatom magam azzal, hogy túl hosszan írok… A kisbaba is milliónyi csókot küld az apukájának!” Meinertzhagen ezt követően eljátszotta, mintha lázas hajtóvadászat folyna az elveszett hátizsák után. Egy szendvicset az elveszett, dokumentumokra utaló napiparancsba csomagoltak, majd az ellenséges vonalak közelében hagyta, mintha csak egy óvatlan járőr ejtette volna el. Még magának Meinertzhagennek is meg kellett jelennie egy (nem létező) vizsgálóbizottság előtt, hogy számot adjon az elveszett hátizsákról.

A törökök készségesen össze is vonták erőiket Gázánál, miközben Beér-Sebától két hadosztályt is átvezényeltek. 1917. október 31-én a britek újra támadtak, és Beér-Sebánál könnyedén felőrölték a gyér török ellenállást; decemberre el is foglalták Jeruzsálemet. Meinertzhagen azzal büszkélkedett, hogy hátizsákos trükkje egyszerre volt „könnyű, kiszámítható és költségkímélő”, ugyanakkor a győzelemben szerepe lehetett egy másik ördögi Meinertzhagen-cselnek is: a török vonalak mögött százával dobtak le ópiumos cigarettákat. Egyes történészek vitatják is, hogy a hátizsákos trükk annyira sikerült, mint azt Meinertzhagen állította. Lehet, hogy a törökök hagyták magukat lóvá tenni – de az is előfordulhat, hogy egyszerűen csak beszívtak.

A cselt a második világháború idején már továbbfejlesztett változatban használták. Az 1942-es Alam Halfa-i ütközet előtt egy hullát helyeztek el az egyik felrobbantott felderítőautóban, a kezében egy térképpel, azon pedig egy sivatagon átvezető „könnyen járható” útvonallal, hátha Rommel errefelé küldi a tankjait, és beleragad a futóhomokba; majd a téma másik variációjaként Ciprus hamis védelmi tervét játszották át egy kairói nőnek, akiről tudni lehetett, hogy kapcsolatban áll a tengelyhatalmak hírszerzőivel. A legújabb változatot – a történelmi sorsszerűség igazolására – Peter Fleming, Ian Fleming bátyja dolgozta ki, aki hírszerző tisztként szolgált Archibald Wavell tábornok, a távol-keleti egyesített szövetséges haderők akkori főparancsnoka alatt. Peter, aki osztozott öccsével a termékeny képzelőerőn, és máris sikeres írónak számított, megalkotta a hátizsákos trükk „Hiba” fedőnévre keresztelt saját változatát, hogy meggyőzze róla a japánokat: a burmai visszavonulás során maga Wavell is megsebesült, ezért fontos iratokat hagyott hátra egy autóban. 1942 áprilisában a hamis dokumentumokat és Wavell lányának egy fotóját magánlevelek, regények és más személyes tárgyak társaságában egy zöld Fordba helyezték, majd az autót lelökték az Irrawaddy folyó völgyének egyik szakadékába, nem messze az előretörő japán alakulatoktól. A Hiba hadművelet remek mulatságnak bizonyult, de „semmi sem bizonyítja, hogy a japánok figyelemre méltatták volna az autót, nem hogy annak tartalma alapján bármilyen következtetésre jutottak volna”.

A hátizsákos trükknek ez volt a legnagyobb hátulütője: mélyen beépült a hírszerzői legendakörbe, és forrásként szolgált számos színes anekdotához, de jóformán semmi sem bizonyította, hogy valaha is működött.

HARMADIK FEJEZET.

A 13-as szoba.

JOHN MASTERMAN, A HÚSZAS BIZOTTSÁG igazgatója szabadidejében szintén bűnügyi regényeket írt, amelyekben mindig szerepelt egy oxfordi professzor, mint ő maga volt, és egy Sherlock Holmes stílusú detektív. A Cholmondeley által felvázolt terv alighanem Masterman írói vénájára apellált, hiszen jelenetről jelenetre kellett felépíteni a rejtélyt, amit azután a megadott nyomok alapján a németek megoldhattak. Így, bár lehettek rossz érzései a kivitelezhetőséget illetően, a Húszas Bizottság utasította Cholmondeley-t, hogy tárja fel annak lehetőségét, bevethető-e a „trójai faló” valamelyik hadszíntéren.

A kémek, akárcsak a tábornokok, mindig az utolsó ütközetet vívják meg újra. A tengelyhatalmi hírszerzés elmulasztotta hasznosítani az eredeti dokumentumokat, amikor azok Turner hadnagy holttestével együtt partra vetődtek, pedig így előre láthatta volna a Fáklya hadműveletet, nem tűnt azonban valószínűnek, hogy még egyszer elköveti ugyanezt a hibát. „A németek, akiknek van okuk bánni, hogy az észak-afrikai partraszállás ilyen készületlenül érte őket, legközelebb nem veszik félvállról a szövetségesek stratégiai fontosságú dokumentumait, ha és amikor azok birtokába kerülnek.”

Miután a holttestnek a tengeren kellett érkeznie, a hadművelet elsősorban a flotta hatáskörébe tartozott, ezért a Haditengerészet Hírszerző Hivatala által a Húszas Bizottságba delegált Ewen Montagu korvettkapitányt bízták meg azzal, hogy segítsen Cholmondeley-nak kidolgozni az ötletet. Korábban Montagu is olvasta a „pisztrángos feljegyzést”, „határozottan támogatta” az elképzelést, sőt önként vállalkozott, hogy „belemegy a szükséges holttest megszerzésének kérdésébe, az orvosi problémákba és egy terv kialakításába”.

Ewen Montagu jórészt a véletlen folytán került Cholmondeley mellé, mégis alkalmas választásnak bizonyult: a munkamániás ügyvéd szervezőképessége és a részletek iránt tanúsított figyelme tökéletesen kiegészítette Cholmondeley „termékeny elméjét”. S amíg Cholmondeley megmaradt esetlenségében bájos jelenségnek, addig Montagu egyszerre volt sima modorú és szardonikus, kifinomult, romantikus és tündöklően intelligens.

Ewen Edwin Samuel Montagu negyvenkét évvel korábban látta meg a napvilágot, Swaythling báró középső fiaként és egy bámulatosan gazdag zsidó bankárcsalád sarjaként. Életének első fele szinte zavartalan kényelemben telt, mind materiális, mind intellektuális értelemben. „Emlékeim szerint szüntelen boldogságban éltünk – írta, amikor visszatekintett korai éveire. – Minden szempontból szerencsések voltunk.”

Montagu nagyapja, a családi vagyon forrása, Samuelről változtatta nevét az előkelőbb hangzású Montagura, ami az alábbi kis gonosz limericket ihlette Hilaire Bellocban:

Montagu, Swaythling első bárója,

A nevét mindenki csak így tudja,

De ha majd lent az ördögnek felel,

Azt mondja, a tisztes nevem Samuel.

S bár ez mégsem ugyanaz,

Mögötte ugyanaz a gaz.

Ewen atyja megörökölte a bankot, és még több pénzt keresett. Nagybátyja, Edwin politikai pályát választott, indiai államtitkár lett. A családi otthon, ahová Ewen Montagu 1901-ben született, hatalmas palotaként terpeszkedett Kensington szívében, a Kensington Court 28. szám alatt. A hall falait spanyol bőrrel borított panelek díszítették; a „kis étkezőben” huszonnégy főre terítettek, míg a nagyobb fogadásokat a XVI. Lajos-kori szalonban rendezték, selyemkárpitos székek és art deco stukkódíszek között, egy lehetetlen méretű „remekmívű csillár” alatt. A Montaguk esténként éltek igazán – fényűzően. Ewen emlékei szerint mindennapos vendégeik közé tartoztak az „államférfiak (britek és külföldiek), diplomaták, tábornokok, tengernagyok stb.” Az ilyen alkalmakon a házigazda tisztét „apa” (nagydarab, szakállas és komor), „anya” (törékeny, művészi hajlamú és fáradhatatlan) és „nagymami”, az özvegy Lady Swaythling látta el, aki Ewen jellemzése szerint úgy festett, mint egy „megelevenedett drezdai porcelán”, s „miként a legtöbb nő az ő helyzetében, a kisujját se mozdította semmiért”.

Ewen és testvérei szolgáktól és kincsektől körülvetten nőttek fel, a kor ideológiai áramlataiból mégis mindnyájan másként kerültek ki. A legidősebb fiú, Stuart olyan pöffeszkedő és fantáziátlan lett, amilyen csak egy angol arisztokrata örökös lehet, miközben Ewen öccse, Ivor olyannyira elutasította az úri kiváltságokat, hogy a későbbiekben elkötelezett kommunistává, a brit asztalitenisz úttörőjévé, a ritka egérfajok gyűjtőjévé és radikális filmessé vált.

A házat hidraulikus felvonóval is felszerelték, amit a Montagu gyerekek sosem használtak. „A szolgák felvonójaként arra a célra épült, hogy a tálcák, szennyeskosarak és maguk a szolgák láthatatlanul jussanak keresztül az úri társaság felségterületein, ahol mérhetetlen alantas lényük botránykő lett volna.” A szolgák száma legalább húszra rúgott (habár senki sem számolta meg), beleértve a komornyikot és a két lakájt, a szakácsot és a konyhalányokat, két cselédet, anya saját öltöztetőjét, a nörszt és a dajkát, a nevelőnőt, a titkárt és a kocsist, a lovászt és a két sofőrt. „Ha valaki ilyen gazdag családba születik, körötte a sok szolgával, az alapvetően meghatározza az életet”, írta a középső fiú.

Ewen a Westminster Schoolba járt, ahol cilindert és frakkot viselt, remek oktatást kapott, és csak nagy ritkán verték meg. Mielőtt a cambridge-i Trinity College-ra került, eltöltött egy évet a Harvardon, ahol angol irodalmat tanult, emellett úgy kiélvezte a dzsesszkorszakot, hogy a Nagy Gatsby is belesápadt volna: táncolt és fittyet hányt az „idióta” szesztilalomra, miközben kizárólag gazdag és híres emberekkel érintkezett. Saját vasúti kocsiján beutazta Amerikát: járt New Yorkban, a Niagara-vízesésnél, a Grand Canyonnál és Hollywoodban, ahol beszámolója szerint „olyan társasági életet élt, amilyet a filmeken lehetett látni”. A tapasztalat Montagut egész életére Amerika elkötelezett hívévé tette. „Óriási hálát éreztem az amerikaiak felé az irántam tanúsított kedvességükért, és úgy éreztem, ha kisebb mértékben is, de meg kell próbálnom ezt visszafizetni nekik.”

Cambridge-ben folytatódott a gondtalan élet. A többi diákkal ellentétben Ewennek személyes sofőrje volt, meg egy 1910-es, kétüléses Lancia sportkocsija, amit „Steve” névre keresztelt. Golfozott és evezett, eközben a kor diszkrét, gardedámmal körített modorában tette a szépet a társadalmi és vallási szempontból hozzá illő lányoknak. Belekóstolt a munkáspárti politizálásba, rövid ideig egy radikális lapot is szerkesztett, a szélsőséges baloldali gondolkodást azonban meghagyta az öccsének, Ivornak, aki egy évvel később került Cambridge-be, és máris a legjobb úton járt afelé, hogy meggyőződéses marxista legyen. Személyiségük és politikai meggyőződésük különbsége ellenére Ewen és Ivor közeli barátságot ápolt. „Mi hárman nem is különbözhettünk volna jobban”, írta Ewen. Stuart „máris egy bankár mentalitásával bírt”, míg Ewen és Ivor nem szándékozott követni a családfő által kitaposott utat. „Sokkal közelebb álltunk egymáshoz, mint bármelyikünk is Stuarthoz, miután sokkal több volt a közös érdeklődési területünk.”

Cambridge-ben pedig nem akadt más dolguk, mint „jól érezni magukat, és időről időre dolgozni”, miközben arra is szakítottak időt, hogy felfedezzék az asztaliteniszt. Ivor hihetetlenül jól játszott, s miután ekkortájt még nem léteztek elfogadott szabályok, megalapította az Angol Pingpong Szövetséget. Jacques, a sportszergyártó, megneszelte a szárnyait bontogató klub létezését, és sértődötten rámutatott, hogy a cég levédette a pingpong elnevezést. Ewen emlékei szerint: ,Javasoltam [Ivornak], hogy válasszon másik nevet, s ahogy egymás közt megvitattuk a lehetőségeket, egyikünk előállt az asztalitenisszel.” Ivor 1926-ban megalapította a Nemzetközi Asztalitenisz Szövetséget, amelynek az elkövetkező negyvenegy esztendőben az elnöke maradt.

A Montagu fivérek egy másik, kevésbé történelmi jelentőségű cambridge-i vállalkozása a Sajtevők Ligájának megalapítása volt. Ivor és Ewen, aki egyformán szenvedélyesen szerette a sajtot, külön klubot hozott létre a lehető legegzotikusabb sajtfélék behozatalára és megkóstolására, készüljenek azok tevetejből, közel-keleti kecsketejből vagy akár a hosszú szarvú afgán juh tejéből.

„Legnagyobb becsvágyunk volt, hogy bálnatejből készült sajtot szerezzünk”, írta Ewen, aki e célból felvette a kapcsolatot egy bálnavadász céggel, hogy „amennyiben egy anyabálnát megölnek, a tejét érleljék sajttá és küldjék el”.

Montagu a kivételezett arisztokraták életét élte Cambridge-ben, de máris bontogatni kezdte intellektuális szárnyait (kivált azt a képességét, hogy „behatóan, kevés pihenéssel vagy alvás nélkül tanulmányozzon valamit”), ami előbb ügyvédként, majd hírszerző tisztként vált a hasznára. Szívóssá edzette testét is. Amikor egyszer kilovagolt vadászni, a lába kicsúszott a kengyelből, ami azután felcsapódott, ahogy a lova kifarolt – a vas hosszan felsebezte az állát és kiütötte öt fogát. Egy másik vadász felvette Ewen egyik kihullott fogát. „Zsebre tettem, és tovább lovagoltam.” A baleset nyomán lett féloldalas a mosolya – amit elbűvölően, ám takarékosan használt –, és kapott hasznos fogászati hidat, amelyre felakaszthatta a pipáját.

Ewen még az egyetemen eljegyezte Iris Solomont. A frigy sok szempontból nem is lehetett volna tökéletesebb: Solomon J. Solomon portréfestő hihetetlenül eleven és intelligens lánya épp a megfelelő angolszász-zsidó gyökerekkel bírt. Ewen és Iris 1923-ban házasodott össze. Hamarosan megszületett fiuk, akit egy leány követett.

Az 1920-as és 1930-as években, a két világháború közti aranykorban, a fiatal ügyvéd és neje felhőtlen boldogságban élt. Â legtehetősebb arisztokraták társaságába jártak, hétvégeken pedig ellátogattak Townhillbe, a Montaguk Southamptonhoz közeli birtokára, ahol huszonöt kertész gondozta a Gertrude Jekyll által tervezett díszparkot, és ahol fácánra lődöztek, vadásztak vagy asztaliteniszeztek. Nyaranta Ewen tizennégy méter hosszú jachtján a Wight sziget melletti szorosban, a Solentben vitorláztak; telente Svájcban síeltek. Ewen mindennél inkább szeretett horgászni a folyóban és a townhilli halastavakban: követte a felfelé úszó tengeri pisztrángokat; túljárt a hegyi patakokban és a birtok tavaiban élő agyafúrt kis barna pisztrángok eszén. Később úgy emlékeztek rá, mint „az ország egyik legjobb műlegyes horgászára”, amit ő szerényen visszautasított azzal, hogy „sosem volt jobb középszerű, ám lelkes horgásznál”. Montagu számára nem létezett nagyobb mulatság, mint „a hal kifárasztásának izgalma és öröme”.

Ivor Montagu mindeközben egészen más utat járt be. Huszonkét esztendős korára megalapította az Angol Asztalitenisz Szövetséget, és kiadta a Table Tennis Todayt, Sidney Bernsteinnel megalapította a Brit Filmszövetséget, és kétszer is járt a Szovjetunióban, ahol tökéletesítette orosztudását, és felkutatott egy kizárólag a Kaukázusban megtalálható, „szerfelett primitív mezeiegér-fajt” – e tapasztalat nyomán született a „Prométheusz egérről” szóló állattani monográfiája és a szovjet rendszer iránti megingathatatlan hűsége. 1927-ben feleségül vette Frances Hellsternt, akit mindenki csak Hellnek ismert (anyósa pedig pokolinak is tartott), egy egyedülálló anyát és egy dél-londoni cipész leányát. A frigy hírét a társasági lapok ilyen szalagcímeken kürtölték szét: „A báró fia elveszi a titkárnőt”. Mária királyné is írt Lady Swaythlingnek: „Drága Gladys! Veled érzek. May.” Ivor mindezzel a legkevésbé sem törődött. 1929-ben kapcsolatba lépett Szergej Eizenstein orosz filmrendezővel, akivel Hollywoodba utazott, és közeli barátja lett Charlie Chaplinnek, akit megtanított oroszul káromkodni, A legifjabb Montagu testvér a későbbiekben producerként támogatta Alfred Hitchcock öt brit filmjének elkészítését, miközben politikai gondolkodása terén kitartóan sodródott a szélsőbal felé, a Fabianus Társaságtól a Brit Szocialista Párton át Nagy-Britannia Kommunista Pártjáig. A polgárháború idején Spanyolországban járt, majd 1938-ban egy sor köztársaságpárti dokumentumfilmet forgatott, mint a Madrid védelmében és A spanyol vonalak mögött. Mialatt Ewen tábornokokkal és nagykövetekkel parolázott, Ivor olyanokkal érintkezett, mint G. B. Shaw és H. G. Wells; míg Ewen Kensingtonban maradt, addig Ivor függetlenítette magát az apanázstól, és Hellel beköltözött egy brixtoni sorházba – ám minden különbözőségük dacára a testvérek közeli kapcsolatban maradtak, és gyakran találkoztak.

Miután 1924-ben belépett a kamarába, Ewen kivételesen tehetséges ügyvédnek bizonyult. Megtanulta magába szívni az összes részletet, improvizált, és kénye-kedve szerint formálta az esküdtszék gondolkodását. Ewen Montagu érvelésre született: bárkivel, bármikor, bármilyen témában leállt vitázni, és elsöprő győzelmet aratott, miután birtokolta azt a ritka képességet, hogy olvasott vitapartnerének fejében – ami a jó ügyvédek és a jó hazudozók ismérve. Kezdték lenyűgözni a bűnös elme megnyilvánulásai, sőt bevallotta, hogy „bizonyos mértékű szimpátiát” érez a gazfickók iránt. Imádta a tárgyalótermi csörtéket, ahol a győzelme azon múlt, hogy „tisztán lássa a lényeget, és kiszámítsa az ellenfél hasonlóan okos ügyvédjének reakcióját”. Mindenkor előzékenyen, a „legelragadóbb modorban” bánt a rangban alatta állókkal, ugyanakkor szerette csorbítani mások tekintélyét. Legendásan goromba is tudott lenni. Mint sok védőügyvéd, előszeretettel védte azokat, akik védtelennek vagy védhetetlennek tűntek. Volt egy ügyfele, egy csaló ügyvéd, akiben mintegy magára ismert: „Ha eszébe jutott egy igazán kifinomult hazugság, megcsillant a szeme és kimondta.” 1939-ben Montagut királyi tanácsossá nevezték ki.

Hat hónappal később Bretagne partjainál vitorlázott, amikor értesült róla, Hogy kitört a háború. Pedig a hajókázás remekül indult – „erős szélben, csodás időben, és a hajóorr körül játszadozó delfinek kísértek minket” –, míg a miniszterelnök komor hangú rádióbeszédet nem tartott: „Ma reggel a berlini brit nagykövet átadta a német kormánynak utolsó figyelmeztetésünket, e szerint ha 11 óráig nem értesülünk arról, hogy készek haladéktalanul kivonni a csapataikat Lengyelországból, életbe lép közöttünk a hadiállapot. Közölnöm kell, hogy semmi erre utaló választ nem kaptunk, ennek következtében hazánk háborúban áll Németországgal.” Amint meghallotta a hírt, Ewen élesen elfordította a kormányrudat, és visszaindult a kikötő felé, miközben már tudta, hogy aranyéletének addigi fénye visszavonhatatlanul megkopott. „Kinéztem a tengerre, és rádöbbentem, hogy minden véget ért egy szemvillanás alatt. Pedig olyan jól alakult, új királyi tanácsosként minden ígéretesnek tűnt, a családi és magánéletben is minden csodásan ment. S most hirtelen vége lett.”

Iris és a két gyerek, Jeremy és Jennifer elutazott Amerika biztonságába, távol a Luftwaffe bombáitól, amelyek hamarosan magára Londonra záporoztak. Az ország egyik legbefolyásosabb zsidó bankárcsaládjának tagjaként Ewen jól tudta, milyen veszélybe kerülne a Montagu-klán egy náci megszállás esetén.

Harmincnyolc évesen Ewen kiöregedett az aktív katonai szolgálatból, viszont már korábban jelentkezett a Haditengerészet Tartalékos Haderejébe. A háború kitörésekor hadnagyi (helyettes korvettkapitányi) rangot kapott, és rövidesen felkeltette a haditengerészeti hírszerzést vezető John Godfrey tengernagy figyelmét. „Meglehetősen haszontalan, sőt veszélyes közepes értelmű embereket alkalmazni – írta Godfrey. – Csak az első osztályú aggyal rendelkezőket szabadna a közelbe engedni. Ha nem találunk megfelelő embereket, inkább hagyjuk az egészet.” Montaguban pedig ráakadt a megfelelő emberre.

A Godfrey-féle Haditengerészeti Hírszerző Hivatal hevenyészett és rendhagyó szervezet benyomását keltette. Személyes asszisztense, Ian Fleming mellett Godfrey alkalmazott „két tőzsdei alkuszt, egy iskolaigazgatót, egy újságírót, egy könyvgyűjtőt, egy oxfordi filológiaprofesszort, egy ügyvédbojtárt, egy biztosítási ügynököt, két tengerésztisztet, valamint több titkárnőt és gépírót”. Ez a heterogén társaság zsúfolódott be az Admiralitás 39-es irodájába, amelynek dohányfüsttől fojtogató levegőjét szüntelenül Godfrey tengernagy kiabálása és szitkozódása járta át. Fleming a maróan gúnyos „John bácsi” néven emlegette főnökét, akinél kevésbé atyáskodóbb főnököt még nem hordott hátán a föld. „Az állandó lakosok, akik végül megmaradtak ebben az oroszlánbarlangban – írta –, vérmérsékletüket, becsvágyukat, társadalmi rangjukat és családi életüket tekintve nagyban különböztek: mindnek megvolt a maga sérelme, reménye, félelme, bánata, szerelme, gyűlölete, ellensége és gyenge pontja.” A tengeri hadviseléssel kapcsolatos összes hírszerzői értesülés megjárta a 39-es irodát, s bár odabent gyakran pattanásig feszült a hangulat. Godfrey minden embere „szorgos hangyaként dolgozott, hogy együtt bámulatos munkát végezzen”. A Godfrey-nak dolgozó hangyák nemcsak a titkos értesülések begyűjtéséért és elemzéséért feleltek, de ügynökök és kettős ügynökök tartásáért, megtévesztő akciókért és kémelhárító tevékenységért is.

Amennyire Godfrey látta, Montagu erre a munkára született, ennek köszönhetően gyorsan emelkedett a ranglétrán. Hamarosan már nem csupán képviselte a Haditengerészeti Hírszerző Hivatalt a legfontosabb testületekben, így a Húszas Bizottságban, de saját osztályt is kapott: a szigorúan titkos 17M (Montagu) részleget. A szűkös, alacsony mennyezetes 13-as irodában működő 17M részleg kezelte a haditengerészeti ügyekhez kapcsolódó „különleges értesüléseket”, kivált az elfogott „Ultra”-üzeneteket, amelyeket a Bletchley Park kódfejtői értelmeztek, miután sikerült feltörniük a német Enigma rejtjelrendszert. Kezdetben az Ultra-üzenetek még csak csordogáltak a 17M-hez, ám a titkos információ hamarosan özönvízként zúdult az osztályra: naponta kétszáznál is több üzenet érkezett, néha csak néhány szó, máskor azonban egész oldalak. E hatalmas információhalmaz értelmezése, összevetése és továbbítása felért „egy új nyelv megtanulásával”, miközben Montagunak azt is el kellett döntenie, hogy mely értesüléseket továbbítson a többi hírszerző szerv felé, és melyeket vegyen be a Különleges Hírszerzői Összesítésbe, „minden értesülések krémjébe”; koordinálta a munkát az MI5-tel, a Bletchley Parkkal, más szolgalatok hírszerző hivatalaival és magával a miniszterelnökkel. Montagu folyékonyan megtanulta beszélni ezt az új nyelvet, amely még a dekódolást követően is hihetetlenül szövevényes maradt. „A németek rögeszmésen vonzódtak a kereszthivatkozásokhoz és rövidítésekhez, de még inkább a fedőnevekhez.”

A 17M részleg folyamatosan bővült. Elsőként Joan Saunders jött, a parlamenti képviselőház könyvtárosának fiatal felesége, „hogy elvégezze az indexelés, rendszerezés és kutatás részletes munkáját”. Joan a gyakorlatban Montagu asszisztense lett: magas, megtermett, ijesztően víg kedélyű asszonyka harsány hanggal és ehhez illő személyiséggel, aki a háború korábbi időszakában ápolónőként dolgozott, és végigélte a dunkerque-i kiürítést (utóbb kapóra is jött az a készsége, hogy nem ijedt meg a halottaktól). Gyakorlatias, határozott és olykor félelmetes egyéniség volt, aki télen tigrisprém bundában járt dolgozni. A többi nő „néninek” hívta, de mindig csak a háta mögött. „Rendkívül jó, nagyon módszeres, de riasztóan éber – mondta Montagu a feleségének. – Nagyon kellemes vele dolgozni, ha ránézni nem is annyira. Kinézet terén nem vagyok szerencsés a beosztottjaimmal.” Montagu persze igazi ínyencként ítélte meg a női szépséget.

1943-ra a 17M tizennégy fősre duzzadt: többek között foglalkoztatott egy képzőművészt, egy jachtmagazin újságíróját, egy másik királyi tanácsost, három titkárnőt, két gyorsírásban is jeleskedő gépírót, valamint két „ügyeletest” az éjszakai adatforgalom figyelésére. Valamennyien botrányos körülmények között dolgoztak. A 13-as iroda „túlságosan kicsi [volt], túlságosan telezsúfolt széfekkel, acél iratszekrényekkel, asztalokkal, székekkel stb., de kivált túlságosan alacsony, és az acélgerendák még alacsonyabbá tették. Nem volt friss levegő, bármelyik munkahelyi ellenőr azonnal elítélte volna az ilyen viszonyokat”. Világosság kizárólag a fénycsövekből áradt, „ettől mindenki mályvaszínűnek tetszett”. Elméletben az osztály dolgozói „nem hallhatták, amit a telefonba vagy egymásnak mondtunk”, de ilyen szűkös téren nem lehetett betartani a szabályt, így a 13-as irodában semmi sem maradt titok. A korlátok ellenére Montagu egysége rendkívül eredményesnek bizonyult: Godfrey tengernagy szavaival élve „elkötelezett háborús győztesek briliáns csapatát” alkotta.

Akárcsak a tárgyalóteremben, Montagu itt is élvezte, hogy beleláthat az ellenfél fejébe – ezúttal a német szabotőrök, kémek, ügynökök és tartótisztek fejébe, akiknek elfogott, dekódolt és lefordított rádióüzenetei elárasztották a 17M részleget. Idővel megismerte az egyes német hírszerző tiszteket, s miként korábbi riválisait, rájuk is „kezdett némi barátsággal tekinteni”, hiszen:

„akaratlanul is annyira leköteleztek minket”.

New Yorkban, Ewen biztatására Iris munkát vállalt a Brit Biztonsági Együttműködésnél – annál a hírszerző szervezetnél, amelynek vezetője, William Stephenson a „Vakmerő” fedőnévnek örvendett. Stephenson csapata brit útlevél-ellenőrzésnek álcázva gerilla propagandát folytatott az amerikai náciszimpatizánsok ellen, és kémeket szervezett be, miközben tisztes és kevésbé tisztes eszközöket bevetve fáradhatatlanul küzdött azért, hogy Amerikát is belerángassa a háborúba. A kémkedés és titoktartás valamennyire benne is volt Iris vérében, miután festő apja, Solomon J. Solomon az első világháború idején fontos szerepet játszott a katonai álcázás kifejlesztésében: 1916-ban valódi fakéreggel fedett acéllemezekből épített háromméteres műfát, amit megfigyelőállásként hasznosítottak a nyugati fronton. A család nagy örömet és kihívást talált abban, hogy valamit másmilyennek tüntessen fel, mint amilyen valójában, Ewen pedig külön élvezettel nyugtázta, hogy felesége is „a szakmában” van. Ewen és Iris mindennap írt egymásnak, noha Montagu sosem tárgyalta ki aznapi munkáját: „Ha megölnének, a háború után csak négy-öt ember tudná, mivel is foglalkoztam valójában”, írta Irisnak.

Montagu szerepköre tovább bővült, amikor Godfrey rábízta a kettős ügynökökön keresztül végrehajtott összes haditengerészeti megtévesztő akciót – Montagu szavaival „a háború legizgalmasabb feladatát”. Az elfogott Ultra-üzenetek és egyéb hírszerzői források révén a britek csaknem minden kémet lelepleztek, akit a német katonai hírszerzés, az Abwehr Nagy-Britanniába küldött. Közülük sokakat kettős ügynökként használtak, rajtuk keresztül pedig félrevezető információval traktálták az ellenséget. Montagu e „Kettős Kereszt Rendszer” szívében találta magát: Tar Robertsonnak és John Mastermannek segített bevetni a kettős ügynököket, valahányszor ebben a haditengerészet is érintett volt. Együtt dolgozott Eddie Chapmannel, a szélhámosból lett kémmel, aki a „Cikcakk” fedőnevet viselte, hogy hamis információt továbbítson a tengeralattjárók fegyverzetéről; beleásta magát az asztrológiába, hogy lássa, felhasználhatja-e Hitler ellen csillagjóslással kapcsolatos érdeklődését („nagyon szórakoztató, ám haszontalan”); 1941 novemberében az Egyesült Államokba utazott, hogy létrehozza a szervezetet, amely bejuttatta a „Tricikli” fedőnéven ismert kettős ügynököt (Dusko Popov szerb playboyt) az Amerikában ténykedő német kémhálózatba. A Kettős Kereszt Rendszerben képzeletbeli kémeket is tartottak – „a valóságban nem létező, kitalált alakokat, akiket színleg a már nekünk dolgozó kettős ügynökök szerveztek be maguk alá”. Annak érdekében, hogy az ellenséget meggyőzze ezek valódiságáról, a szervezetnek a kitalált személyiség minden aspektusát létre kellett hoznia.

A Montagu íróasztalán megforduló anyagok némelyike egészen hihetetlennek tűnt. 1941 októberében Godfrey utasította Montagut, hogy derítse ki, miért importáltak a németek váratlanul ezer rhesusmajmot, valamint egész csapat berbermajmot. Godfrey szerint „ez azt jelezhette, hogy a németek gáz-vagy biológiai hadviselésre készülnek, avagy [a majmok] kísérleti célokra kellenek”. Montagu konzultált Lord Victor Rothschilddel, aki az MI5-nál dolgozott a robbanóanyagok, csapdák és nem hagyományos fegyverzetek szakértőjeként. Őlordsága kétellte, hogy a nagyobb majommennyiség fenyegetést jelentene. „Noha fél szememet mindig az állatokat felhasználó embereken tartom – írta –, az eddig kivizsgált esetek ártatlannak bizonyultak. A The Timesban feladott hirdetés például, amelyben 500 sündisznót kerestek, mint kiderült, a száj-és körömfájás kutatásához kapcsolódott.” Hitler majmainak rejtélye így megoldatlan maradt.

Montagu sosem harcolt a fronton, de a bátorságát nem érhette kritika. Amikor 1940-ben Nagy-Britanniát a német megszállás réme fenyegette, komolyan mérlegelte a lehetőséget, hogy egy aknamezőre vezeti a megszálló erőket, mindehhez saját magát használva csaliként. A Nagy-Britannia keleti partjainál telepített aknamezőn hagytak réseket, amelyeken át a halászhajók közlekedtek. A németek csak hozzávetőlegesen ismerték ezeknek a csatornáknak a helyét, pontosan nem. Ha a britek a kezükre játszanak egy térképet, amelyen a csatornákat elég közel tüntetik fel a vélt helyükhöz, hogy hitelesnek tűnjenek, mégis elég távol a valóságtól, talán rá lehet venni a megszálló flottát arra, hogy magabiztosan nekivágjon az aknamezőnek, és így – kis szerencsével – elsüllyessze magát. Popov (Tricikli ügynök) eljuttathatná a hamis térképet a németeknek azzal, hogy egy zsidó tengerésztiszttől szerezte, aki le akarja kötelezni a nácikat, és mondhatja azt, hogy az illető – polgári foglalkozását tekintve ismert ügyvéd – „hallotta és elhitte a zsidókkal szembeni rossz bánásmódot ecsetelő propagandát, és nem akarja megkockáztatni, hogy a Gestapo kezébe kerüljön”. A térkép az ő életbiztosítása, amit csak az esetben hajlandó átadni, ha a németek írásos garanciát nyújtanak arra nézve, hogy Nagy-Britannia sikeres német megszállását követően biztonságban lesz. Popovnak tetszett a terv, meg is kérdezte, hogyan nevezze az áruló tisztet a németek előtt. „Azt hittem, már rájött – felelte hűvösen Montagu. – Montagu korvettkapitány. Megnézhetnek a kamarai nyilvántartásban és bármelyik zsidó évkönyvben.”

A tett nagy fokú merészségről tanúskodik, noha Montagu később letagadta. Ha a németek megszállták volna az országot, rövid úton rájöhettek volna, hogy a térkép hamisítvány, s ettől Montagu még inkább a célkeresztbe kerül, de az a lehetőség is fennállt, hogy valaki a brit hírszerzésből tudomást szerez a térképről és a csalárd zsidó ügyvédről, aki titkokat szolgáltat ki, csak hogy mentse a bőrét – a legjobb esetben is kínos magyarázkodás várt volna rá. A terv a németek szemében „a legnagyobb árulóvá” tehette volna Montagut, de őt ez sem izgatta, egyedül a sztori hihetősége számított.

Mielőtt hatáskörébe utalta a megtévesztő akciókat, Godfrey továbbította Montagunak a Ian Fleming által jegyzett „pisztrángos emlékeztetőt”. Montagu „hitvány gazfickónak” találta Fleminget, akivel remekül boldogult: „Elbűvölő társaság, pedig a saját nagyanyját is eladná. Nagyon kedvelem.” Évekkel később, amikor már mindketten visszavonultak, Godfrey diszkréten emlékeztette Montagut az adósságra és a hadművelet eredetére: „Magát az ötlet vázát, hogy egy halott pilótát vessen partra a víz, tucatnyi egyéb elgondolással együtt akkor adtam, amikor a 17M megalakult.” Montagu kevésbé tapintatosan felelt: „Őszintén szólva nem emlékszem, hogy ilyesmit javasolt volna. Természetesen a szavai tudat alatt megragadhattak bennem és később működhettek, de arról biztosítom, hogy ez nem tudatosan történt, ami a sors (vagy mi?) különös működését igazolja.”

A sors, valóban különös működéssel, összehozta a 13-as irodában Montagut, a körmönfont jogászt és Cholmondeley-t, a kajla ötletembert, hogy ez a furcsa páros kidolgozza a hadviselés történetének egyik legleleményesebb megtévesztő akcióját. Bírták a Húszas Bizottság támogatását, rengeteg precedensből tanulhattak, és a fejükben máris körvonalazódott egy terv – épp csak azt nem tudták, hogy mihez kezdjenek vele.

NEGYEDIK FEJEZET.

A célpont: Szicília.

A TERV, AMELYBEN AZ 1943 JANUÁRJÁBAN Casablancában találkozó Winston Churchill és Franklin Delano Roosevelt megállapodott, bizonyos szempontból nem is lehetett volna nyilvánvalóbb: a sikeres észak-afrikai hadjárat után Szicília szigete kézenfekvő célpontként kínálkozott.

A náci háborús gépezet végre kezdett akadozni és kihagyni. A brit 8. hadsereg Montgomery vezetésével El-Alameinnél megfutamította Rommel legyőzhetetlennek hitt Afrika Korpsát. Marokkó és Tunézia szövetséges megszállása végzetesen meggyengítette a német befolyást, Tunisz elfoglalásával pedig a szövetségeseké lett Észak-Afrika teljes partvonala, annak minden kikötője és repülőtere, Casablancától egészen Alexandriáig. Eljött az ideje, hogy ostrom induljon Hitler Európa Erődje ellen. De hol?

Szicília alkalmas helyszín lehetett egy megrendítő ütéshez, amit – Churchill híres megfogalmazásában – „a tengelyhatalmak lágy altestére” mérnek. Az olasz csizma hegyét alkotó sziget uralta a Földközi-tenger két partját elválasztó csatornát, alig százhúsz kilométerre a tunéziai partoktól. Ha az egyesített brit–amerikai csapatok fel akarták szabadítani a fasizmus szorításában vergődő Itáliát, hogy ezáltal fokozatosan visszaszorítsák a náci behemótot, s végül visszafoglalják egész Európát, legelőször Szicíliát kellett bevenniük. Miután Máltát és a szövetséges konvojokat rendre lebombázták a Luftwaffe Szicíliából felszálló gépei, Montagu helyzetelemzése megállt a lábán: „Egyetlen nagyobb hadműveletet sem lehet elindítani, fenntartani vagy támogatni, amíg Szicílián meg nem semmisítettük az ellenséges repülőtereket és más támaszpontokat, hogy szabad átjárást biztosítsunk a Földközi-tengeren.” Szicília megszállása megnyithatja az utat Róma felé, csapatokat von el a keleti frontról, hogy enyhítse a Vörös Hadseregre nehezedő nyomást, lehetővé teszi Franciaország visszafoglalásának előkészítését, és talán a megroggyant Olaszországot is kiüti a háborúból. A Hitler és Mussolini által 1939-ben kötött „Acélpaktum” felbomlása alaposan leronthatta a német harci morált, és ahogy Churchill jövendölte, egyet jelenthetett „a vég kezdetével”. Az amerikaiak eleinte kétkedtek, leginkább attól tartottak, hogy Nagy-Britannia birodalmi ambíciókat dédelget a Földközi-tenger térségével kapcsolatban, de végül megállapodás született: az első célpont Szicília, azután jöhet a kontinentális Európa.

Szicília stratégiai jelentőségét persze nemcsak a szövetségesek ismerték fel, de az olaszok és a németek is. Churchill kéretlen egyszerűséggel fogalmazott: „Csak egy istenverte bolond nem tudná, hogy Szicília az.” És ha az ellenség mérhetetlen ostobaságában nem is látná előre, mi következik, nyilván szagot fog, amikor a 160 000 brit, amerikai és nemzetközösségi katona, valamint a 3200 hajóból álló armada gyülekezni kezd. Szicília nyolcszáz kilométeres partvonalát máris hét vagy nyolc ellenséges hadosztály védte. Ha Hitler helyesen számítja ki a szövetségesek következő lépését, a szigetre ezrével érkeznek a Franciaországban állomásozó tartalékosok. A „lágy altest” izomfallá válhat. Az invázió vérfürdőbe torkolhat.

Szicília logikája ezzel együtt kikezdhetetlen maradt. Január 22-én Churchill és Roosevelt közös áldását adta a „Husky hadműveletre”, Szicília inváziójára mint a háború következő nagy hadmozdulatára. Eisenhower tábornokot Casablancába hívták, hogy tudassák vele a döntést.

Mindez megoldhatatlannak tűnő talányt jelentett a szövetségesek hírszerző szerveinek: miként győzzék meg az ellenséget arról, hogy a szövetségesek nem épp azt készülnek tenni, amit minden épeszű és térképolvasó ember szerint tenniük kellene?

Az előző év júniusában Churchill létrehozta a Londoni Ellenőrző Részleget (ezzel a szándékosan semmitmondó névvel), élén egy „megtévesztésirányítóval”, John H. Bevan alezredessel, akinek „az egész világra kiterjedően félrevezető terveket kellett kidolgoznia, hogy az ellenség elfecsérelje katonai erőforrásait”. Bevan felelt a stratégiai megtévesztések általános tervezéséért, felügyeletéért és koordinálásáért, majd közvetlenül a casablancai konferencia után arra utasították, hogy dolgozzon ki új dezinformációs taktikát a küszöbönálló szicíliai partraszállás leplezésére. Ennek eredményeként jött létre a „Barclay hadművelet”: egy komplex és sokrétű terv, amellyel meg akarták győzni a németeket arról, hogy a fekete fehér, de legalábbis szürke.

Johnnie Bevan etoni öregdiák és tőzsdei alkusz e szervezet legfontosabb tartópillére volt, akinek víg kedélye és szerény jelleme meghazudtolta hihetetlenül éles elméjét. Rendelkezett azzal a ritka angol erénnyel, hogy a legimpozánsabb eredményeket is szüntelen pironkodás közepette érte el, miközben úgy látta el a háborús megtévesztés monumentális feladatát, mintha csak krikettezett volna:

„Amikor a dolgok kezdtek rosszul festeni a csapata számára, s már vagy hat kapu ledőlt, egy időre beállt, gyorsan elért vagy 100 pontot, azután látható szégyenkezéssel újra kiszállt.” Bevan mindig a lehető legsportszerűbben játszott, nála tisztességesebb és gerincesebb csapattársat el sem lehetett volna képzelni – alighanem ez tette olyan sikeressé a megtévesztés terén.

Bevan a Háborús Kabinetből, a Whitehall alatti megerősített bunkerből irányította a megtévesztő hadműveleteket, míg a Földközi-tenger térségében Dudley Wrangel Clarke alezredes, az „A” egység főnöke dolgozott a keze alá, és vezette a kairói hírszerző állomást. Clarke maga is a stratégiai megtévesztés nagymesterének számított, csakhogy egészen más embertípusból került ki: nőtlen férfiként aktív éjszakai életet élt, allergiás volt a gyerekekre, viszont „eredeti képzelőerővel és fotografikus memóriával rendelkezett”, s ha ez nem lenne elég, kedvelte a drámai hatásokat. Az 1925-ös királyi parádéra olyan élőképeket tervezett, amelyek a királyi tüzérség múltját elevenítették fel, egyebek mellett két elefánt, harminchét ágyú és a „tizennégy legnagyobb nigériai” segítségével, akit csak talált. Imádta az egyenruhákat, az álcákat, a tarka öltözékeket. Az egyik fülét szinte teljesen leszakította egy német golyó, amikor részt vett a megszállt Franciaország területén végrehajtott egyik legelső kommandós akcióban, majd 1940-ben Sir Archibald Wavell tábornok kifejezett parancsára Egyiptomba vezényelték, hogy ott „különleges hírszerző szervet létesítsen a megtévesztő akciókra”. Clarke és az „A” egység több mint két évet töltött azzal, hogy szövevényes és körmönfont akcióival összezavarja az ellenséget.

Bevan és Clarke alezredesek egymás közt dolgozták ki a valaha létezett legszövevényesebb háborús megtévesztő manővert. Alapjában véve a Barclay hadművelet célja nem is lehetett volna egyszerűbb: arról akarta meggyőzni a tengelyhatalmakat, hogy a szövetségesek nem a Földközi-tenger közepén fekvő Szicília felől támadnak, hanem keleten Görögországot, nyugaton Szardíniát szállják meg, majd onnét Dél-Franciaországot. A hazugság így szólt: a (nem létező) brit 20. hadsereg 1943 nyarán, Krétával és a Peloponnészoszi-félszigettel kezdve megszállja a Balkánt, mozgósítja a törököket a tengelyhatalmak ellen, majd Bulgária és Románia ellen indul, megerősíti a jugoszláv ellenállókat, végül pedig egyesül a keleti fronton harcoló szovjet erőkkel. Ezzel egyidejűleg arról is meg kellett győzni a németeket, hogy a brit 8. hadsereg partra akar szállni Franciaország déli részén, majd elözönli a Rhône völgyét, mihelyt a Patton tábornok parancsnoksága alatt álló amerikai csapatok megtámadják Korzikát és Szardíniát. Szicília kimarad a szórásból.

Ha a Barclay hadművelet beválik, a németek megerősítik a Balkánt, Szardíniát és Franciaország déli partvidékét, hogy felkészüljenek a soha be nem következő invázióra, s ezáltal védtelenül hagyják Szicíliát – de legrosszabb esetben is szétszóródnak a hosszúra nyúló arcvonalon, és ezzel meggyengítik a védelmet. Mire a támadás valóságos célpontjára fény derül, már lekéstek Szicília megerősítéséről. A megtévesztés alapját Hitler saját valós félelmei jelentették, miután az elfogott Ultra-üzenetekből egyértelműen kiderült: a Führer, a vezérkar és a görögországi parancsnokok egyformán rettegnek amiatt, hogy a Balkán a nácik déli szárnyának sebezhető pontja. A németek figyelmét ezzel együtt sem lehetett könnyen elterelni Szicíliáról, annak nyilvánvaló stratégiai jelentősége miatt. Egy február elején a Wehrmacht Oberkommandónak (a fegyveres erők főparancsnokságának, OKW) eljuttatott német hírszerzői jelentés meglehetős pontossággal ítélte meg a szövetségesek szándékait: „Az angolszász törekvésekben jelentős szerepet kap, hogy az afrikai hadjárat után légi támadások és partraszállás útján kivonják Olaszországot a háborúból… Szicília elsődleges célpontnak kínálkozik.” A megtévesztő hadműveletnek egyszerre két irányban kellett hatnia: csökkenteni a Szicíliával kapcsolatos félelmeket, eközben rájátszani a Szardíniával, Görögországgal és a Balkánnal kapcsolatos fóbiára.

John Godfrey „bácsi” a „vágyteljesítést” és a „bólogató jánoskodást” tartotta a német hírszerzés két legnagyobb hibájának:

„Ha a hatóságok hangosan jelentést követelnek valamivel kapcsolatban, a német titkosszolgálat nem habozik jelentéseket koholni az alapján, amit valószínűnek tart.” A náci főparancsnokság ugyanakkor, ha ellentmondó hírszerzői jelentéseket kapott, „hajlott rá, hogy annak higgyen, amelyik jobban illett előzetesen kialakított várakozásaihoz”. Ha Hitler rögeszmés ábrándjait és beosztott bólogató jánosait hámba lehet fogni, a Barclay hadművelet akár be is válhat: a németek átverik saját magukat.

A megtévesztés egyszerre több fronton is megindult. A mérnökök álhadsereget kezdtek fabrikálni a Földközi-tenger keleti térségében; a kettős ügynökök hamis értesülésekkel traktálták abwehres tartótisztjeiket; tervek születtek a színlelt csapatmozgásokra; görög tolmácsokat és tiszteket toboroztak, görög térképeket és fizetőeszközt szereztek be, hogy ezzel is a Peloponnészoszi-félsziget küszöbönálló megszállását sugallják.

S miközben Bevan és Clarke sűrűre szőtte a Barclay hadművelet szálait, Montagu és Cholmondeley nekiállt felkutatni egy holttestet.

Cholmondeley eredetileg úgy képzelte, hogy egyszerűen besétál egy katonai kórházba, és megalkuszik a hullára, amit tíz fontért le is akasztanak neki a szögről. A valóság mást mutatott. A második világháborúban ugyan többen haltak meg, mint a történelem bármely más összecsapásában, alkalmas halottat mégis csak meglepően nagy erőfeszítések árán lehetett szerezni. Sokakat megöltek, mások öngyilkosak lettek, de mind alkalmatlan módon. A bombázások áldozatai szóba se kerülhettek. Többen követtek el öngyilkosságot, mint békeidőben, ám rendszerint kötéllel, gázzal vagy valamilyen vegyi anyaggal, amit a boncolás során könnyen ki lehetett mutatni. A követelmények sem voltak egyszerűek: hadra fogható férfi kellett, minden nyilvánvaló sérülés vagy fogyatékosság nélkül, viszont együttműködésre kész rokonsággal, amely nem tiltakozott, ha szeretett hozzátartozójának földi maradványait ismeretlen emberek ismeretlen okból ismeretlen helyre viszik. Montagu olyan emberhez fordult tanácsért, aki többet tudott a halottakról, mint bármely más élő.

Sir Bernard Spilsbury patológus főorvos a belügyminisztériumnak dolgozott: szakértőként tanúskodott a kor legnagyobb visszhangot kapott pereiben, és a modern törvényszéki orvostan egyik úttörőjének számított. Sir Bernard úgy gyűjtötte a halált, mint más a bélyeget vagy a könyvet. Fél évszázadon át, egészen 1949-ben bekövetkezett saját haláláig, hétköznapi és ritkaságszámba menő halálokok egész garmadájával szembesült, miközben mintegy huszonötezer boncolást hajtott végre. Behatóan tanulmányozta a fulladásos és baleseti, mérgezés és gyilkosság útján bekövetkező halált, majd szarkalábas írásával minden részletet lejegyzett a kartotékok ezreire, hogy ezzel megvesse a modern bűnügyi nyomelemzés alapjait.

Spilsburyre az 1910-es hírhedt dr. Crippen-ügy kapcsán figyelt fel a nyilvánosság. Amikor a michigani születésű dr. Hawley Haxvey Crippen megkísérelt Észak-Amerikába szökni a szeretőjével, Spilsbury egy bőrdarabka jellegzetes hegszövetéből azonosította a férfi londoni házának pincéjében elásott holttestet, mint az eltűnt Mrs. Crippent. A gyilkost 1910-ben felakasztották. Az elkövetkező harminc év során Spilsbury országszerte mindenfelé dolgozott és tanúskodott: tiszta, precíz, ellenkezést nem tűrő hangon és nyilvánvaló feddhetetlenséggel képviselte a vád álláspontját. A lapok imádták szálas, jó vágású alakját a tanúk padján, ahogyan a tudományos meggyőződést elegyítette az Edward-kori morális kiállással. Amint egy kortársa megjegyezte, Spilsbury a megtorlás egyszemélyes intézményévé nőtte ki magát: „Egymaga kezelte az emberölés valamennyi törvényi következményét – letartóztatást, eljárást, elítélést és végül a halottszemlét –, s csak rövid időre szorult a hóhér segítségére.” Tárgyalótermi modorát hírhedt visszafogottság és tömörség jellemezte; sosem használt három szót ott, ahol egy is megtette: „Véleményt formált, azt a létező legtisztább, legvelősebb formában kifejezte, majd tűzön-vízen át ragaszkodott hozzá.”

Spilsbury előtt a törvényszéki patológiának nem sok hitelt adtak, tudományos és orvosi szempontból egyaránt kétesnek ítélték. 1943-ra Spilsbury segített vérfagyasztó és ünnepelt tudományággá átformálni a holttestek vizsgálatát (a „bestiális tudományt”, ahogyan ismerték), ezzel egyidejűleg azzal szerzett hírnevet, hogy saját magán kísérletezett. Szén-monoxidot lélegzett be, hogy próbára tegye a hatásait, majd lejegyezte ezzel kapcsolatos érzéseit (amelyek nem voltak kellemesek). A Redcross Streeten lemászott a csatornába, csak hogy megvizsgálja a gázt, ami végzett egy munkással. Amikor egy kórházi laborban véletlenül lenyelte az agyhártyagyulladás kórokozóját, „csak tette tovább a dolgát”. A pletyka szerint Sir Bernardnak csak meg kellett szagolnia egy hullát, hogy megállapítsa a halál okát. 1938-ban a Washington Post úgy ünnepelte, mint „Anglia modern Sherlock Holmesát”.

A nagy tudós felett ugyanakkor nem múlt el nyomtalanul, hogy egész életében a halált lélegezte be, holttesteket nyitott fel, alaposan kiismerte az emberi természet sötétebb oldalát. A média szüntelen figyelme a fejébe szállt: Sir Bernard öntelt, arrogáns és a saját tévedhetetlenségében a végtelekig bízó ember lett. Sötéten, cinizmusának és önelégültségének fátylán át látta a világot, így ritkán tanúsított együttérzést bárki iránt, lett légyen élő vagy holt. Súlyos szemhéjával és „dölyfösen arisztokratikus tartásával” leginkább orvosi köpenyt viselő hüllőre emlékeztetett, ráadásul szüntelenül formaldehidtől bűzlött.

Ewen Montagunak egy pohár langyos sherry felett sikerült tárgyalnia a neves patológussal, annak klubjában, a Pall Mallon álló Junior Carltonban. Spilsbury már korábban is tett sötét szolgálatokat a brit hírszerzésnek. Az elfogott ellenséges kémeket egyszerű választás elé állították: vagy kettős ügynökök lettek, vagy hullák. A legtöbben együttműködtek, néhányan azonban ellenálltak, vagy egyszerűen csak nem feleltek meg. Ezeket elítélték és kivégezték. A halottszemlét minden esetben Spilsbury végezte – így annál a Josef Jakobsnál is, akit a kivégzőosztag 1941 nyarán lőtt agyon, hogy ő legyen a londoni Towerben kivégzett legutolsó személy.

Sir Bernard hatvanhat éves korára messze idősebbnek tűnt. Montagu nem sok emberre tekintett csodálattal, de korábban látta Spilsbury tárgyalótermi szerepléseit, és nagy tisztelettel viseltetett „e rendkívüli férfi” iránt. A fiatal tiszt Spilsbury klubjában – s annak tudatában, hogy szavai különösen csenghetnek – kifejtette: a flotta azt akarja, hogy „a németek és a spanyolok elfogadjanak egy vízi hullát egy repülőgép-baleset áldozataként”. Milyen halálozási ok illene legjobban ahhoz a benyomáshoz, amit a kormány kelteni kíván? Spilsbury súlyos szemhéja meg sem rebbent a kérdésre.

Ahogy Montagu utóbb feljegyezte: „Egyszer sem kérdezte, miért akarom tudni, vagy hogy mit szándékozom tenni.”

A törvényszéki szakértő hosszan mérlegelte a kérdést, miközben a sherryjét kortyolgatta, majd legjobb tárgyalótermi hangján, „tisztán és világosan, szemernyi bizonytalanság nélkül” közölte az ítéletet. A legkönnyebb természetesen az lenne, ha találnának egy vízbefúltat, akit mentőmellényben partra sodort a víz, ám ennek hiányában számos egyéb halálozási ok megteszi, minthogy a tenger felett légi balesetet szenvedők halálát nem szükségszerűen, sérülés vagy fulladás okozza. „Sokan kihűlnek vagy akár a sokkba halnak bele.”

Spilsbury visszatért a laborjába, a St. Bartholomew Kórházba, míg Montagu jelentette Cholmondeley-nak, hogy az alkalmas holttest felkutatása egyszerűbb lesz, mint gondolták. Ezzel együtt nem lehetett körbekérdezni a tetem után anélkül, hogy ne induljon kellemetlen szóbeszéd és ne hangozzanak el kellemetlen kérdések. Rövid időre felmerült, hogy a sírrablás lehet a megoldás, „a Burke és Hare mutatvány”, de az ötletet gyorsan elvetették. (1827-ben William Burke és William Hare kilopta a koporsójából egy kiszolgált katona holttestét, s hét fontért eladta az Edinburghi Orvosi Egyetemnek. A páros ezt követően tizenhat embert ölt meg, hogy boncolás céljából áruba bocsássa a testüket. Végül Hare terhelő vallomást tett Burke ellen, akit felkötöttek és nyilvánosan felboncoltak.) A régi módszer itt aligha válik be. A holttestek ellopása viszolyogtató, erkölcstelen és törvénytelen gyakorlat, de még ha sikerül is, egy napokkal előbb elföldelt tetem már biztosan oszlásnak indult. Diszkrét és segítőkész személy kellett, aki törvényes módon fér hozzá a friss hullákhoz.

Montagu történetesen ismert ilyet: a London északnyugatrészén fekvő St. Pancras halottkémét, aki mintha egy Dickens-regényből kölcsönözte volna a nevét, Bentley Purchase-nek hívták.

.

AZ ANGOL TÖRVÉNYEK ÉRTELMÉBEN a törvényszéki halottkémnek, a koronernek (akinek posztja már a tizenegyedik században is létezett) hivatalból nyomozást kell végeznie a haláleseteti ügyében, kivált, ha azok nem természetes körülmények között következtek be. Ha a halál váratlan, erőszakos vagy nem természetes, a koroner felelőssége, hogy eldöntse, szükség van-e boncolásra, netán nyomozásra.

Bentley Purchase Spilsbury barátai és kollégái közé tartozott, ám míg Sir Bernard búskomorságba temetkezett, addig Purchase majd’ kicsattant a derűtől. Ahhoz képest, hogy holtak között töltötte életét, a koroner volt minden társaság szíve-lelke, aki nem csupán lenyűgözőnek, de egyszersmind mérhetetlenül mulatságosnak találta a halált (amilyen valójában is). Az erőszakos vagy rejtélyes halálesetek egyike sem tudta meglepni vagy felzaklatni. „Nyomasztó munka? – kérdezte egyszer. – Távolról sem. Nem tudom elképzelni, hogy lehangolna.” Előfordult, hogy enyhén nyirkos csokoládéval kínálgatta vendégeit, mondván: „Egy néni retiküljében találtuk, amikor múlt éjjel kihalásztuk a hampsteadi Round Pondból.” A gazdálkodónak született Purchase „megjelenését és jellemét tekintve nyersnek” tűnt, hozzá „pajkos humorérzékkel” és a groteszk iránti tagadhatatlan vonzalommal; imádta Gilbert és Sullivan operáit, a játék vasutakat, a főtt tojást és ipswichi sertés-mintagazdaságát. Sosem hordott kalapot, gyakran és harsányan nevetett.

Montagu úgy ismerte Purchase-t, mint „régi, barátot a törvényszéki időkből”, és üzenetet küldött neki, amelyben kérte, hogy egy bizalmas ügyben találkozzanak. Purchase válaszában megírta, hogyan jut el a St. Pancras temető halottkémi irodájába, majd a jellemzően joviális utóiratban hozzátette: „Persze másik úton is eljuthatsz ide, ha elütteted magad.”

Purchase a tábori tüzérek felcsereként harcolt az első világháborúban, ahol „bátorságáért és kötelességtudatáért” kitüntetést kapott, s csak 1918-ban szerelték le, miután egy repesz kis híján az egész bal kezét elvitte. Mire újra kirobbant a háború, közeljárt az ötvenhez, kiöregedett az uniformisból, mégis „égett a vágytól, hogy harcoljon”. Korábban is kimutatta hajlandóságát, hogy segítse a hírszerző szolgálat munkáját, s ha szükséges, „a biztonság szolgálatában eltorzítsa a tényeket”. Amikor egy William Rolph nevű Abwehr-kém 1940-ben gáztűzhelybe dugta a fejét, és öngyilkos lett, Purchase-nek „szívrohamként” kellett beállítania az esetet. Ugyanabban a hónapban, amikor megkapta Montagu üzenetét, a Szabad Francia Hírszerző Szolgálat egyik emberét, Paul Manoelt felkötve találták egy londoni pincében, miután kihallgatták mint gyaníthatóan ellenséges kémet. Purchase ebben az ügyben is „szélsőségesen felületes” nyomozást folytatott.

A halottkém kezdetben kétkedéssel hallgatta, amikor Montagu kifejtette, hogy egy „háborús akcióhoz” szüksége lenne egy férfi tetemére, ugyanakkor „nem kívánta felfedni, hogy miért szükséges a tetem”.

– Tudod, holttesteket nem szokás csak úgy kiigényelni – felelte vigyorogva Purchase. – Felteszem, a hulla az egyetlen árucikk, amiből momentán nem szenvedünk hiányt, de még ha mindenfelé hullák hevernek is, attól még el kell számolnunk minddel.

Montagu csak annyit árult el, hogy a tervhez friss hulla kell, amelynek úgy kell tűnnie, mintha megfulladt vagy légi balesetben halt volna meg. Az ügy, tette hozzá, „nemzetbiztonsági jelentőségű”. Purchase még ekkor is habozott, mondván: ha kipattan, hogy a holttestek tárolásának és kezelésének törvényes rendje megkerülhető, „meginoghat a koroneri hivatásba vetett közbizalom”.

– Milyen szinten hagyták jóvá ezt a tervet? – kérdezett rá végül a halottkém.

Montagu habozott, mielőtt – az igazsághoz nem túl híven így felelt:

– Miniszterelnökin.

Ennyi elég is volt a „fejlett komikusi vénával rendelkező” Bentley Purchase-nek ahhoz, hogy teljes izgalomba jöjjön, és elárulja: a koroner „saját belátása” szerint állítja ki a papírokat, sőt bizonyos körülmények között egy halálesetet el is titkolhat, így a holttest mindenféle hivatalos engedély nélkül megszerezhető.

– Ami azt illeti – magyarázta –, a koroner mindig megszabadulhat egy holttesttől, ha kiállítja a tanúsítványt, hogy az országhatáron túl temetik el. Ekkor azt feltételezik, hogy egy rokona hazavitte eltemetni (mondjuk Írországba), a koroner pedig minden hátráltató tényező vagy nyom nélkül azt tehet vele, amit akar.

A halottak példátlan arányban özönlöttek a londoni hullaházakba: a megelőző évben Purchase 1855 üggyel foglalkozott, és 726 váratlan halálesetben végzett vizsgálatot. E holttestek jelentős része „azonosítatlan maradt, és így is lett eltemetve”. Csak akad egy, amelyik megfelel. A St. Pancras halottas háza a koroner irodájához kapcsolódott, így Purchase azt is felajánlhatta Montagunak, hogy nézzenek körül, kiket tárolnak éppen. „Miután egy-két potenciális holttestet megvizsgáltak, majd különféle okokból elvetettek”, a két férfi kezet rázott és elvált, de Purchase ígéretet tett rá, hogy tovább fogja keresni az alkalmas jelöltet.

A St. Pancras hullaháza vitán felül a legkellemetlenebb hely volt, ahol Montagu valaha is megfordult, de hát addigi életéből szinte teljességgel hiányoztak a kellemetlen helyek és felkavaró látványok.

Ewen máris megszenvedte a családjától való „különválás szükségszerű nyomorúságát”. Irisnek írott levelei elteltek vágyakozással és magányérzettel („Rettenetesen hiányzol – olvashatjuk az egyikben –, az élet egyetlen szürke monotóniának tűnik, amióta elváltunk”), ám ezzel együtt kezdte megkedvelni az egyedülálló kém szerepet. „A munkámmal járó érdekesség és feszültség sikeresen tartja fenn a lelkesedésem – írta. – Kicsit olyan ez, mint keresztrejtvényt vagy kirakójátékot készíteni, azután várni, hogy a játékos képes lesz-e megoldani a feladványt és összeilleszteni a darabkákat.” A Kensington Court-i élet egyetlen hátulütője Lady Swaythling jelenléte és az ebből fakadó parázs hangulat volt, ezért is ragadott meg Montagu minden alkalmat, hogy Exmoorban horgásszon. „Csodálatos távol kerülni a zajongástól és aggodalomtól, s csak a patak csörgedezését hallgatni – írta Irisnak. – Semmit sem élvezek ennyire, amióta elmentél.” A horgászatból is a nehezebb részek izgatták: „A legnagyobb mulatság, ha lehetetlen helyeken vetem ki a horgot.”

Lord Swaythling magával vitte a Rolls-Royce-t Townhillba, ezért a munkába járáshoz vásárolt egy kerékpárt. A „szupertitkos iratok” szállításához előre nagyméretű kosarat csavarozott fel, majd ehhez odaláncolta az aktatáskáját. A Haditengerészeti Hírszerző Hivatal feje kérdőre vonta: vajon mennyire biztonságos kerékpároznia egy titkokkal teli aktatáskával. És ha ellopják? Végül, némi vita árán Montagu kieszközölte a hivatalos engedélyt a dokumentumok szállításának erre a rendhagyó módjára, „feltéve hogy mindig viselte pisztolytáskáját és automata fegyverét”.

1943. január 24-én Montagu a szokott módon visszakerekezett Kensington Courtba, ahol Ward, a főkomornyik nyitotta ki előtt az ajtót. Nancy, „az egyik legjobb szakácsnő Londonban”, a jegyrendszer dacára finom vacsorát ütött össze; egyedül Lady Swaythling panaszolta fel a színvonal esését. „Anya olyan szörnyű, hogy nincs rá szó – írta Ewen Irisnak. – Panaszkodik, hogy nem kapja meg a »tisztességes minőségű«, finom csokoládéit, miközben másoknak semmilyen se jut.” Ewen egyedül evett az étkezőben, a Place Vendôme tölgyeiből készült faburkolat és őseinek erre aggatott komor portréi alatt. Sajt mindig akadt bőséggel. Ezután egy órát töltött a könyvtárban, és az aktatáskájában hazahozott „keresztrejtvényekkel” foglalkozott. A casablancai konferencián döntés született Szicília lerohanásáról. Cholmondeley terve a németeknek átjátszott és hamisított dokumentumokat leszállító halottról ekkor még az íróasztalfiókban pihent, Casablanca azonban átrendezte a fontossági sorrendet. Hacsak Montagu nem talál gyorsan egy alkalmas tetemet, a „trójai faló” ötletét – képletesen szólva – elviszi a víz.

Montagu végül befejezte a munkát, eltette az iratokat az aktatáskájába, és elindult alagsori szobája felé, ahol a légiriadók miatt akkortájt aludt. Mabel, a szobalány („aki több mint harmincöt éve volt a családdal”) már előkészítette a ropogósan friss ágyneműt.

Ugyanaznap este London túlsó végének egy koszos, használaton kívüli raktárában egy fiatal walesi férfi nagy adag patkánymérget vett be, hogy így vessen véget életének, amely nem is különbözhetett volna jobban a nagyméltóságú Ewen Montaguétól.

ÖTÖDIK FEJEZET.

A nagyon is volt ember.

A WALESI ABERBARGOED EGY ÉVSZÁZADDAL ezelőtt lehangoló hely lehetett: szénporlepellel borított kis bányászfalu. A bánya 1903-ban nyitott. Mielőtt szenet nem találtak, Aberbargoedben az égvilágosan semmi sem volt, leszámítva a zöldellő dombokat. A szénnel együtt megjelentek az egyforma sorházak is, amelyekben bányászcsaládok százai laktak, ám szén nélkül az egész mit sem ért. S amikor a szénkészlet végül kimerült, alig maradt valami. Aberbargoed már az első világháború előtt megrokkant, és a túlélésért küszködött.

1909. január 4-én, a Commercial Street 136-os szám alatt ebbe a komor világba született Glyndwr Michael; szülei Sarah Ann Chadwick és egy Thomas Michael nevű szénbányász. Kevés feljegyzés maradt fenn a családról, de az is jól érzékelteti fogcsikorgatóan kemény életük alakulását. Húszévesen, 1888-ban Sarah feleségül ment egy másik szénbányászhoz, bizonyos George Cottrellhez. A házasságlevélre csak egy keresztet tett – sosem tanult meg írni-olvasni, bár e készségnek nem is igen látta volna hasznát. Noha Cottrellel kötött házasságából két leány született, a kapcsolat nem tartott soká, így 1904-re Sarah már Thomas Michaellel lakott egy zsúfolt dinasi házban, a vasút mellett. Sosem házasodtak össze. Akárcsak apja, akit még Thomas gyerekkorában elvitt a tüdővész, az ifjabb Michael is egész életében szenet bányászott: walesi baptistaként Dinasban született, napjait pedig a föld gyomrába vájt tárnákban töltötte, ahol koromsötétben, csupasz kézzel húzta a szénnel megrakott csilléket. Még mielőtt Sarah-val találkozott volna, Thomas Michael szifiliszes lett, és a betegséget, amit nem kezeltetett, átragasztotta párjára is. Lehetséges, hogy ennek nyomán Glyndwr Michael már veleszületett szifilisszel jött a világra, ami károsíthatta a csontjait, a szemét és az agyát.

A pár még Glyn csecsemőkorában átköltözött az Aberbargoedtől tizenkét mérföldre fekvő Taff’s Wellbe, közvetlenül Rockwood Pit szomszédságába, ahol két évvel később újabb gyermekük született: Doris. Miután nem győzték fizetni a bérletet, a Michaelek folyamatosan költöztek, egyre lepusztultabb házakba – a Rhodda-völgyben fekvő Penygraig Williamstown kerületébe, előbb a Garth Street 7. szám alá, majd néhány évvel később a Cornwall Road 28.- ba, ahol Sarah megszülte újabb, immár ötödik gyermekét. Élelemre is alig telt. A gyerekek csak hetente egyszer, a templomban viseltek cipőt. Thomas Michael ivott.

1919 körül, amikor Glyn kilenc-tíz éves lehetett, az apja egészsége kezdett vészesen megromlani, minden bizonnyal a kezeletlenül maradt szifilisz és a föld alatt töltött három kemény évtized következményeként. Nem sokkal ezután nagyanyja „szenilitásban” elhunyt (az elmebaj ilyen-olyan formában nemzedékek óta kísérte a családot). Thomas Michael nemsokára már iszonyatosan köhögött, és a legváratlanabb pillanatokban kiverte a hideg veríték. Mellkasának jobb oldala kezdett befelé süppedni.

1924-re Michael már nem bírta a munkát, a család így rá lett utalva a Pontypriddi Unió nevű segélyalap könyörületére (a szegénységtől sújtott területeken több községet vontak össze a segélyezési alapokban; a pontypriddi a második legnagyobbnak számított Nagy-Britanniában), sőt egy időre hajléktalanná is vált: az egyik szegényház, a Llwynypia Homes egyetlen szobájában zsúfolódott össze. A Pontypriddi Unió huszonhárom shillinget fizetett egy férfi és a felesége után , gyermekenként pedig további két shillinget; a családnak ily módon heti egy fontból és kilenc shillingből kellett megélnie. Thomas Michael egy orvosi jelentés szerint „melankolikussá”, „zavarttá és kórosan lehangolttá” vált; egyre csak fogyott, és majd’ megfulladt a köhögéstől.

Nem sokkal 1924 karácsonya előtt Thomas Michael torkon döfte magát egy késsel; ezután a bridgendi Angleton Elmegyógyintézetbe szállították, ahol kitisztították és összevarrták a sebét. Ekkorra már szellemi és testi roncsként tengette napjait: vért köhögött, és „mély depresszióban” szenvedett. Ötvenegy éves létére nyolcvannak nézett ki. Percy Hawkins, a kórház nővére így írta le: „A haja ősz és ritkás. A pupillái szabálytalanok, reagálnak a fényre és konvergálnak. A nyelve száraz és lepedékes. Fogazata hiányos és szuvas. Vézna, alultáplált. A páciens rengeteg váladékot köhög fel, és éjszakánként erősen izzad.” A kór mindkét tüdőlebenyét megtámadta.

Egy ideig úgy tűnt, Thomas még helyrejöhet. Kezdett értelmesen beszélni, felismerte a környezetét, 1925. március 13-án azonban influenzás lett, ami tüdőgyulladássá súlyosbodott, „hektikás lázzal, bőséges és bűzös felköhögött váladékkal, nagyfokú gyengeséggel és lehangoltsággal”. Thomas Michael nem evett többé, és március 31-én meghalt.

Az akkor tizenhat éves Glyn Michael végignézte, hogyan lesz apja életerős szénbányászból kórosan lesoványodott emberi roncs. Látta, ahogy ledöfte magát, és ahogy az elmegyógyintézetben darabjaira hullt. Glyn szegénynek született, mostanra pedig koldusbotra jutott. Alighanem máris elmebetegségben szenvedett. Amikor Overton tiszteletes úr eltemette Thomas Michaelt a trealawi temető egyik ingyenparcellájában, Glyn Michael bizonytalan kézzel, csupa kisbetűvel írta alá a halotti bizonyítványt.

A megözvegyült Sarah három kiskorú gyermekével egy trealawi mellékutca parányi lakásába költözött, s immár kizárólag alamizsnából élt. A Pontypriddi Alap időközben csődbe ment, olyan hatalmas igény mutatkozott a jótékonyságra a nincstelen dél-walesi szénvidéken. Egy évvel Thomas Michael halála után Neville Chamberlain egészségügyi miniszter közölte a parlamenttel, hogy a Pontypriddi Alap 210 000 fonttal túlköltekezett ezért további támogatást „csak azzal a feltétellel kaphat, ha csökkenti a segélyezés mértékét”. Ahogy beütött a gazdasági válság, Dél-Wales gazdasági helyzete a rosszról katasztrofálissá súlyosbodott. Glyn részmunkaidőben dolgozott mint kertész és napszámos, de a munkalehetőségek egyre ritkultak.

A háború 1939-es kirobbanása idején Sarah és Glyn Michael még mindig a Trealaw Road 135-ös szám alatt lakott. Glyn két féltestvére és a húga, Doris egyaránt szénbányászokhoz ment feleségül, és különköltözött, csak az öccse maradt otthon. Glyndwrt a katonai szolgálatra alkalmatlannak nyilvánították, ami komolyabb testi, de még inkább szellemi kórra utal. 1940. január 15-én az anyja szívroham következtében meghalt. Hatvanhat éves volt, és Glyn egyetlen lelki támasza. Január 16-án Glyndwr Michael még aláírta az anyja halotti bizonyítványát, amikor Sarah-t Thomas Michael mellett örök nyugalomra helyezték a trealawi temetőben, azután nyoma veszett. A háborúban álló ország kevés figyelmet pazarolt egy hajléktalan, nincstelen és alighanem elmebeteg férfira.

BENTLEY PURCHASE GYAKRAN ELGONDOLKODOTT azon, hogy az emberek miért a fővárosba jönnek meghalni. Az általa vizsgált esetek több mint negyedében öngyilkosság történt, az áldozatok nagy része viszont nem Londonban élt. Miféle késztetés az, tűnődött el, „ami Londonba vezeti a férfiakat és nőket, hogy itt vessenek véget életüknek? A vidékről érkezők talán azt remélik, hogy a roppant fővárosban észrevétlen marad egy újabb tragédia? Vagy csak barátaikat és hozzátartozóikat szeretnék megkímélni az óhatatlan fajdalomtól, ha a közeli szomszédságukban vetnének véget életüknek?” Purchase a maga távolságtartó, tudományos módszerével szemlélte a jelenséget: „Még mindig meglepte, milyen sokan érkeznek úgy a hullaházba, hogy nincsenek barátaik, se senki, aki keresné őket.”

Nem tudni, Glyndwr Michael hogyan jutott el a fővárosba, de 1942 telén London nyugati részének egyik „szegényházában” húzta meg magát, miközben üresen álló épületekben lakott, és valószínűleg egy elmegyógyintézetben is megfordult. Halálakor az arca simára volt borotválva, ami arra utal, hogy rendelkezett borotvával, meg egy hellyel, ahol használhatta.

1943. január 26-án a King’s Cross közelében, egy elhagyatott raktárban találtak rá Michaelre, akit akut mérgezés tüneteivel a St. Pancras Kórházba szállítottak. Amint Sir Bernard Spilsbury esettanulmányaiból is kitűnik, a háborútól sújtott Nagy-Britanniában az emberek a legkülönfélébb vegyi anyagokkal mérgezték meg magukat: lizol fertőtlenítővel, kámforral, ópiummal, karbollal, sósavval, alkohollal, kloroformmal és világítógázzal. Michael patkánymérget nyelt, alighanem „Battle’s Vermin Killer” pasztát, benne az erősen mérgező sárga foszforral. Feltételezzük, hogy Michael szándékosan ölte meg magát – apjának öngyilkossági kísérlete és önpusztító hajlama tragikus módon továbböröklődött –, noha előfordulhat, hogy baleset történt. A patkánymérget paszta formájában rendszerint állott kenyérre vagy hasonló hulladékra kenik: a foszfor világít a sötétben, így fényével és szagával egyaránt magához vonzza a rágcsálót. Sajnos könnyen elképzelhető, hogy Michael egyszerűen azért ette meg a romlott és mérgezett ételmaradékot, mert éhezett.

A foszformérgezés szörnyű halál, miután a gyomorsav foszfor-hidrogén gáz előállításával reagál a foszfidra. A patológia három fázist különít el. Az áldozat a gyomorba került foszfor hatására gyakran perceken belül rosszul lesz és hányni kezd; ezt követi a delirium, a görcsroham, az izgatottság, az önkéntelen rángás, gyötrő szomjúság, és a foszformérgezések két sajátosan iszonyú szimptómája: a „füstölgő széklet” és „fokhagymaszagú lehelet”. A második fázist, úgy huszonnégy órával a mérgezés után, viszonylagos nyugalom jellemzi, amikor a tünetek enyhülni látszanak. A harmadik fázisban az áldozat központi idegrendszere összeomlik, sárgaság, kóma, vese-, szív-és májkárosodás lép fel, amit végül a halál követ. Szerencsétlen Glyndwr Michael több mint két napon át szenvedett, a második fázisban azonban visszanyerte az öntudatát annyira, hogy elmondja a St. Pancras nővéreinek, ki ő és mit evett. 1943. január 28-án nyilvánították halottá.

A harmincnégy esztendős Glyndwr Michael egyszerűen átcsusszant a háborús Nagy-Britannia mind lazább szövésű szociális hálójának egyik résén. Egyedülálló, házasságon kívül született és feltehetően írástudatlan férfiként, pénz, barátok és családok nélkül halt meg, senki sem szerette és gyászolta – a halála mégsem maradt észrevétlen.

Amint Glyndwr Michael holtteste beérkezett a St. Pancras hullaházába, Bentley Purchase tájékoztatta róla Ewen Montagut, hogy alkalmas jelölt érkezett, akit „kellő hidegben tárol mindaddig, amíg fel nem készülnek rá”.

Purchase saját hatáskörében elvégezte a gyors vizsgálatot, amely a várható eredménnyel zárult. Mérgezés gyanúja esetén a halottkém szokványos esetben boncolást tartott, ám ebben az esetben, nyilvánvaló okokból, nem történt ilyen. Purchase „elmebajosként” tüntette fel Michaelt, ami azt jelzi, hogy korábban nyilvántartották és kezelték elmebetegként. A halottkém vizsgálata nyomán kiállított halotti bizonyítvány „napszámosnak” nevezte, „állandó lakhely nélkül”, míg az elhalálozás okát „foszformérgezésben” adta meg („Bomlott elmével patkánymérget vett magához.”). Purchase az iktatóval azt közölte, hogy a holttestet „a temetésre elszállítják Angliából”. Négyszemközt a koroner részletesebben is beszámolt Montagunak. A halott, fejtette ki, „minimális adag” mérget evett.

„Ekkora dózis önmagában nem volt elég ahhoz, hogy azonnal végezzen vele, de egyetlen hatásaként olyan súlyosan károsította a májat, hogy [az áldozat] nem sokkal később meghalt.” Az emberi test szokványos esetben is tartalmaz némi foszfort, magyarázta a halottkém, ezért „a foszfor nem olyan méreg, amit hosszú idő után is azonosítani lehet, mint a hajgyökeret és mást megtámadó arzént vagy a sztrichnint”. A patkányméreg nemigen árulkodik a halál okáról, „leszámítva a májban lezajló vegyi folyamatok kisebb nyomait”.

Miután vízbe dobják, a férfi halálának okát csakis egy „magasan képzett, orvoslásban, bűnügyekben és vegytanban járatos személy” állapíthatná meg, „akinek mérlegelnie kell minden belső szerv vegyi összetételét, mielőtt döntő következtetésre juthatna”. Purchase szeretett fogadni, és készen állt „nagyobb tétet tenni arra, hogy senki sem képes akkora bizonyossággal megállapítani a halál okát, hogy kizárhassa az eshetőséget, miszerint a férfi vízbe fulladt vagy végzetes sokkot szenvedett, miután a repülőgépe lezuhant, ő maga pedig a vízbe merült”.

Egy második, még fajsúlyosabb szakvéleményért Montagu ezúttal is az orvoslásban, bűnügyekben és vegytanban egyaránt járatos Sir Bernard Spilsburyhez fordult, akivel újfent a junior Carlton Clubban találkozott. Sir Bernard ítélete száraz volt, akár a legjobb sherry:

„Nincs mit félni a spanyol halottszemlétől. Annak felismeréséhez, hogy a fiatalember nem a repülőgép-baleset következtében halt meg, egy hozzám hasonlóan tapasztalt patológusra lenne szükség, olyan pedig nincs Spanyolországban.”

A válasz tökéletesen jellemezte a magabiztos és arrogans Spilsburyt, jóllehet Sir Bernard sommás kijelentései nagyon is megkérdőjelezhetők voltak, ami idővel egyre inkább nyilvánvalóvá vált. Sir Bernard Spilsbury már korántsem számított csalhatatlan bölcsnek, s bár még mindig tévedhetetlen szakember hírében állt, szörnyű hibákat kezdett elkövetni – olyannyira, hogy manapság már a Crippen-ügyben használt bizonyítékaiban is kételkedünk. Feddhetetlenségének és csalhatatlanságának biztos tudatában Spilsbury 110 embert juttatott a bitófara – így visszatekintve, többeket ártatlanul. Teóriái és személyes előítéletei egyre inkább felülkerekedtek a tényeken; a legnyilvánvalóbban Norman Thorne esetében, akit a barátnője meggyilkolásáért ítéltek halálra. A nő szinte bizonyosan öngyilkosságot követett el, a vád bizonyítékai a legjobb esetben is ellentmondásosak voltak, Spilsbury azonban rendíthetetlenül kitartott véleménye mellett, noha egyre többen tiltakoztak az ellen, hogy egy ember „szakértelme” alapján bitóra küldjenek másvalakit, aki talán ártatlan. „A spilsburyzmus vértanúja vagyok”, jelentette ki Thorne, nem sokkal a kivégzése előtt. Az 1940-es évekre Spilsbury hírneve már erősen megkopott, házassága romokban hevert, az elméje kezdett kudarcot vallani. Még legendás szaglóérzéke is cserbenhagyta. Túlhajszolta magát, ennek következtében 1940-ben kisebb szélütést kapott, de az is mélyen megrázta, hogy a bombázásokban elveszítette a fiát. Montagunak adott válaszai magukon viselték Sir Bernard Spilsbury utolsó napjainak minden jellegzetességét: a határozott, ám megkérdőjelezhető, s így potenciálisan veszélyes értékítéletet.

Annak megállapítása, hogy valaki vízbe fulladt-e vagy más módon vesztette életét, az egyik legrégebbi és legfogósabb orvosi dilemma. A tizenharmadik században kínai orvosok A tévedések félresöprése címmel külön könyvet adtak ki a fulladás okainak számbavételére, ennek ellenére az orvostársadalom még ma sem ismer egyetemesen elfogadott diagnosztikai módszert a fulladásos halál megállapítására. Maga Spilsbury is behatóan tanulmányozta a kérdéskört az 1915-ös „Arák a fürdőben” eset kapcsán, amikor George Joseph Smith szélhámost és bigámistát azzal vádolták, hogy legkevesebb három feleségétől szabadult meg gyilkosság útján. Az áldozatokat kivétel nélkül a fürdőkamrában találták meg. Spilsbury exhumálta a holttesteket, és bizonyítékot talált arra, hogy az áldozatok nem halhattak meg természetes okból. A bíróságon mindössze húsz percébe telt meggyőzni az esküdteket arról, hogy minden árulkodó nyom nélkül meg lehet ölni valakit, csupán azáltal, hogy fürdőzés közben hirtelen lenyomják a víz alá. Smitht felkötötték.

Az ügy kapcsán Spilsbury közeli kapcsolatba került a fulladásos halál ismérveivel: a champagne de mousse-ként ismert fehér habbal a tüdőben és az ajkakon, a tüdő márványos és a víz belélegzésétől duzzadt kinézetével, a víz jelenlétével a gyomorban, az idegen anyagokkal (mondjuk hányadokkal vagy homokkal) a tüdőben, a középfül bevérzéseivel. A fuldokló hevesen küzd: a nyakán és vállán gyakran elszakadnak az izomszálak, olyan erővel kapaszkodik és kapkod levegő után. E szimptómák egyike sem jelent meg Glyndwr Michael testén, hiszen nem vízben, hanem kórházi ágyon halt meg. Ezzel szemben aki foszformérgezésben hal meg, lett légyen bármilyen kicsi a dózis, annak elsárgul a bőre és kiég a gyomra, továbbá a vegyszer olyan nyomokat hagy a szervezetben, amilyeneket még az 1943-as tudományos módszerekkel is könnyedén azonosítani lehetett.

A neves törvényszéki szakértő nem vizsgálta meg Glyndwr Michael holttestét, ehelyett szokás szerint közölte a személyes véleményét, majd kitartott emellett, tűzön-vízen át.

Spilsbury még abban is tévedett, hogy Spanyolországban ne dolgoztak volna hozzáértő patológusok. Ha egy vidéki körorvos vizsgálja meg a tetemet, talán észrevétlen marad a turpisság, csakhogy a holttestet és a dokumentumokat a németek kezére akarták játszani, márpedig Spanyolországban legalább egy tapasztalt patológus a német hírszerzésnek dolgozott, és ugyanolyan gyorsan – ha nem gyorsabban – kiszúrhatta a csalást, mint maga Spilsbury. Sir Bernard véleménye így nélkülözött minden tudományos bizonyosságot, még ha meg is győzte Montagut, s ha ez visszaüt a britekre, akkor a spilsburyzmus áldozatainak számát immár ezrekben lehet mérni.

Montagu később azt állította, a felhasznált holttest „tüdőgyulladásban halt meg”; felkeresték a hozzátartozókat, megértették velük, hogy „valóban nemes célra” kell a tetem, és megszerezték az engedélyüket, „azzal a feltétellel, hogy sosem derülhet ki, kinek a holttestét használták”. Mindebből semmi sem igaz. Montagu és Chobnondeley bizonyára „lázas kutatást folytatott a múltjával és hozzátartozóival kapcsolatban”, de csak azért, hogy meggyőződjön róla: Glyndwr Michaelnek nincs említésre méltó története, sem olyan hozzátartozója, aki kényes kérdéseket tehetne fel. Miután Sarah meghalt, Michael után csak két vér szerinti és két féltestvér maradt, akik továbbra is a walesi völgyekben éltek.

Amennyire tudni lehetett, életében sem keresték Michael társaságát, a halála után nyilván még ennyire sem érdekelte őket. Akárhogy is, nem kaptak értesítést, sőt ami azt illeti, a tartózkodási helyüket sem próbálták kideríteni. Vázlatos, kiadatlan kéziratában Montagu írta:

„Nem találtunk hozzátartozókat a létező leggondosabb kutatásokkal sem, amelyeket ajánlatunk fényében a szokottnál is gondosabban hajtottunk végre.”

Montagu sosem fedte fel Glyndwr Michael személyazonosságát, a nevét ugyanakkor nem tudta eltávolítani a hivatalos iratokból, és személyes irataiban szintén azonosította. Egyik levelében úgy hivatkozott Glyndwr Michaelre, hogy „semmirekellő, és a rokonai se jobbak… élőként senkinek semmi haszna nem volt belőle, csak a halála után ért valamit”. Igaz, hogy Michael rövid és boldogtalan életében nem sok jót tett (nem is igen kapott erre lehetőséget), az viszont kétségtelen, hogy ez a semmirekellő sokakat megmentett a halálával.

Bentley Purchase figyelmeztetett rá, hogy az idő mindennél drágább. A bomlás megállítására a holttestet nem lehetett lefagyasztani, miután a jéggé dermedő testnedvek kitágulnak és károsítják a lágy szöveteket, ami felengedés után egyértelműen láthatóvá válik. A St. Pancras hullaházában működött egy „extrahűtő”, ami négy fokon tartotta a holttestet, és ezzel jelentősen lelassította a bomlási folyamatot, teljesen azonban nem állította meg. Glyndwr Michael teteme máris bomlásnak indult. Ha bármi hasznát akarják venni, figyelmeztetett Purchase, „három hónapon belül fel kell használniuk”.

Ám mielőtt a hadművelet hivatalosan is beindult volna, új fedőnevet kellett kapnia. A „trójai faló” kezdetben talán még megfelelt, de ha egy német ügynök valahogyan belebotlott, egyértelműen lerítt róla a csalás. A fedőneveket a Szolgálatok Közötti Biztonsági Igazgatóság osztotta, lefedve velük a háború szinte valamennyi elemét: országokat, nagyvárosokat, terveket, helyszíneket, katonai egységeket és akciókat, diplomáciai találkozókat, fontos és kevésbé fontos személyeket, kémeket, akik mind-mind álnéven szerepeltek. Elméletben ezek a neutrális és kibogozhatatlan kódok mindent azonosítottak a beavatottak számára, miközben mindenki más értetlenül hallgatta őket. A fedőnevek véletlenszerű listáján tízes csoportokban szerepeltek az ábécésorba rendezett szavak, amelyek közül igény szerint találomra választottak, majd hat hónappal azután, hogy tartalmukat vesztették, visszakerültek a vérkeringésbe, és újra felhasználhatóvá váltak, hogy ezzel is megkavarják a kását.

Churchill egyértelműen kinyilatkoztatta, milyen elveket kell követni a nagyobb hadműveletek fedőnevének megválasztásakor:

„Nem kaphatnak olyan léhaságot sugalló neveket, mint »Nyuszifül« vagy »Humbug« – közölte a miniszterelnök. – Értelmes gondolkodással korlátlan számú jól hangzó nevet találhatunk, amelyek nem árulkodnak a hadművelet jellegéről, ugyanakkor egy özvegynek vagy édesanyának sem kell azt mondania, hogy egy »Nyuszifülnek« vagy »Humbugnak« nevezett hadműveletben veszítette el a fiát.”

Az utasítást, hogy a fedőnév nélkülözzön minden jelentéstartamat, a háború során valamennyi oldal következetesen megszegte, miután a kémek szinte ellenállhatatlannak érezték a kísértést, hogy mókás vagy árulkodó neveket ragasszanak legtitkosabb akcióikra is. „Tate” ügynök onnét kapta a nevét, hogy hasonlított a neves előadóra, Harry Tate-re; a bűnöző Eddie Chapman azért lett „Cikcakk”, mert senki sem tudta kiszámítani, merre fordul; Sztálin – akinek neve „acélost” jelentett – a „Glyptic” fedőnevet kapra, ami azt jelenti: „kőből faragott kép”. A németek e téren még fegyelmezetlenebbnek bizonyultak. A nácik nagy hatótávolságú radarrendszere a messzelátó északi isten után nyerte a „Heimdall” nevet; Nagy-Britannia tervezett megszállása a „Sealion” (Oroszlánfóka) fedőnevet kapta, így a legnyilvánvalóbb módon utalt a királyi címerben látható oroszlánokra és a tervezett partraszállásra.

Montagu maró kritikával illette az Abwehr „ostobaságát” amiért ilyen árulkodó kódokat választott. Nagy-Britannia fedőneve, mutatott rá, „Golfplatz”, ami „golfpályát” jelent, míg Amerika „Samland”, utalásként Sam bácsira. Montagu most a saját szabályát szegte meg, miszerint a fedőnevekből „semmiféle következtetést ne lehessen levonni”, amikor olyan nevet választott, amit 1941-ben, egy aknásítási hadműveletben már felhasználtak, most azonban újra szabaddá vált.

A trójai faló tervből így lett „Vagdalthús hadművelet”. A névválasztásban nem volt semmi esetleges. A holttestekkel való érintkezés láthatóan mély hatást gyakorolt Montagura, aki „ekkorra már annyira vonzódott a fekete humorhoz”, hogy a trancsírozott húsra vonatkozó utalást nemhogy alkalmatosnak, de „jó ómennek” is tartotta. Ezúttal nem fenyegetett az a veszély, hogy egyetlen gyászoló anya is panaszt tesz, amiért fia egy léhaságot sugalló és ízléstelen fedőnévvel ellátott hadműveletnek esett áldozatul, hiszen tervezői pontosan tudták, hogy Glyndwr Michael elvesztését senki sem gyászolja.

Mielőtt még Bentley Purchase végezhetett volna a halottszemlével, Cholmondeley és Montagu már munkához is látott, hogy a hírszerzés főnökeinél hivatalosan is kérelmezze az akció elindítását. Február 4-én, egy héttel Michael halála után és Purchase vizsgálatának lezárása napján, benyújtották a Vagdalthús hadművelet tervezetét a Húszas Bizottságnak: „Ezt a hadműveletet annak fényében javasoljuk, hogy az ellenség szinte bizonyosan tudomást szerez majd egy Észak-Afrikából induló támadás előkészületeiről, és megpróbálja kitalálni annak célpontját.”

A terv értelmében a repülőgépből kidobott holttest a hamis dokumentumok révén azt a benyomást kelti, hogy „egy futár, aki fontos »személyesen kézbesítendő« dokumentumokat vitt volna Algériába, útközben lezuhant a gépével”. A megtévesztéssel nem csupán azt remélték elérni, hogy elvonják a németek figyelmét a valódi célpontról, de egyszerű csalinak, „megtévesztő célpontnak”

igyekeztek beállítani. A briliáns kettős csel gondoskodott arról, hogy miután értesülnek a Szicília elleni támadás előkészületeiről, a németek ezeket is a megtévesztés részének tudják be, Szicíliát nem lehetett teljesen kihagyni az egyenletből, amint arra Montagu és Cholmondeley is rámutatott: „Amennyiben a valódi célpont kimaradna mind a »hadműveleti tervből«, mind a »fedőtervből«, a németek szinte biztosan gyanakodnának, hiszen Szicília nem csupán lehetséges célpont, de a németek máris akként értékelik.” Miután „a németek egyforma gonddal tanulmányozzák majd a fedőtervet és a valóságos tervet”, a Vagdalthús hadműveletnek egy hamis valóságos tervvel és egy hamis fedőtervvel (az igazi tervvel) is el kellett látnia őket.

A tervezet nem részletezte, pontosan hogyan továbbítanák ezt a dezinformációt, sem azt, hol dobnák le a tetemet, viszont figyelmeztetett, hogy miután elindult, a hadművelet nem késlekedhet: „A holttestet 24 órán belül le kell dobni, miután elviszik jelenlegi londoni helyéről. A repülőutat, amint kijelölték az időpontját, nem lehet sem lemondani, sem késleltetni.” A Húszas Bizottság csak rövid ideig gondolkodott, mielőtt kérések özönét fogalmazta meg a különböző szolgálatok képviselői felé. A Légügyi Minisztériumnak kerítenie kellett egy alkalmas gépet, amit lehetőleg a SOE használt; a tervezetet be kellett mutatni a hadsereg, a haditengerészet és a RAF hírszerző főnökeinek; a Londoni Ellenőrző Részleg részéről ki kellett kérni Johnnie Bevan ezredes jóváhagyását; az Admiralitásnak keresnie kellett egy „alkalmas helyet a holttest ledobására”; a hadügynek bele kellett ásnia magát „a kérdésbe, hogy ellássa a holttestet névvel és a szükséges papírokkal”. A madridi haditengerészeti attasét, Alan Hillgarth kapitányt szintén tájékoztatni kellett a tervről, hogy „felkészülhessen az előre nem látható következményekre”.

Montagu és Cholmondeley azt a parancsot kapta, hogy „folytassa az előkészületeket, és gondoskodjon Vagdalthús szükséges öltözetéről, iratairól, leveleiről stb.” A hivatalosan névtelen tetemből nekik kettőjüknek kellett új névvel, személyiséggel és múlttal felruházott valóságos személyt faragniuk. A Vagdalthús hadművelet fikcióként, egy rég elfeledett regény csavaros fordulataként kezdte, amit átvett egy másik regényíró, majd jóváhagyott egy harmadik regényíró által vezetett titkos bizottság. Most pedig a kémekre került a sor, hogy a halott walesi csavargó alakjából fikciót gyúrva megváltoztassák a valóságot.

HATODIK FEJEZET.

Egy újszerű megközelítés.

MONTAGU ÉS CHOLMONDELEY a megelőző három év tekintélyes részét arra áldozta, hogy olyan kémeket termeljen ki és vessen be, akik nem léteznek. A Húszas Bizottság és az MI5 B1A részlege önálló művészeti ággá fejlesztette a kettős ügynökök alkalmazását, ám ahogy a Kettős Kereszt Rendszer fejlődött és bővült, mind több és több képzeletbeli ügynök jelentett Németországnak: „A” ügynök (valóságos) tartotta „B” ügynököt (képzeletbeli), aki ezután további ügynököket szervezett be, C-től Z-ig (valamennyien képzeletbeliek). Juan Pujol García, „Garbo” ügynök – valamennyiük közül a leghíresebb kettős ügynök – végül már nem kevesebb mint huszonhét beosztott ügynökkel dolgozott, akik valamennyien önálló karakterrel, barátokkal, hivatással, ízléssel, otthonnal és szeretőkkel rendelkeztek. Garbo „képzeletbeli asszisztenseinek aktív és jól szétterített hálózata” szedett-vedett társaságnak tűnhetett: egy walesi árja rasszista, egy kommunista, egy görög pincér, egy vagyonos venezuelai diák, egy kiábrándult dél-afrikai katona és több szélhámos is helyet kapott benne. John Masterman, a Húszas Bizottság krimiszerző főnöke így fogalmazott: „Az egyszemélyes lisszaboni banda egész zenekarrá bővült, mely egyre nagyra törőbb repertoárt játszik.” Graham Greene, aki nyugat-afrikai hírszerzőként szolgált a háborúban, Havannai emberünk című regényét alapozta a Garbo-sztorira, amikor egy olyan kémről írt, aki egész hálózatot épített fel kitalált embereiből.

Masterman a háború után azt írta, „megtévesztés szempontjából a »névleges« vagy képzeletbeli ügynökök bevetése messze kívánatosabb volt”, mint az élőké. A valódi ügynökök hajlamosak garázdává és követelőzővé válni; etetni, kényeztetni és fizetni kell őket. Egy képzeletbeli ügynök ezzel szemben a végletekig formálható; bármikor kérdés nélkül hajlamos engedelmeskedni német tartótisztjének: „A németek ritkán tudtak ellenállni ilyen csalinak, ha azt pontosan és ügyesen vetették ki”, tette hozzá Masterman, maga is a horgászat nagy rajongójaként.

Kitalált személyek egész seregének koordinálása a részletekre való teljes odafigyelést igényelt. „Rendkívül nehéz volt – írta Montagu –, emlékezni a kitalált ügynökök tömegéből egy adott valakinek a jellemvonásaira és életmódjára.” Ezek a kitalált egyének végigélték a mindnyájunk által ismert eseményeket: éppúgy megbetegedtek, tartottak születésnapokat és kifogytak a pénzből, mint mi mialatt következetesen híveknek kellett maradniuk az adott viselkedésmintához. Ahogy Montagu fogalmazott, egy képzeletben ügynök „sosem eshetett ki a szerepéből”. Az álügynökök, hálózata lehetővé tette a brit hírszerzés számára, hogy hazugságokkal és féligazságokkal táplálja a németeket, abba a hitbe ringatva ezzel az Abwehrt, hogy nagy és hatékony kémhálózatot üzemeltet Nagy-Britanniában, amikor efféléről szó sem volt.

A St. Pancras hullaházában fekvő tetem személyiséggel történő felruházása azonban ennél is nagyobb képzelőerőt követelt. A négy barát esete című regényében Masterman mesterkopója, Ernest Brendel jegyzi meg, hogy a detektívmunka alapja a bűnözők cselekedeteinek kiszámítása: „Kideríteni egy bűnügyet, mielőtt elkövetnék, előre látni, hogyan fogják intézni, majd időben megakadályozni! Ez az igazi fegyvertény.” Masterman segítségével Montagu és Cholmondeley nekilátott felépíteni egy sosemvolt életet, ami azután háttérként szolgálhatott egy halott újbóli halálához.

A Kettős Kereszt csapat által eddig kiötölt képzeletbeli ügynökök mindeddig önmagukért – vagy még inkább másokon át – beszéltek, amikor táviratot vagy levelet küldtek tartótisztjeiknek, látni azonban sosem látták őket. A Vagdalthús hadművelet esetében a kitalált személy nem kommunikálhatott másként, csak az öltözéke, a zsebei tartalma, és ami a legfontosabb, a rábízott dokumentumok által; a gépelt, hivatalos levelekkel tehát a megtévesztés alapját szolgáltatta, míg a kézírásos, személyes levelekkel a karakterét erősítette. „Minél valóságosabbnak tűnt, annál meggyőzőbb lehet az egész”, vélte Montagu, minthogy „a németek minden apró részletet megvizsgálnak”.

Az ügynökre bízott információnak hitelesnek, egyszersmind olvashatónak kellett lennie. „Vajon nem folyik meg majd a tinta a kézírásos leveleken vagy az aláírások helyén, olvashatatlanná téve az iratokat?”, tűnődött Montagu. Használhattak volna persze vízálló tintát, de az „el is árult volna mindent”. Az MI5 tudósaihoz fordultak, akik számtalan tesztet lefolytattak a különféle tintákkal és írógépekkel, hogy az így keletkezett leveleket változó időtartamra kitegyék a tengervíz hatásainak. Az eredmények biztatónak tűntek:

„Sok frissen írott levél azonnal megfolyt, amint vizet kapott. Ugyanakkor sok közönséges tintatípus, ha alaposan megszáradt, kellő ideig ellenállt a nedvességnek, még ha közvetlenül ki is tették a víznek. Ha a dokumentum egy borítékban vagy tárcában lapul, ami maga egy zseb mélyén pihen, akkor a legátlagosabb tintákkal írt szövegek is meglepően hosszú ideig olvashatóak maradnak – a mi céljainkra kellően hosszú ideig.”

A megtévesztés pontos formáját később is ráértek kidolgozni, előbb hiteles futárt kellett teremteni.

Nem véletlen, hogy Montagu és Cholmondeley egyaránt falta a regényeket. A kémregények legismertebb művelői maguk is hírszerzőként szolgáltak, mielőtt az írás felé fordultak, Somerset Maugham, John Buchan, Ian Fleming, Graham Greene, John le Carré – mind első kézből szerzett tapasztalatokat a kémkedés világáról. Mert hát a kém feladata nem sokban különbözik a regényíróétól: szavakból és leleményekből kell képzeletbeli, mégis hiteles világot alkotni, amelyben mások elveszhetnek.

Mintha csak egy regény hősét építenék fel, Montagu és Cholmondeley (a 17M részlegnél dolgozó Joan Saunders segítségével) nekiállt megalkotni egy személyiséget, amivel azután felöltöztethette a holttestet. Az Admiralitás alagsorában hosszú-hosszú órákon át finomították a karaktert: mit szeret és mit nem; mik a szokásai és kedvtelései, adottságai és gyengeségei. Este pedig átvonultak az előkelő sohói bárba, a Gargoyle Clubba, ahol Montagu tag volt, hogy ott folytassák a munkát. A projekt a képzelet minden lehetőségét és buktatóját magában rejtette: ha túl elnagyoltan festik meg a személyiséget, vagy nem maradnak következetesek, a németek biztosan csapdára fognak gyanakodni. Ha viszont az ellenség hitelt ad ennek a brit tisztnek, akkor nagy valószínűséggel hitelt ad az általa kézbesítendő iratoknak is. Végül már ők maguk is hinni kezdtek a létezésében: „Addig beszéltünk róla, míg olyan nem lett, mint egy régi barát – írta Montagu. – Teljesen valóságossá vált számunkra.” Felruházták középső névvel, nikotinfüggőséggel és születési hellyel. Adtak neki otthont, rangot, alakulatot és kedvtelést (persze a horgászatot). Ellátták karórával, bankigazgatóval, ügyvéddel és mandzsettával. Megadtak neki mindent, amit Glyndwr Michael hányatott élete során nélkülözni kényszerült, beleértve a támogató családot, pénzt, barátokat és szerelmet is.

Ám legelőször is egy név kellett, s ami még fontosabb: egy uniformis. Eleinte azt tervezték, hogy a ledobott hulla a hadsereg egyik tisztjéé lesz, aki fontos üzeneteket továbbított az Észak-Afrikában állomásozó nagykutyáknak. A katonatisztek harctéri öltözéket viseltek, nem személyre szabott egyenruhát, és ha Anglián kívülre utaztak, nem vittek magukkal fényképes igazolványt, így nem kellett beszerezni Glyndwr Michael fényképét a hamis iratokhoz. A Katonai Hírszerzés igazgatója ugyanakkor rámutatott: ha a futár a hadsereg tisztje, akkor a holttest felfedezését jelenteni kell a madridi katonai attasénak, aki továbbítja az információt Londonba, növelve ezzel a beavatottak számát és kiszivárogtatás kockázatát. Miután az ötlet a haditengerészet hírszerzésétől eredt, a holttestet logikus lépésként tengerésztisztnek kellett beállítani, hogy a titok a flotta körein belül maradjon, ugyanakkor egy tengerésztiszt aligha kézbesíthette volna a tervezett partraszállás dokumentumait, ráadásul az ilyenek mindig teljes „díszegyenruhában” utaztak, paszományokkal és rangjelzésekkel. Az ötlet, hogy mértéket vegyenek a tetemről, túlságosan morbidnak (és veszélyesnek) tűnt ahhoz, hogy fontolóra vegyék – a titkosszolgálatban mindenféle kvalitású és hivatású emberek dolgoztak, de úri szabó egy se akadt közöttük.

Hosszas mérlegelés után végül döntés született arról, hogy a holttestet a brit tengerészgyalogság tagjának állítják be, ha már ez a Királyi Haditengerészet partraszálló gyalogos alakulata. A tengerészgyalogosok mindig harctéri egyenruhában utaztak, ami sapkából, khaki zubbonyból, nadrágból, lábszárvédőből és bakancsból állt, amelyek mind szabványméretekben készültek. Ugyanakkor a tengerészgyalogosok – a szárazföldi erők tisztjeivel ellentétben – mindig fényképes igazolvánnyal utaztak, tehát hamisítani kellett egy ilyet, ami újabb problémát vetett fel. Jóllehet a hadseregben brit katonatisztek ezrei szolgáltak, a tengerészgyalogság tiszti állománya viszonylag szerény maradt, ráadásul szerepelt a Haditengerészeti Lajstromban, amiből a német hírszerzés is rendelkezett egy példánnyal. Egy ebben szereplő nevet kellett „kölcsönözni” a halottnak.

Ahogy végigfutotta ezt a listát, Montagu figyelmes lett egy tömbre, amelyet csupa Martin alkotott – nem kevesebb mint kilenc hadnagy meg egy százados, akit 1941-ben őrnaggyá léptettek elő. A fontos dokumentumok szállítását rendszerint magas rangú tisztre bízták, így William Hynd Norrie Martin százados a tudtán kívül új megbízatást kapott. A valódi Norrie Martin 1937-ben lépett be a flottához, és lett annak egyik legjobb pilótája, 1943-ban pedig az amerikai pilótákat oktatta a Rhode Island-i Quonset Pointban, így aligha sejthette, hogy így visszaélnek a nevével. A valódi Martin emellett merő véletlenségből a Hermes anyahajó fedélzetén szolgált, amikor 1942 áprilisában, a japánok elsüllyesztették, és a legénységből több mint háromszázan vesztek oda. Ha a brit sajtóban közzéteszik William Martin halálhírét, a németek azt hihetik, hogy a dokumentumokat szállító tisztről van szó, míg a valódi Martin őrnagy barátai és bajtársai nyilván azt feltételezik, hogy ismerősük a Hermesszel együtt merült a hullámsírba, csak a halálhírét megkésve hozták nyilvánosságra.

William „Bill” Martin őrnagy részére az Admiralitás a 148228-as számú tiszti igazolványt állította ki. Martint Glyndwr Michaelnél négy évvel fiatalabbnak állították be, szülőhelye, Cardiff viszont csak alig tíz mérföldre feküdt Aberbargoedtől, ahol Michael született. Martint a hadsereg és haditengerészet „Közös Hadműveletek” törzséhez sorozták be, amelyet Lord Louis Mountbatten vezetett. Az azonosító kártya gyanúsan újnak tűnhetett, ezért további elővigyázatként „az elveszett 09650. sz. hiányában” adták ki. A számot Montagu saját igazolványáról vették, hogy ha bárki vizsgálódni kezdene a nem létező tiszt után, végül hozzá jusson el. Az azonosító elvesztése súlyos mulasztásnak számított a háborús Nagy-Britanniában, viszont túl azon, hogy magyarázatot adott a kártya új voltára, megerősítette Martin őrnagy kitalált személyiségének egy fontos vonását: láthatóan vonzotta a tragikus baleseteket. Montagu maga írta alá a kártyát, ahogyan a későbbiekben többször is személyes felelősséget vállalt Bill Martinért.

Az új igazolványhoz már csak egy fénykép kellett. Glyndwr Michael sosem váltott ki útlevelet vagy más fényképes igazolványt, ezért egy alkalmas felvételért – már ha létezett ilyen – kapcsolatba kellett volna lépni a Michael családdal; Montagu és Cholmondeley inkább kivonult a St. Pancras hullaházába egy fényképezőgéppel és egy mérőszalaggal. Amíg Cholmondeley mértéket vett a tengerészgyalogos egyenruhához és bakancshoz, addig Montagu előkészítette Michaelt a fényképhez. Mindketten most először látták a hullát: az arca aszottnak és betegesnek tűnt, egészen másmilyennek, mint az életerős fiatal tiszté, akit magukban elképzeltek. Montagu ugyanakkor megjegyezte: „Nem is kell úgy festenie, mint egy tisztnek – elég, ha törzstisztnek nézik”, azok pedig ritkán rendelkeztek impozáns testalkattal. Most először történt, hogy Glyndwr Michaelt valaki lefényképezte, a morbid kísérlet azonban „teljes kudarcot” vallott, A tetem szeme már a hűtőrekeszben töltött első néhány napban beesett, az arcizmai is kezdtek megereszkedni. Egy halottról egyszerűen nem lehet olyan fotót készíteni, amelyen nem tűnik teljes mértékben és félreismerhetetlenül halottnak. Michael a halála előtt kórosan lesoványodott, s minden nappal, amit a St. Pancrasban töltött, még halottabbnak tűnt. Bármilyen szögből, bármilyen fényviszonyok között is fényképezték, az újonnan kinevezett William Martin konokul megtagadta, hogy életre keljen a kamera előtt, így miután visszatért a hullaházból, Montagu és Cholmondeley lopva fürkészte a barátok és ismeretlenek arcát, abban a reményben, hogy találkozik valakivel, aki elmenne Bill Martin fényképarcának. Glyndwr Michael jellegtelen arccal, őszes és elöl ritkuló hajjal rendelkezett; „olyan külsővel – gondolta Montagu –, ami nem rí ki semmilyen tömegből”. Ennek ellenére hihetetlenül nehéz volt találni valakit, aki cseppet is emlékeztetett rá.

Amíg Montagu az arcokat méricskélte, és „tolakodóan megbámult mindenkit, akivel csak kapcsolatba került”, Cholmondeley elment beszerezni a ruhákat. Glyndwr Michael magas volt és vékony, „közel olyan felépítésű”, mint maga Cholmondeley, aki kiigényelte a derékszíját, lábszárvédőt és szabványos katonai bakancsot (45 ½-es méretben), majd miután a Királyi Haditengerészet részéről Neville ezredes engedélyt adott erre, megjelent a Gieves-nél, a flotta Piccadillyn működő szabóságánál, hogy megrendelje a Királyi Haditengerészet katonai egyenruháját, a hozzá tartozó rangjelzésekkel és a Közös Hadműveletek szalagjelvényeivel. Az uniformishoz nagykabát és sapka is járult. Az egyenruha nem tűnhetett ropogósan újnak (a németek rögtön gyanút fogtak volna), ezért az elkövetkező hónapban maga Cholmondeley gondoskodott a kellő koptatásról.

Az alsónemű már fogósabb problémának bizonyult. Cholmondeley érthető okokból nem kívánt lemondani a sajátjáról: a háborús Nagy-Britannia jegyrendszerében nem lehetett egykönnyen alkalmatos alsóneműt szerezni. A páros konzultált John Mastermannel, az oxfordi professzorral és a Húszas Bizottság fejével, aki tudóshoz méltó és személyes elégtételnek is beillő megoldással állt elő. „A jegyrendszer miatt nehezen lehetett alsóneműt beszerezni – írta Masterman –, de mi felülkerekedtünk a nehézségen oly módon, hogy elfogadtunk egy kisebb felajánlást az oxfordi New College néhai igazgatójának ruhatárából.” Martin őrnagy nem kisebb személyiség trikóját és alsónadrágját örökölte meg, mint H. A. L. Fisherét, a neves történészét, aki Lloyd George kabinetjében az oktatásügyi tárcát vezette. John Masterman és Herbert Fisher az 1920-as években egyaránt történelmet tanított Oxfordban, miközben nemesnek aligha nevezhető vetélkedést folytatott. Fisher pöffeszkedő és zordon alakként úgy irányította a New College-t, mint „egyetlen hatalmas mauzóleumot”; maga Masterman is unalmasan terjengősnek és fontoskodónak találta. Fishert azután gázolta halálra egy teherautó, hogy elnökként részt vett annak a bíróságnak az ülésén, amely a katonai szolgálatot lelkiismereti okokból megtagadó polgárok ügyeit vizsgálta. Nekrológírói lelkesen ecsetelték intellektuális nagyságát és tudós erényeit, ami bosszantotta Mastermant, egyszerre engedett hát a kicsinyes elégtételnek és torz humorérzékének, amikor a nagy ember alsóneműjébe öltöztetett egy németeknek átjátszandó hullát. Masterman az alsót „felajánlásként” nevezte meg, noha valószínűbbnek tűnik, hogy egyszerűen rekvirálta a halott professzor fehérneműs szekrényének tartalmát.

Montagu és Cholmondeley, ha különféle módokon is, de egyformán része lett Bill Martinnak: Montagu hamisította az aláírását, Cholmondeley viselte a ruháit. Lassan Martin őrnagy személyisége került előtérbe, amiről legfőképpen tárcájának, zsebeinek és aktatáskájának tartalma árulkodott. Úgy döntöttek, Martin egy felső-középosztálybeli, walesi család imádott sarja lesz (a walesi származás gyakorlatilag az egyetlen engedmény volt, amit a tetem eredeti személyazonossága felé tettek). És római katolikus. A katolikus országokról tudni lehetett, hogy lehetőség szerint kerülik a boncolást, és ez a vonakodás alighanem erősödött, ha az orvosok egy hittársukkal találkoztak. William Martin eszes, sőt „briliáns” elme lett; szorgalmas, ám feledékeny, amellett hajlamos a nemes gesztusokra. Szerette jól érezni magát, élvezte a színházat és a táncot, és rendre tovább nyújtózott, mint ameddig a takarója ért – ilyenkor mindig az apja segítette ki. Az anyja, Antonia már évekkel korábban elhunyt. Állami iskolába és egyetemre járt, döntötték el teremtői. Titokban írói ambíciókat dédelgetett, de sosem jelentetett meg semmit. Egyetem után visszavonult vidékre, hogy írjon, zenét hallgasson és horgásszon. Nemigen barátkozott senkivel. A háború kitörése után jelentkezett a hadiflottához, de egy irodába osztották be, amit nem szívelt, „Tevékenyebb és veszélyesebb feladatok reményében” átrukkolt a kommandósokhoz, ahol kitűnt műszaki téren tanúsított szakértelmével, különösen ami a partraszállító járműveket illeti. Megjósolta, hogy a dieppe-i rajtaütés katasztrofális véget ér, és igaza lett.{1} Martin, összegezték, „tetőtől talpig rendes fickó”, romantikus és lendületes, valahogy mégis kallódó, kiszámíthatatlan és túlzó.

Martin képzeletbeli alakjával elsőként a bankára találkozott. Montagu azzal környékezte meg Ernest Whitley Jonest, a Lloyds Bank vezérigazgatóját: írna-e méltatlankodó hangú levelet egy nem létező hiteltúllépés miatt egy szintén nem létező ügyfelének, ami a brit pénzvilág történetében példátlan kérésnek számított. Whitley Jones, ez talán nem meglepő, óvatos ember volt. A bank központi vezetőjétől, mutatott rá, aligha várható el ilyen alantas feladat, ám amikor Montagu jelezte, hogy inkább „nem vonna be” mást, a vezérigazgató megenyhült. „Egy efféle levél időnként jöhet a központból – magyarázta –, különösen, ha az igazgató személyes jó barátja az atya, akinek fia túllépte a csekkszámlakeretét.”

1943. április 14. Bizalmas

W. Martin őrnagy,

RM [Királyi Tengerészgyalogság]

Katonai és Haditengerészeti Klub Pall Mall London SW1

Tisztelt Uram!

Tudomásomra jutott, hogy ismételt felszólításaink ellenére továbbra is fennáll 79 font 19 shilling 2 penny mértékű hiteltúllépése.

A körülményeket figyelembe véve tájékoztatom arról, hogy amennyiben az összeg, továbbá a fizetés napjáig esedékes 4%-os kamat nem kerül megfizetésre, úgy nem marad más lehetőség, mint a szükséges lépések megtétele a bank érdekeinek érvényesítésére.

Õszinte híve:

E. B. Whitley Jones

vezérigazgató

A figyelmeztető levelet a Pall Mallon álló tiszti klubba küldték, amit Martin őrnagy otthonává neveztek ki, amikor „a városban” tartózkodott. Cholmondeley be is szerzett egy számlát a klubtól, amit Martin őrnagy nevére állítottak ki.

Ahogy elképzelte Martin apját, Montagu és Cholmondeley úgy döntött, az aggódó szülő nagyobb szerepet is érdemel a kibontakozó drámában. Így került a képbe John C. Martin családfő, „a régi vágású atya”, akit Montagu alighanem a saját apjáról mintázott ilyen gondoskodónak, ám merevnek és tekintélyelvűnek. A levelet magát feltehetően egyik MI5-ös kollégája, Cyril Mills írta. Mills – Bertram Mills cirkuszigazgató fia – 1938-ban, apja halála után vette át a családi üzletet, és mostanra a Kettős Kereszt csapat oszlopos tagja lett. Mills tudta, hogyan kell megszervezni egy impozáns előadást. A levél, amely olyan dagályos és pedáns, amilyen csak egy Edward-kori atya levele lehet, „briliáns bűvészmutatvánnyal” is felért:

Tel.: 98

Black Lion Hotel Mold

É-Wales

1943. április 13. Drága William!

Bár elmondhatnám, hogy ez a hotel éppoly kényelmes, mint amilyenre a háború előtti időkből emlékszem. Mégis itt szálltam meg, másként arra kényszerültem volna, hogy nagynénéd terhére legyek, kinek megfogyatkozott személyzete és szigorú tüzelőgazdálkodása (ami ilyen háborús időkben csakugyan szükséges) szinte lakhatatlanná teszi a házat bármely vendég számára, kivált az én koromban. Április 20. és 21. éjszakáit tervezem a városban tölteni, amikor kétségkívül alkalmunk lesz személyesen is találkozni. Csatolom egy példányát annak a levélnek, amit Gwatkinnak és a McKennának küldtem az ügyeiddel kapcsolatban. Látni fogod, hogy arra kértem, ebédeljen velem a Carlton Grillben (ami, ha jól tudom, még nyitva tart), 21-én, szerdán, háromnegyed egykor. Örülnék, ha csatlakoznál hozzánk. Az étkezéssel nem várunk meg, ezért arra kérlek, ha eljössz, fordíts különös gondot a pontosságra.

Unokahúgod, Priscilla arra kért, adjam át üdvözletét. Értelmes lánnyá cseperedett, bár nem mondhatnám, hogy a mezőgazdasági munkaszolgálat jót tett volna a külsejének. E tekintetben, attól tartok, az atyja családjára ütött.

A te szerető

Atyád

Cholmondeley és Montagu egyre jobban érezte magát, kezdett belemelegedni a munkába, a részletekbe és a sajátos fordulatokba: a fia pénzügyét elintéző atya neheztelt, amiért sógornője kisajátította a családi otthont, ezért neki egy másodosztályú hotelben kellett megszállnia; az eszes, de csúnyácska Priscilla alighanem belehabarodott unokabátyjába, Billbe; miközben mindent átszőtt a háborúból és jegyrendszerből fakadó nélkülözés. A levél igazi mestermunka, amely mindenütt magán, viseli a fanyar humorérzékű Montagu kéznyomát.

Miközben kidolgozták Martin életének főbb motívumait, Cholmondeley nekiállt begyűjteni azokat a kisebb – egyenként jelentéktelen, ám együtt valódi jellemrajzot alkotó – tárgyakat, amelyeket egy tiszt a zsebeiben és tárcájában hordozhatott. Modern szófordulattal ezt nevezik „zsebpiszoknak” – az apró dolgokat, amelyek ékesen árulkodnak birtokosukról. Martin zsebébe került egy levél postabélyeg; egy nyakláncon függő ezüstkereszt és egy Szent Kristóf-medál (hangsúlyozandó a katolikus hitet), egy ceruzacsonk, több kulcs; egy pakli Player’s Navy Cut cigaretta (a flotta tagjainak jellemző márkája), gyufa és egy használt kétpennys buszjegy. A tárcájában elhelyezték a belépőkártyát a Közös Hadműveletek központjába, ami – az őrnagy nemtörődömségének újabb bizonyítékaként – lejárt. A 17M részleg tagjai, akiket beleavattak a cselbe, szintén hozzátették a magukét. Nagy vita folyt arról, hogy pontosan melyik éjszakai klubot favorizálja Bill. Margery Boxall, Montagu titkárnője szerzett meghívót a felkapott Cabaret Clubba, ami azt bizonyította, hogy Martint vonzotta a felső tízezer életstílusa. Ehhez járult egy kis darabka abból a széttépett levélből, amit egy perthshire-i címről küldtek Billnek, megosztandó néhány romantikus pletykát: „… a legutolsó pillanatban – ami annál is inkább kár, mivel azóta alig találkoztak. Mindazonáltal, úgy tudni…” Mindez John Masterman kézírásával.

A halott nadrágtartójára két azonosító lapkát erősítettek,

„W. MARTIN ŐRNAGY,

R.M. [Királyi Tengerészgyalogság] R/C [római katolikus]” felirattal. Volt még egy készpénzzel kiegyenlített számla Gieves-től vásárolt ingekről, ezt jól összegyűrték, mielőtt beledugták egyik zsebébe. Bill Martin utolsó útjára is vitt magával pénzt: egy ötfontos és három egyfontos bankjegyet, meg némi aprót. A bankjegyek számát gondosan feljegyezték – ahogy az ellenség kezei közt megforduló minden fizetőeszköznél, most is fennállt a lehetőség, hogy utóbb egy árulkodó helyen bukkannak fel. Ha pedig a pénznek nyoma vész, miután a tetem megérkezik Spanyolországba, legalább lehet tudni, hogy a ruhákat átkutatták.

Semmit sem bíztak a véletlenre. Minden apró részletet gondosan megvizsgáltak, hogy biztosan illeszkedjen a kitalált történetbe, miután a németek nyilván „minden erőfeszítést megtesznek annak érdekében, hogy hibát találjanak Martin őrnagyban”. Valami mégis kimaradt Martin életéből, amire Joan Saunders mutatott rá: nem volt szerelmi élete. Márpedig Bill Martinnak szerelmesnek kellett lennie.

„Úgy döntöttünk, »elrendezünk egy házasságot« Bill Martin és valami lányt között, ami közvetlen azelőtt kerül sínre, hogy elküldik külföldre”, írta Montagu. Noha közönyösen „valami lányt” említ, Montagu ekkorra már pontosan tudta, ki lesz az.

HETEDIK FEJEZET.

Pam.

JEAN LESLIE ÉPP CSAK BETÖLTÖTTE A TIZENNYOLCAT, amikor 1941—

ben csatlakozott az MI5 kémelhárító és kettős ügynök részlegéhez, Alabástrom bőrével és hullámos, gesztenyebarna hajával üde szépségnek, igazi angol rózsaszálnak számított. Tizenhét évesen végzett az iskolában, ezt követően felsőosztálybeli szülei olyan hagyományos, hölgyekhez illő szakismeretekre taníttatták, mint a gépírás, a titkárnői munka és a bálozás, Jean azonban sokkal eszesebb volt annál, mint amire ez alapján gondolnánk. Ami azt illeti, megözvegyült édesanyja szemében túlságosan is eszes. „Mi a csudát kezdjünk Jeannal?” aggodalmaskodott. Egy családi barát felvetette, talán lenne neki alkalmas állás a hadügyben. Néhány héttel később Jean azon kapta magát, hogy aláírja a titoktartási szerződést, majd beleveti magát az MI5 titkos és szövevényes papírmunkájába. Kezdetben a B1B részlegnél gyűjtötte, iktatta és elemezte a feltört Ultra-kódokat, Abwehr-üzeneteket és egyéb értesüléseket, amelyek a Kettős Kereszt rendszerhez tartozó kettős ügynökök működtetéséhez kellettek. Imádta a munkáját. Az asszisztensek csapatát egy viperanyelvű fúria, Hester Leggett irányította, aki feltétlen engedelmességet és tökéletes hatékonyságot követelt meg „lányaitól”. Jeannak a „sárga veszélyeket” kellett szortíroznia – a kihallgatási jegyzőkönyvek sárga indigós másolatait, amelyek a Camp 020-ból, a Londonhoz közeli Richrnondban üzemelő háborús fogolytáborból érkeztek, ahol az összes ellenséges kémet megdolgozták. Elolvasta az elfogott kémek vallomásait, és megpróbált kiszúrni minden olyan részletet, ami érdekelhette rangidős (férfi) feletteseit. Jean Leslie volt az, aki egy belga ügynök, bizonyos Johannes de Graaf vallomásában „ordító következetlenségekre” lett figyelmes – De Graafról utóbb ki is derült, hogy egy hármas játszmában érdekelt. Jean elégedetten nyugtázta a sikert – majd elszörnyedt, amikor kiderült, hogy De Graafra kivégzés vár.

A kizárólag nőkből álló csapatot „Hódoknak” nevezték, és kétségkívül nem akadt buzgóbb hód Jean Leslie-nél. „Rettenetesen segítőkész voltam, mindig. Mindenhová futottam. Kedvében akartam járni mindenkinek.” Hester Leggettnek – akit a háta mögött kissé szívtelenül „Vénnek” hívtak (mert vénlány volt) – folyton meg kellett fegyelmeznie, amiért rohanvást közlekedik a másként oly csendes St. James Street-i irodákban. „Ne szaladjon, Leslie kisasszony!”

Ez a gyönyörű fiatal lány, aki mindig csak futott, magára vonta Ewen Montagu tekintetét, és Jean sem mulasztotta el észrevenni, hogy a barátságos és kétségkívül jó vágású, idősebb tiszt különleges figyelemmel tünteti ki. „Ami azt illeti, folyton a nyomomban járt. Mint aki el van varázsolva.” Csakugyan: hivatalos és nem hivatalos irataiban Montagu az „elbűvölő”, „nagyon vonzó” és a rokon értelmű dicsérő jelzők sorával jellemezte a lányt.

Február közepén vadászni kezdtek Martin őrnagy alkalmas párjára, „A különböző irodák vonzóbb lányait” arra kérték, fényképeikkel pályázzanak a tisztségre. Montagu külön gondot fordított arra, hogy Leslie kisasszony is induljon a megmérettetésen.

„Szerintem mindenáron el akarta érni, hogy kihúzzon belőlem egy fotót”, mondta a lány később. Aznap este az immár húszesztendős Jean, aki titkon hízelgőnek találta a figyelmet, átkutatta öltözőszekrényének fiókjait egy újabb keletű kép után. A bombázások miatt Mrs. Leslie elhagyta Londont, az oxfordshire-i Dorchester közelében bérelt Temze-parti házat, lánya ott töltötte a hétvégeket. Néhány héttel korábban Jean Wittenham Clumpsnál úszott egyet a folyóban Tonyval, az eltávozáson lévő gránátossal, aki Montaguhoz hasonlóan el volt tőle varázsolva, és épp készült visszatérni a háborúba. „A víz rettenetes volt” emlékezett vissza Jean, az alkalom ugyanakkor örömteli. Tony készített is róla egy fényképet, amit utóbb elküldött neki. Jean épp akkor lépett ki a vízből mintás egyrészes fürdőruhájában, a teste elé szemérmesen felkapott törülközővel, szélfútta hajjal, és az arcán édes mosollyal. Az 1940-es évek Angliájában a kép nem csupán izgalmasnak, de egyenesen pikánsnak számított, amit Jean Leslie és Ewen Montagu egyaránt jól tudott.

A fotópályázatra „egész kis gyűjteményre való” kép érkezett. Korántsem véletlen, hogy a Haditengerészeti Hírszerző Hivatal ilyen nagy arányban alkalmazott különösen vonzó hölgyeket. „John bácsi külön úgy rendelkezett, hogy csak a legcsinosabb lányokat lehet alkalmazni, azon az alapon, hogy ők nem kérkednek majd annyira a barátjuknak az általuk végzett titkos munkával.” Montagu női munkatársai a 13-as irodából nem is vették jó néven, amikor egy másik részleg alkalmazottjának fotóját emelte ki a kupacból.

„Mindnyájan féltékenyek voltunk rá”, emlékezett vissza Patricia Trehearne, az egyik asszisztens, noha egyetlen pillanatig sem lehetett kétséges, ki nyeri meg ezt a szépségversenyt. Jean fényképe belekerült Martin személyes tárgyainak egyre gyarapodó halmába, miközben a történet újabb fontos szereplővel gazdagodott: belépett a képbe „Pam”, az újdonsült menyasszony, az életvidám fiatal nő, aki egy kormányhivatalnál dolgozott mint izgága, csinos, ám nem túl előkelő titkárnőcske. Bill alig öt héttel korábban találkozott Pammel, hogy rövid, ám annál szenvedélyesebb ismerkedés után meg is kérje a kezét egy nagy és rendkívül drága gyémántgyűrűvel. John Martin, a zord atya, nem adta áldását a párra; alighanem érdekhajhásznak nézte a lányt. Az esküvő időpontját még nem tűzték ki. Ilyen egy jellegzetes háborús románc: váratlan, izgalmas, s mint nemsokára kiderült, tragikus végű.

Jean Leslie számára biztonsági minősítése lehetővé tette, hogy legalábbis részben betekintést nyeljen a titokba. Montagu elmondta neki, hogy a fényképhez egy képzeletbeli menyasszonyt társítanak, részeként egy összetett megtévesztési tervnek. „Tudtam, hogy egy hullával fogják összekapcsolni, de nem tudtam, hol.” Charles Cholmondeley utóbb félrevonta Jeant, és komoly hangon megkérdezte: „Más is birtokában van a fényképnek? Ha igen, vissza kell kérnie. Ha odaadta valakinek, őt pedig kiküldik a frontra, ahol fogságba esik és megtalálják nála ezt a fényképet, annak nagyon súlyosak lehetnek a következményei.” Jean kapcsolatba lépett Tonyval, a gránátossal, és arra kérte, hogy semmisítse meg a fénykép összes példányát. Tony, ha sértődötten is, de engedelmeskedett. Montagu szintén félrevonta Jeant, hogy a teljes titoktartás fontosságát hangsúlyozza. Majd elhívta vacsorázni. Jean igent mondott.

Montagu imádta a feleségét, Irist. „Sosem gondoltam, hogy ilyen magányos és üres lesz az életem, csak mert nem vagy itt”, írta. Háborús levelei szenvedélyes hangúak, megfűszerezve pikírt viccekkel, költeményekkel és pletykákkal, soraik mögött a kísértő félelemmel, hogy az elválás örökre szól: „Milyen átkozottul boldogan éltünk, mielőtt ez a nyavalyás ügy elkezdődött… A pokolba Hitlerrel!” Valahányszor Iris New York-i levele késlekedett, Montagu félig tréfásan megjegyezte: „Biztosan belehabarodtál egy amerikaiba”, ám ezzel együtt vágyott a női társaságra. „Mindig én vagyok az ötödik kerék” panaszolta. Még táncolni sem járt el, bármennyire szeretett volna. „Mindig szóba kerül, van-e valaki, akit magammal hozhatnék. Szó szerint nem volt senki, még olyan se, akinél esetleg próbálkozhattam volna.” Jean Leslie egyedülálló volt, feltűnően csinos és jó társaság. Ewen nem próbálta meg eltitkolni felesége elől a találkát, ha nem is időzött ennél sokat: „Elvittem egy lányt az irodából a Hungariába [egy étterembe], együtt vacsoráztunk és táncoltunk. Nagyon bájos gyermek.”

Bill részére szerelmes leveleket is kellett gyártani Pam fényképe mellé. Ezek megfogalmazása Hester Leggettre, a „Vénre”, az iroda legmagasabb rangú női munkatársára hárult, akire Jean „csontos és megkeseredett” vénlányként emlékezett vissza. Hester Leggett bizonyosan félelmetes és követelőző jelenség lehetett. Sosem ment férjhez, egész életét annak a feladatnak szentelte, hogy rendet vágjon a töméntelen mennyiségű titkos iratban, de Pam leveleibe belezsúfolt minden pátoszt és érzelmet, amit csak ki tudott préselni magából. Hester Leggett valószínűleg sosem került közelebb a románchoz, mint amikor egy őrülten szerelmes fruska ömlengését mímelte.

The Manor House Ogbourne St. George Marlborough, Wiltshire

Telefon Ogbourne St. George 242 18., vasárnap

Azt gondolom, kedvesem, hogy búcsúzni valakitől, mint tőled, a vasútállomáson, a legrosszabb fajta időtöltés. Ahogyan a vonat kihúz, ásító űrt hagy az ember lelkében, és bármilyen buzgón próbálja kitölteni mindazokkal a dolgokkal, amelyeket öt hete még olyannyira élvezett, hiábavaló minden. Ez a csodálatos együtt töltött nap! Tudom, hogy sokan mondták már, de bár meg tudnám állítani az időt, akár egy percre is – de felesleges is gondolnom erre. Szedd össze magad, Pam, ne légy ilyen kis oktondi!

A leveledtől kicsit jobban érzem magam, bár szörnyen beképzelt leszek, ha továbbra is ilyeneket mondasz – ez annyira nem én vagyok, de attól félek, erre hamarosan te is rájössz. Hétvégére itt vagyok ezen az isteni helyen anyuval és Jane-nel, akik édesek és megértőek velem, mégis iszonyúan unom magam, és alig várom, hogy hétfő legyen, én pedig visszatérhessek a jó öreg taposómalomba.

Micsoda időpocsékolás!

Bill drágám, azonnal írj, amint döntés születik, és tudsz tervezni, de kérlek, ne engedd, hogy valami szörnyű helyre küldjenek, ahogyan manapság szokták – most, hogy így egymásra találtunk, ezt már nem tudnám elviselni.

A te szerető

Pamed

A személyes levélpapírt (amit Montagu sógora szerzett be) azért használták, mert „egy német se tudott ellenállni” egy ilyen cím „angolságának”. A három nappal későbbre datált következő levelet már közönséges levélpapírra írták, méghozzá nagy siet-seggel, miután Pam főnöke, a „Véreb” bármelyik pillanatban visszatérhetett az ebédszünetről. Ahogy a Vagdalthús hadművelet hivatalos jelentése is elismerte, Hester Leggett „nagy sikerrel teremtette meg egy háborús jegy esség izgalmát és pátoszát”:

Iroda

21., szerda

A Véreb fél órára elhagyta az ólat, így megint van időm zagyvaságokat körmölni.

A leveled ma reggel jött, épp ahogy munkába loholtam – késve, mint mindig! Olyan csodálatosan írsz. De mik azok a szörnyű sötét célzások, hogy elküldenek valahová – tudod, hogy senkinek nem mondom el, soha nem mondom el, ha hallok tőled valamit, de ugye nem külföldre mész? Mert nem engedlek el, NEM engedlek, ezt megmondhatod nekik. Drágám, minek is találkoztunk így a háború közepén, micsoda ostobaság ilyesmit csinálni – ha nem lenne a háború, talán már össze is házasodnánk, együtt választanánk ki a függönyöket stb. Én meg nem ülnék ebben a szörnyű kormányhivatalban, nem gépelnék egész nap idióta feljegyzéseket – tudom, hogy ez a hiábavaló munka egy perccel se rövidíti meg a háborút. Drága Bill, annyira izgatott vagyok a gyűrűm miatt – olyan botrányosan drága –, tudod, mennyire imádom a gyémántot, egyszerűen nem tudom levenni róla a szemem.

Szerfelett unalmas estének nézek elébe, táncolni megyek Jockkal és Hazellel, de szerintem hívnak egy másik férfit is. Te is tudod, milyenek a barátaik, biztos neki van a legszebb ádámcsutkája és a legfényesebb kopasz feje a világon! Hogy lehetek ilyen szörnyű és hálátlan, de hát tényleg így van – nem?

Tudod, drágám, hogy jövő vasárnap és hétfő szünnap a húsvét miatt. Persze hazajövök az ünnepre, és te is gyere, ha csak tudsz, vagy ha nem is tudsz elszakadni Londontól, én majd odamegyek, és lesz egy görbe esténk (mellesleg Marian néni kérte, hogy ha legközelebb felmegyek, vigyelek el vacsorára, de szerintem ez még várhat, nem?)

Már jön is a Véreb, millió csók és puszi

Pam

Hester Leggett olyan lendületes tollvonással zárta a Pam kislányos kézírásával lejegyzett második levelet, mintha Pamnek sietve el kellett volna mennie.

A biztonság kedvéért Montagu és Cholmondeley elhelyezte Martin tárcájában a New Bond Street-i S. J. Phillips számláját az eljegyzési gyűrűről, ami tekintélyes summába, 53 fontba és 6 pennybe került – igaz, a „P. L.-nek W. M-től, 43. 4. 14.” vésettel együtt.

Martint két további személyes levéllel is ellátták. Az elsőt ügyvédje, F. A. S. Gwatkin küldte a McKenna és Tsa.-tól, a végrendeletével és az adóügyeivel kapcsolatban. „A tisztiszolgájára örökített 50 fontot utólagosan beillesztettük a szövegbe – írta Mr. Gwatkin, aki fájlalta, hogy még nem készíthette el Martin adóbevallását az 1941–42-es adóévre. – Nem találjuk, hogy valaha is nálunk lettek volna a vonatkozó adatok, ezért hálásak lennénk, ha ezeket megküldené.” Mindennek a tetejébe Martin őrnagy 1941–42-es adójóváírásának határideje is lejárt. Végezetül újabb levél jött John Martintól, ezúttal a családi ügyvédhez intézett levelének másolata, a házassági szerződés feltételeivel és John Martin kikötésével: „Minthogy a feleség családja nem járul hozzá az alapítványhoz, nem tartom méltányosnak, ha ragaszkodna ahhoz, hogy William halála után a feleség részesüljön az általam biztosított életjáradékból. Ehhez csak akkor járulok hozzá, ha a házasságból gyermekek születnek.”

Montagu és Cholmondeley elégedetten szemlélte művét: a közelgő katasztrófa baljós előérzetét, a rokonszenves, de kissé csélcsap hőst, a szexi és enyhén kelekótya hősnőt, valamint a komikus mellékszereplők pazar szereposztását: a Vérebet, a zord atyát, a csúnyácska Priscillát és Whitley Jones-t, a bankigazgatót. Így hetven év távlatából a történet enyhén szólva is elcsépeltnek tűnik: a közelgő végzetes utazás és Pam „előérzete” mind-mind melodrámai fordulat – „Bill drágám, kérlek, ne engedd, hogy valami szörnyű helyre küldjenek, ahogyan manapság szokták…”

John Godfrey tengernagy valós fenyegetésnek érezte, hogy „túlspilázzák” az ilyen akciókat. „Minél közelebb áll a hírszerző munka jellege a »krimikhez«, annál inkább észnél kell lennie mind a hír továbbítójának, mind annak fogadójának. A díszes körítésnek nincs helye a hírszerző tiszt eszköztárában. Másfelől, aki nem tud elmesélni egy érdekes történetet, az unalmas fráter.”

A pisztrángfogó Godfrey tengernagy ekkorra már nem volt abban a helyzetben, hogy bölcs tanácsaival támogassa Montagut és Cholmondeley-t, akik éppen a Vagdalthús hadművelet kellős közepén vesztették el mentorukat. A felettesei megelégelték Godfrey dörzspapírhoz illő egyéniségét: eltávolították a NID éléről, kinevezték az indiai flotta parancsnokává, és a helyébe Edmund Rushbrooke sorhajókapitányt (későbbi ellentengernagyot) ültették, aki értett ugyan az adminisztrációhoz, ám Godfrey tüze és szimata hiányzott belőle. „Nagyon öreg, és az után az emberi dinamó után híján van az energiának”, írta Montagu, aki hasonlóan sommás véleményt alkotott Godfrey-ról is: „Elképesztően szar alak, viszont egy lángelme… Rendkívül csodáltam intelligenciájáért és szervezőképességéért, de még őszintébben utáltam mint embert.” Godfrey távozását Montagu és Cholmondeley egyformán nem remélt jó hírként értékelte; végre „teljesen szabad kezet” kaptak. Ugyanakkor „a Vagdalthús előkészülete és eltervezése” Montagu szavaival „teljesen felügyelet és ellenőrzés nélkül maradt”.

Godfrey azon magas rangú tisztek közé tartozott, akik rámutathattak volna (és ő nyilván meg is teszi), hogy a történetben túlburjánzanak a díszes körítések. A karakterek mintha elnagyolt karikatúrák lettek volna: a tolakodó bankigazgató, a rettegett főnök és az önfeledt ártatlanság, akire szörnyű katasztrófa leselkedik; a végzetes szerelem és a halálos küldetésre induló kedves –- megannyi közhely az 1943-as év kulturális terméséből. A Bill Martin-sztori kiagyalói túl sok romantikus regényt olvastak és túl sok olyan filmet láttak, amelyben a főhős felszáll a vonatra, hogy soha többé ne térjen vissza. Ez részint lehetett szándékos is, hiszen nem a fenti események és személyek létezéséről próbáltak meggyőzni egy brit közönséget, sokkal inkább össze akartak ütni egy sztorit, amit a németek jellemzően britnek vélhettek. Az ügyvédnek és a hírszerző tisztnek azt a kérdést kellett feltennie, hogy – Montagu szavaival – „hogyan fog hangzani mindez a célközönség számára”, s nem azt, „hogyan hangzik számomra”.

Bill Martin története bizonyos értelemben túl jól sikerült, nem maradtak benne elvarratlan szálak. Egy személy zsebe és tárcája általában tartalmaz legalább egy valamit, ami nem egyértelműen odavaló: egy azonosítatlan fotót vagy kivehetetlen macskakaparást, gemkapcsokat, egy gombot. Martin zsebében nem akadt semmi idegen vagy megmagyarázhatatlan, semmi valószínűtlen vagy céltalan. A személyes levelek nem tartalmaztak ködös utalást egy harmadik személyre, se beavatatlanok számára érthetetlen tréfákat, se helyesírási hibákat – semmit, ami megkülönbözteti a valóságos, életszagú leveleket steril és mesterséges társaiktól. Minden tökéletesen illeszkedett, kerek egészet alkotott, miközben túlburjánzottak a részletek, Pam vajon tényleg bajlódott volna annak közlésével, hogy egy „kormányhivatalban” dolgozik? Billnek ezt nyilván tudnia kellett. Ugyanígy: vajon az ékszerész bajlódott volna azzal, hogy a vésetet megörökítse a számlán, amit utólag küldött meg az ékszerrel? A hírszerzők torz logikája szerint ami ennyire tökéletes, csakis hamis lehet.

Igen, a terv közel sem volt tökéletes. Ami azt illeti, potenciálisan végzetes hibákat tartalmazott. Martin őrnagy pénzt hagyott a „tisztiszolgájára”, csakhogy a Királyi Tengerészgyalogságnál ezeket sokkal inkább kísérőnek nevezték. És miért fizetett volna készpénzben a ruháiért (egy tiszti szabó mindig bőkezű hitelt nyújtott az aktív tiszteknek), ha máris eladósodott és 53 fonttal tartozott egy jegygyűrűért?

Ennél is veszélyesebb, hogy a mese sosem állta volna ki a tüzetesebb vizsgálat próbáját, ha a Nagy-Britanniában ténykedő német kémek kicsit is utánajárnak a dolgoknak. Csak egyet kellett volna telefonálni Ogbourne-be, a St. George 242-be hogy kiderüljön, nem ismernek ott semmiféle Pamet, ahogyan a Black Lion hotel vendégkönyvében sincs nyoma annak, hogy egy bizonyos Mr. J. C. Martin április 13-án ott szállt volna meg. Még egy kevésbé iparkodó ügynök is felhívhatta volna a New Bond Street-i S. J. Phillipset, hogy rákérdezzen, mikor esedékes a gyűrű vételára – majd megtudja, hogy a kérdéses gyűrű nem is létezik.

Nos, Montagu és Cholmondeley már csak azért sem aggódott a Nagy-Britanniában ténykedő ellenséges ügynökök miatt, mert tudomásuk szerint nem léteztek ilyenek. „Szinte tökéletes biztonságban voltunk – írta Montagu. – Azt csináltunk az ellenséggel, amit akartunk.” Igaz: a Nagy-Britanniába ledobott, behajózott vagy átcsempészett több száz ellenséges ügynökből csupán egyet nem kaptak el és tartóztattak le; azt is holtan találták egy bunkerben, ahol öngyilkosságot követett el. A németek egyszerűen nem folytattak hírszerző tevékenységet Nagy-Britannia területén. 1943 márciusára olyan sok lett a Kettős Kereszt rendszerben részt vevő kettős ügynök, hogy „Mastermanben felmerült, a nagyobb hatékonyság és jobb hihetőség érdekében nem kellene-e »likvidálni« némelyiküket.” Külön „kivégző részleg” alakult, hogy „néhány havonta” leszámoljon egy-egy kitalált ügynökkel.

Montagu mindennap abban a megnyugtató tudatban kerekezhetett haza, táskájában a fontos titkokkal, hogy ő „az egyetlen kém, aki napi kapcsolatban van a különleges hírszerzés egészével”, így a titkai tökéletes biztonságban vannak. Mindeközben számos ügynök élt Londonban, aki valamely névleg semleges országból érkezett, mégis készséggel jelentett a tengelyhatalmaknak. Ewen Montagu nem szerzett róla tudomást, de egy kém a közvetlen környezetében is működött – történetesen olyasvalaki, akivel nemcsak az egzotikus sajtok és az asztalitenisz, de mindkét szülője szeretetén is osztozott.

Ivor Montagu nagy buzgalommal alapított klubokat, és csatlakozott a már meglévőkhöz. A Sajtevők Ligájától és az Angol Asztalitenisz Szövetségtől továbblépett a Filmtechnikusok Szövetségéhez, a Zoológiái Társasághoz és a Marylebone Krikett Klubhoz, bekerült a Labour Monthly szerkesztőbizottságába, a Béke Világtanácsba, a Szovjetunió Barátai közé, a Southamptoni Egyesült Labdarúgó Klubba, a Kulturális Kapcsolatok Szovjet-Oroszországgal Társaságába, és elnöke lett a Háborúellenes Kongresszus woolwich-plumsteadi ágának.

Mindeközben egy kevésbé nyilvános és még zártabb körű klub tagjaként a szovjet katonai hírszerzésnek kémkedett.

Részben azért, hogy dúsgazdag szüleinek befolyását ellensúlyozza, Ivor Montagu korán érdeklődni kezdett „minden orosz dolog” és a radikális politika iránt. 1927-ben, huszonhárom évesen kapcsolatba lépett Bob Stewarttal, a Brit Kommunista Párt alapító tagjával, aki a szovjeteknek dolgozó brit ügynökök toborzásával is foglalkozott. Stewart egy napon azt mondta Ivornak: „Megkeresést kaptunk a Kommunista Internacionálé részéről, hogy haladéktalanul utazzon Moszkvába. Milyen hamar tud elkészülni?” Moszkvában Ivornak kivételes elbánásban volt része: a Komintern épületében „Moszkva legügyesebb játékosaival” asztaliteniszezhetett, járt a Bolsojban, és a Vörös téren egy VIP-helyről nézhette végig a forradalmi felvonulást. Valaki a szovjet állam csúcsvezetői közül rajta tartotta a szemét Ivor Montagun.

Hazatérte után Ivor filmes karrierje felfelé ívelt, az asztalitenisz, a kis testű rágcsálók és a szovjet mozi iránti érdeklődése is felerősödött. Ezzel egy időben tovább mélyült a kommunizmus iránti elkötelezettsége. 1929-ben levelezni kezdett Lev Trockijjal, a Kommunista Pártból kizárt forradalmárral, aki ekkortájt száműzetésben élt a törökországi Prinkipo-szigeten.

„Kedves Trockij elvtárs! – írta Ivor július 1-jén. – Engedje meg, hogy felajánljam szolgálataimat… Örömmel és bármilyen módon a segítségére lennék.” Trockij hasonlóan szívélyes hangnemben válaszolt, ezzel ki is bontakozott ez a valószerűtlen levelezés. Ivor idővel eldöntötte, hogy személyesen is találkozik a kegyvesztett orosz forradalmárral. Prinkipóra tett utazását egy, a kommunista pártszakadást tanulmányozó fiatal idealista ártatlan tanulmányútjának állította be, bár igencsak valószínű, hogy Moszkva küldte őt a szigetre, megnyerni Trockij bizalmát és jelenteni ténykedését. Ivor szakadó esőben érkezett Isztambulba („mint a legrosszabb arcát mutató Edinburgh”), ahol csónakot bérelt, hogy eljuthasson a szigetre. „Két török rendőr őrizte a villát. Mrs. Trockij, egy alacsony, anyáskodó és nyugtalannak tűnő asszony fogadott. Felbukkant Trockij is, és leültünk beszélgetni.”

Éjszakába nyúlóan társalogtak Trockij csalódásairól, szibériai száműzetésben élő barátairól és arról a vágyáról, hogy kapcsolatba lépjen Krisztian Rakovszkij bolgár származású bolsevikkal, aki végül Sztálin hóhérainak áldozata lett. A kellemes este végén Ivor kapott egy töltött pisztolyt, hogy azt „helyezze a párnája alá, elővigyázatosságként orgyilkosok ellen”. (Trockijt 1940-ben Mexikóban ölték meg.) Ivor alig mert elaludni. „Nem tudtam, milyen elővigyázatossági intézkedést tegyek a revolver ellen, és ez megrémített.”

Másnap reggel Trockij és Ivor horgászni indult a Márvány-tengeren. A török testőrök eveztek, miközben folytatódott a politikus társalgás. Az idő botrányos maradt. Nem fogtak semmit. „Mindig így fogok emlékezni rá – írta Ivor –, a kis csónakban, amely veszedelmesen egyensúlyozott egy hullám tetején, s bármely pillanatban nekicsapódhatott egy sziklának, Trockij görnyedten ült a tatban, s olyan tekintéllyel, mintha egész hadaknak parancsolna, ismételgette az »egy-kettő« török megfelelőjét, ahogy a rendőrök kétségbeesett igyekezettel eveztek.”

A találkozás fordulópont lett. Ivor Montagut vonzotta Trockij „lenyűgöző és uralkodó személyisége”, ugyanakkor „taszította önelégültsége”, a száműzetésben élő forradalmár végtelen becsvágya: „Úgy éreztem, már értem, mi lehetetlenítette el őt a pártban, hogy személyisége torzította el az értékítéletét.” Ivor még nem töltötte be a harmincat, de máris a párt és a sztálinizmus elkötelezett hívének számított. Trockij is jól tudta, milyen készséges eszköz a szovjet diktatúra kezében. 1932-ben ezt írta: „Ivor Montagu mutat vagy mutatott irántam némi személyes együttérzést, de most legalább ilyen mértékben megbénítja a párthűsége.

Ez a párthűség mostanra feltétlenné és örökössé vált: Ivor a kommunizmust támogató beszédeket tartott, röpiratokat adott ki, és filmeket forgatott. S mindeközben párthűségének egy leplezettebb és sokkalta veszélyesebb megnyilvánulását élete végéig titokban tartotta.

Az MI5 még 1926-ban kezdett érdeklődni „the Hon. Ivor” [a Tiszteletreméltó Ivor] iránt, miután elfogta egy levelét, amelyben az országba látogató kereskedelmi delegáció egyik tagjától azt kérte, hogy Moszkvába látogathasson. A besúgók azonnal elkezdték felbontani a postáját, és követték minden mozdulatát, így kiderült, hogy „Montagu egy ideje szoros kapcsolatban áll a Kommunista Párt legbelső köreivel”. Viselkedése bőven adott okot a gyanakvásra: radikális gyűlésekre járt, asztali teniszezett, francia darabokat fordított, balos színészekkel és rendezőkkel mutatkozott, hosszú mongol bőrkabátot viselt, és szovjet filmeket terjesztett. Trockijjal folytatott levelezését is lemásolták, hogy egyre gyarapodó MI5-os aktájához csatolják. A Különleges Részleg egy 1931-es jelentése csöpög az antiszemitizmustól: „Montagunak sötét göndör haja és jellegzetes zsidó külleme van. A szeme sötétbarna, a bőre sápadt. Koszos és ápolatlan benyomást kelt.”

Mire a háború kirobbant, Ivor alig ápolt kapcsolatot a családjával, leszámítva Ewent. Amíg bátyja a Kensington Courtban tovább élvezte a családi komornyik szolgálatait, addig Ivor Brixtonban élt, ahol egy lerobbant lakáson osztozott a Betsy nevű menhelyi korccsal, feleségével, Hellel, lányával, Rownie-val, és az anyósával, aki emésztési problémái dacára élt-halt a sajtért és a savanyúságért. „Mi értelme az életnek, ha az enber nem ehet sajtot és savanyúságot?”, tette fel a kérdést, s mint a Sajtevők Ligájának alapító tagja, Ivor nagyon meg tudta érteni. A Montagu fivérek nem is különbözhettek volna jobban egymástól, ahogyan nem vallhattak volna ellentétesebb politikai nézeteket sem, mégis barátok maradtak, és a háború alatt is fenntartották kapcsolatukat. Ewen Montagu rendszeresen jelentette Irisnak Ivor viselt dolgait, s ilyenkor jellegzetesen gúnyos, mégis gyengéd hangon szólt róla: „Múlt éjjel az Albert Hall-i koncert után Ivor eljött vacsorázni – írta 1942 júniusában. – Egyszerűen hatalmas, szinte csak hasból áll. Hell jól van, továbbra is áskálódik, de mindhiába.” Ivor politizálását csak ártalmatlan rögeszmének látta.

„Ivor nem szíveli ezt a háborút – tudatta feleségével. – Teljesen lefoglalja, hogy az orosz kormány orosz propagandáját terjessze, [és] háborúellenes vagy kommunista leveleket küldözgessen a lapoknak.” Az MI5 tudta, hogy az ország egyik legmagasabb rangú hírszerző tisztje (aki saját állítása szerint „gyakorlatilag a háború összes titkát ismerte, az atombombát is beleértve”) rendszeres kapcsolatot tart fenn fivérével, az ismert szovjet szimpatizánssal, aki orosz forradalmárokkal levelezget, és ellenzi a háborút. 1939-re az MI5 már úgy utalt rá, mint „az a különösen kellemetlen kommunista, Hon. Ivor”, aki jelentős állambiztonsági kockázatnak számít. Ewen tudta, hogy az MI5 aktát vezet Ivorról; épp csak azt nem sejthette, hogy ez 1943-ra három kötetet és több száz oldalt tett ki.

Ivor Montagu MI5-ös aktájából kirostálták az Ewenre vonatkozó valamennyi utalást, ám ahogy az idősebb testvér hírszerzői pályája meredeken felfelé ívelt, és tekintélye kitartóan nőtt, úgy vált egyre intenzívebbé a fiatalabb testvér megfigyelése is. Az MI5 kikérdezte Ivor szomszédjait, beszivárgott a jelenlétével kitüntetett gyűlésekre, kielemezte írásait és beszédeit, döntő bizonyítékot mégsem talált ellene. Arra további két évtizedet kellett várni.

1940 és 1948 között az amerikaiak sok ezernyi olyan táviratot fogtak el, amelyeket Moszkva és a diplomáciai külképviseletek váltottak egymással, egy elméletileg feltörhetetlen kódnyelven. Az elkövetkező negyven évben a szövetségesek kódfejtői igyekeztek feloldani ezt a titkos szovjet kódot, kezdetben „az orosz probléma”, utóbb a „Venona” fedőnevet viselő titkos akció keretében, amely olyan titkos volt, hogy a CIA is csak 1952-ben szerzett róla tudomást. Az anyag akkorra óriásira duzzadt, és jórészt lefordítatlan maradt, 2900 üzenetet azonban sikerült dekódolni, hogy legalább részben betekintést nyerjenek a szovjet kémtevékenység lenyűgöző világába.

A megfejtett üzenetek közül 178-at a szovjet hírszerzés katonai ága, a GRU küldött és fogadott londoni irodájában 1940 márciusa és 1942 áprilisa között.

A töredékes üzenetekből kiderült valami egészen döbbenetes a Szovjetunió legalább két éven át működtetett egy felderítetlen brit kémhálózatot, az „X csoportot” („Gruppa iksz”), amelynek, vezetője az „Értelmiségi” fedőnevet használta.

A szovjet kémek, miként brit és német kollégáik, perverz örömüket lelték az olykor leplezetlenül árulkodó fedőnevek használatában. Franciaország a „Gasztronomika” kódot kapta, míg a németek „Kolbászárusok” („Kolbasznyiki”) lettek. Ez alól az X csoportot vezető kém sem képezett kivételt. Értelmiségi ügynök nem más volt, mint az intellektuális beállítottságú Ivor Montagu.

1940. július 25-én Szimon Davidovics Kremer, a londoni szovjet katonai attasé titkára és a GRU tartótisztje „Barcs” fedőnév alatt üzenetet küldött a moszkvai „Igazgatónak”: „Találkoztam az X CSOPORT képviselőivel. Ez IVOR MONTAGU (Lord Montagu fivére), az ismert helyi kommunista, újságíró és előadó. Kapcsolatai… [értelmezhetetlen] befolyásos rokonain keresztül. Jelentette, hogy velem kell megszerveznie a munkát, de még nincs egyetlen kapcsolata sem. Egyetértésre jutottunk a munkával kapcsolatban, és rámutattam a gyorsaság fontosságára.”

A jelentés a továbbiakban részletezte Ivor elemzését Hitler „utolsó értelmes lehetőségéről”, a Nagy-Britanniának kínált „békeajánlatról”. Ivor helyesen úgy gondolta, hogy a megállapodásra vajmi kevés az esély: „Értelmiségi úgy véli, a hadseregben Kolbászárus-ellenes hangulat van.” Az Ivor „befolyásos rokonaira” vonatkozó utalás azt jelzi, a GRU is tudott Ewen Montagu brit hírszerzésen belüli kiemelt pozíciójáról.

Ewen és Ivor Montagu tehát két szembenálló oldalnak kémkedett. Az 1939-es Molotov–Ribbentrop paktum aláírásával a Szovjetunió és a náci Németország megnemtámadási szerződést kötött egymással, így amíg Hitler 1941 júniusában ezt meg nem szegte, a szovjet hírszerzés által megszerzett értesülések eljuthattak a Gestapo kezébe is.

Ivor Montagu szovjet kémfőnökei eleinte nem lelkesedtek.

„Értelmiségi még nem talált embereket a hadsereg pénzügyi részlegén. Anyagot ígért Haldane professzortól, aki az admiralitás megbízásából a tengeralattjárókkal és hadműveleteikkel kapcsolatos programon dolgozik. Más kaliberű emberre van szükségünk, aki merészebb, mint Értelmiségi.”

J. B. S. Haldane professzor Nagy-Britannia legnevesebb tudósai közé tartozott. Úttörő és széles látókörű gondolkodóként kidolgozta az örökléstan matematikai elméletét; megjósolta, hogy hidrogéntermelő szélmalmok fogják felváltani a fosszilis tüzelőanyagokat; elmagyarázta a nukleáris láncreakciót; és dobhártya-károsodást szenvedett, amikor kipróbálta házilag épített nyomáscsökkentő kamráját. „Habár az ember valamelyest süket – írta –, legalább ki tudja fújni a dohányfüstöt a fülén keresztül, ami társasági teljesítmény.” Haldane emellett elkötelezett ateista és kommunista volt. „Szerintem a marxizmus igaz”, jelentette ki 1938-ban.

Ivor Montagu és Jack Haldane Cambridge-ben barátkozott össze, hogy nem sokkal a háború kitörése után Ivor a tudóst is beszervezze az X csoportba. 1940-ben Haldane a haditengerészet titkos gosporti intézetében dolgozott, és júliusban küldött az Admiralitásnak egy dokumentumot, „Jelentés a magas nyomás, a szén-dioxid és a hideg hatásairól – tanulmány a hosszú távú tengeralattjárós merülésekről” címmel. Két hónappal később Kremer ezt jelentette: „Értelmiségi átadott egy példányt Haldane professzor Admiralitásnak szánt jelentéséből, amely a kísérleteivel kapcsolatos, hogy meddig képes az ember víz alatt maradni.”

Kremer kitartó unszolására Ivor Montagu X csoportja lassan terjeszkedni kezdett, miközben javult az értesülések minősége is.

1940 őszére Ivor beszervezett „három katonai forrást” meg egy „Báró” fedőnevű ügynököt – alighanem az emigráns csehszlovák kormány egyik magas rangú tisztviselőjét, aki a CsehSzlovákiában állomásozó német erőkről szolgáltatott bőséges információt. Az MI5 később úgy spekulált, hogy Ivor egy másik embere, a „Bob” fedőnevű ügynök a későbbi szakszervezeti vezető, Jack Jones lehetett. 1940 októberében Ivor „jelentette, hogy egy kormányhivatalban dolgozó lány felfigyelt egy dokumentumra, miszerint a britek feltörték némelyik szovjet titkos kódot”. Kremer közölte Ivorral, hogy „ez az ügy rendkívül fontos, és az X csoport feladata mindent megtudni erről”.

1940 végére az X csoport olyan eredményessé vált, hogy Ivor tartását a Londonban tartózkodó legmagasabb rangú GRU tiszt, Ivan Szkljarov ezredes, a „Brion” fedőnevet viselő szovjet katonai és légi attasé vette át. A fennmaradt X csoportos üzenetek arról árulkodnak, hogy a hírszerzői értesülések folyamatosan áramlottak Moszkvába, beleértve a csapatmozgások és a bombatámadások által okozott károk adatait, „a légügyi minisztérium egyik tisztje” által megszerzett műszaki paramétereket, a harckocsi-és fegyvergyártás számait, illetve a brit előkészületeket egy esetleges német partraszállásra. „A partvédelem a megerősített blokkházak hálózatán alapul, amelyek gyengék, nem veszik figyelembe a Kolbászárasok tüzérségi ütegeinek és páncélozott harceszközeinek manőverező képességét.” Az efféle információ nagy értékkel bírt Moszkva számára, ám annál is fontosabb lett volna a németeknek, akik javában tervezték a Nagy-Britannia megszállására irányuló Oroszlánfóka hadműveletet.

Ivor 1940. október 16-án továbbította legértékesebb értesülését, miután bombatámadás ért egy Bristol közelében üzemelő repülőgépgyárat: „30 Kolbászárus bombázó és 30 vadászgép egy rádiójelet használva repült át Észak-Franciaországból.”

A Luftwaffe bombázók pontossága sokat javult az elmúlt hónapokban, ami felélesztette a gyanút, hogy a németek kifejlesztettek valamiféle fejlett, rádióhullámon alapuló irányítórendszert. Ez volt a „Knickebein” rendszer: a német bombázógépek egy Franciaországból továbbított rádiójelet követtek, amíg azt egy másik nem keresztezte a célpont felett, ahol kioldották a bombákat. Churchill titkos bizottságot hozott létre a rendszer működésének feltárására és az ellenintézkedések kidolgozására. A probléma a „Fejfájás” fedőnevet kapta; az ellenintézkedés óhatatlanul „Aszpirin” lett. Idővel a RAF ki is dolgozott egy módszert, amivel „elhajlította” a rádiójelet, és ezzel félrevezette a Luftwaffe bombázóit, a Fejfájás így megszűnt. Igen ám, csakhogy 1940 októberében a Fejfájás még szigorú titoknak minősült, amiről csak egy maroknyi hírszerző tiszt, magas rangú légierős tiszt és tudós értesült. Az X csoport immár a legmagasabb körökből szerezte értesüléseit.

Ivor, lehetett bármennyire idealista, súlyos hazaárulást követett el. Nem csupán fontos katonai titkokat szolgáltatott ki egy külföldi hatalomnak, de aktívan segített egy, az ellenséggel szövetségi szerződésben álló országot. Ivor elkötelezett antifasisztaként bizonyára elszörnyülködött volna, ha a nácizmus támogatásával vádolják, hiszen ő a kommunizmusnak kötelezte el magát. Pedig ha elkapják, biztosan letartóztatták és hazaárulás vádjával bíróság elé állították volna.

Ivor értesüléseinek egy részét akaratlanul is a bátyja szolgáltatta. Ewen Montagu tudott öccse politikai nézeteiről („még mindig eljár azokra a gyűlésekre”, írta feleségének), ugyanakkor a kémtevékenysége teljes titokban maradt előtte. Sejtelme sem volt róla, hogy MI5-ös kollégái közelről nyomon követik öccsének minden mozdulatát. Ivor ezzel szemben pontosan tudta, hogy bátyja a brit hírszerzés legfelsőbb szintjén dolgozik, és kétségkívül élénken érdeklődött ama titkokkal teli aktatáska után. Vajon Ivor szolgalelkű párthűsége, amire Trockij is felfigyelt, felülírta testvéri ragaszkodását?

Valószínűleg sosem fogjuk megtudni, hogy Ivor kémkedett-e a bátyja után, minthogy 1942 végén a Venona-üzeneteknek hirtelen vége szakadt. A londoni rezidentum és Moszkva közötti hírforgalom zavartalanul zajlott tovább, csak épp innentől olvashatatlanná vált. Az utolsó Briontól származó lefordított üzenetben ez állt:

„Értelmiségi jelentette, hogy barátja, egy liverpooli ezrednél szolgáló katona átadta [olvashatatlan] a német bevetésről, amelyen zuhanóbombázók vettek részt [olvashatatlan] Liverpool és Manchester között minden ipari…” Értelmiségi ügynöktől nem sikerült több üzenetet dekódolni.

1943-ra a náci Németország és a Szovjetunió már élethalálharcot vívott egymással, így nem fenyegetett a veszély, hogy az X csoport értesüléseit Berlinbe is továbbítják. Ivor ugyanakkor nem szállt ki a kémjátszmából, Németország pedig kémeket épített be a szovjet hírszerzésbe. Ewen hónapokon át tervezgette a háború legagyafúrtabb megtévesztő akcióját – amelyre a legnagyobb veszélyt a tulajdon öccse jelentette.

NYOLCADIK FEJEZET.

A lepkegyűjtő.

CHOLMONDELEY ÉS MONTAGU NEM KÉTELKEDETT abban, hogy William Martin személyében hiteles karaktert alkottak. „Úgy ismertük őt, ahogyan az ember a legjobb barátját szokta – írta Montagu. – Úgy éreztük, kora gyermekkorunktól ismerjük Bill Martint, [tudjuk] minden gondolatát és valószínű reakcióját, amit az életében történő eseményekre adna.”

Aligha meglepő, hogy Montagu és Cholmondeley úgy ismerte Bill Martint, mint saját magát, hiszen személyisége jórészt kettejük alteregójából tevődött össze, vagy még inkább azokból az egyéniségekből, akikké válni szerettek volna. Egy kortársa úgy írta le Cholmondeley-t, mint „reménytelen romantikust a régi kalandregények iskolájából”. Bill Martin alakjában Cholmondeley végre rátalált arra a képzeletbeli alakra, akinek bőrébe bújva megélhette a színes és romantikus kalandokat. Ha őt magát íróasztalhoz is láncolta rossz látása, Bill Martin fiatal, életerős katonaként a fronton harcolhatott, miközben szép menyasszonya epekedve várta odahaza. Montagu egyszer ezt írta róla: „Azért vonult be, hogy tengerre szálljon, használja az én tengerészeti tudásomat, és harcoljon.” Bill Martin az az aktív tengerésztiszt volt, ami ő nem lett. Montagu azonban más téren azonosult Bill Martinnal.

„Ewen megélte a szerepet – állította Jean Leslie. – Ő volt Willie, én meg Pam. Így működött az elméje.” Ewen (mint Bill) a leghatározottabban elkezdett udvarolni Jeannak (Pamnek). Klubokba, moziba, vacsorázni vitte. Ajándékokat, ékszereket adott neki, sőt egy tengerészgyalogos inggallért, emlékeztetőül „Billre”.

„Végtelen leveleket írt, Billtől”, emlékezett rá Jean, aki megis tartotta képzeletbeli vőlegényének néhány levelét, amelyek hatásosan tanúskodnak a valaha volt egyik legfurább szerelmi viszonyról, képzelet és valóság teljesen váratlan összeszövődéséről. Jean Leslie, úgy tűnik, nem idegenkedett Montagu – vagy talán helyesebben. Bill Martin – közeledésétől: nagyítást készíttetett fürdőruhás képéről, s annak hátára ráírta: „Míg a halál el nem választ. A te szerető Pamed”.

Montagu így válaszolt a kedvességre:

Drága Pam!

Nagyon tetszik a fénykép, olyannyira, hogy nem is tudnám elviselni, ha bármi történne vele, ezért rábíztam legjobb barátomra – tudom, hogy jól kijönnétek egymással, hiszen sokat tett értem, és neki köszönhetem, hogy ma az vagyok, aki.

Ez úgy hangzik, mintha rossz előérzeteim lennének, és vannak is, de a fénykép feliratából azt gondolom, hogy neked is megvannak a félelmeid.

Abban az esetben, ha nem térnék vissza, talán nem szívesen viselnéd a tőlem kapott gyűrűt, ezért remélem, tetszeni fog ez a bross. Ezt akkor is viselheted, ha majd reményeim szerint találkozni fogsz egy nálam méltóbb személlyel. Tudom, hogy meg fogja érteni, ha olyan ember, aki neked tetszik.

Örökké a tiéd:

Bill

PS: Legközelebb próbálkozz az RNVR-nél.

Ewen Montagu, aki természetesen az RNVR-nél (a Királyi Haditengerészet Tartalékos Alakulatánál) szolgált, Pam fényképét Kensington Court-i öltözőasztalára állította.

Montagu 1940 óta távol élt a feleségétől; csak 1941-ben találkoztak rövid időre Amerikában, amikor odaküldték, hogy érintkezésbe lépjen az FBI-jal. Feleségének írt leveleiben Ewen nyíltan utalt randevúira egy fiatal nővel, aki a hampsteadi Elmsben lakik, noha soha nem nevezte meg Jean Leslie-t. „Az elmsi lány Tar Robertson egyik titkárnője, és nagyon kedves, értelmes teremtés (22—

24 lehet?) – írta Irisnak. – Az egyik vonzó tulajdonsága, hogy odafigyel az emberre.” Még hozzátette: „Szoros kapcsolatban áll az egyik dolgommal.” Iris feszegetni is kezdte a kérdést, mikor térhet vissza a lányokkal Nagy-Britanniába. 1943. március 15-én Ewen azt írta neki: „Elvittem az elmsi lányt vacsorázni, majd az Astoriában megnéztük a »Sivatagi győzelmet«.” Ugyanebben a levélben megjegyezte: „Határozottan úgy érzem, hogy még korai lenne visszatérnetek.”

Ha Iris gyanakodott Ewen kapcsolatára a fiatal teremtéssel, aki szoros kapcsolatban állt férje egyik „dolgával”, ezzel nem volt egyedül. Montagu később azt állította, azért tette ki Pam dedikált fényképét a Kensington Court-i öltözőasztalra, hogy lássa, tolakodóan kíváncsi édesanyja hogyan reagál rá, esetleg eltünteti-e.

„Ha anya tényleg hozzányúl a dolgaimhoz, az lesz az utolsó csepp a pohárban. Ez az egyetlen bosszantó dolog, amit még nem tett meg.” Lady Swaythling persze kiszúrta a fotót, és magyarázatot követelt:

„Az igazsághoz híven elmondtam, hogy emlék egy munkáról, amit elvégeztem… Nem tudom biztosan, mit gondolt, hogyan értem!!” Az biztos, hogy Montagu anyja kódolt üzeneteket kezdett küldözgetni menyének New Yorkba, amelyekben „megírta, hogy úgy érzi, [Irisnak] haza kellene térnie, amint a munkája engedi”.

A kapcsolat Ewen Montagu és Jean Leslie között talán megmaradt romantikus szerepjátéknak, mulatságos és szórakoztató flörtnek. Amikor Iris később meglátta a fényképet és az arra írt szenvedélyes sorokat, Montagu kitartott amellett, hogy az egész csak tréfa, egy háborús hadművelet része; semmi sem történt közte (vagy az alteregója) és Jean (vagy az övé) között. A felesége talán hitt neki. Montagu talán az igazat mondta.

WILLIAM MARTIN ŐRNAGY KARAKTERÉNEK kidolgozása és a menyasszonyával való flörtölés igazán szórakoztató feladat lehetett. Sokkal megerőltetőbb – és fontosabb – volt azonban a holttest révén továbbítandó dokumentumok megalkotása. Ha a hamis értesülés túl kézenfekvőre sikerül, a németek kiszagolhatják a csalást; ha túl árnyaltra, talán meg sem értik. Milyen szintű legyen a dezinformáció? Martin őrnagy a tengerészgyalogság tisztje, akinek a gépe Nagy-Britanniából Gibraltár felé lezuhan. Hadműveleti parancsot vagy tervet egyértelműen nem vihetett magával, hiszen ilyet sosem bíztak volna magányos futárra, csakis a diplomáciai postával továbbítottak. Ráadásul, ha az üzenet szigorúan bizalmas részleteket tartalmaz, inkább küldik el kódolt rádióüzenet formájában. A hamis információt – született meg a döntés – olyan tisztek magánlevelezésében kell továbbítani, akik eléggé magas rangúak ahhoz, hogy az ellenség komolyan vegye a szavaikat. Olyan nevek kellettek, akiket a németek is ismertek. Ha a londoni tervezőcsapat egyik tagja küldött üzenetet algíri társának, annak egyszerűen „nem volt elég súlya”. Amennyire Montagu látta, olyan hamis dokumentumokat kellett kreálni, amelyek „kellően magas szintről érkeztek ahhoz, hogy stratégiai jelentőségük megmaradjon azután is, hogy a hitelességükben nem bízó, gyanakvó és hozzáértő elmék hosszas tanulmányozásnak és mérlegelésnek vetik alá őket”. Ennél is problémasabbnak tűnt, hogy pontosan hogyan fogalmazzák meg a dezinformációt. Ha Szicíliát nevezik meg fedőcélként, de a németek valahogy rájönnek a trükkre, akkor Szicília lelepleződik mint tényleges célpont. Az ellenséget akkor nem hogy félrevezették volna, de megerősítik a hitében.

Montagu úgy közelített a levelek hamisításához, mintha a bíróságon lenne, ahol az általa megválasztott és kitalált bűnjeleket sorakoztatja fel az ellenfél védője előtt. Mint később fogalmazott, úgy érezte, mint „egy fondorlatos ügyvéd ördögi álmában”. A levéllel vagy levelekkel kapcsolatban három alapelvet fogalmazott meg:

1. A tervezett célpontot [azaz Görögországot, Szardíniát vagy mindkettőt] mintegy mellékesen, de egyértelműen azonosítani kell.

2. Két másik célpontot kell meghatározni, mint elterelést, s ezek közül az egyik maga Szicília legyen, a másikat pedig úgy kell bedobni, hogy ha a németek rá is jönnek, trükkről van szó, Szicília akkor se tűnjön ki.

3. A levél nem lehet „hivatalos”, csak olyan típusú, amit egy tiszt ír egy másiknak, de nem hivatalos úton küld el; legyenek benne személyes megjegyzések és olyan személyes megbeszélésekre vonatkozó utalások, amelyek nem tennék lehetővé a kódolt üzenetként való továbbítást.

MONTAGU MEGFOGALMAZTA AZ ELSŐ VÁZLATOT: egy levelet Sir Archibald „Archie” Nye tábornoktól, a Birodalmi Vezérkar (VCIGS) helyettes főnökétől a Tunéziában tartózkodó Sir Harold Alexander tábornoknak. Nye betekintést nyert minden hadműveletbe, míg Alexander egy hadsereget vezetett Dwight Eisenhower tábornok és a 18. hadseregcsoport főnöksége alatt. A két brit tábornok aránylag jól ismerte egymást, és elég magas rangú volt ahhoz, hogy tudjon a hadműveleti tervekről. Harold Alexander kitüntetéssel harcolt az első világháborúban, s bár általában nem tartották túl eszes főtisztnek (munkatársai igaztalanul jellemezték úgy, hogy „nyaktól felfelé szín csont”), valójában a brit harctéri eszmény megtestesítője lehetett volna: egyenes, akár a töltővessző, ráadásul mindig olyan, „mintha épp akkor lépett volna ki a gőzfürdőből, kapott volna egy masszázst, egy jó reggelit és levelet otthonról”. Ám ami ennél is fontosabb: Montgomery után alighanem ő számított Nagy-Britannia leghíresebb katonájának, akire az a tisztesség várt, hogy Eisenhower szárazföldi erőinek parancsnoka legyen Szicíliában. A németek azonnal tudhatták, ki ő, és hogy mennyire fontos személy.

Montagu első változatában kedélyes, bajtársias hangú levelet fogalmazott meg, amelyben a hadvezetés két tagja ugyan nem tett közvetlenül utalást a szövetségesek szándékaira, de olyan célzásokat ejtett el, amelyek egyetlen gondos olvasó előtt sem maradhattak rejtve. A levél utalt egy vitára, hogy Szicília vagy Marseilles legyene a fedőcél, valamint egy tervezett szardíniai partraszállás helyszíneire, s magába foglalt néhány ártatlannak tűnő megjegyzést az amerikai szövetségesekről („Eisenhower vajon a maga tempójában tör előre?”), üdvözlést egy közös baráttól („Ez és ez – megnevezve egy tábornokot – a legjobbakat kívánja”), meg néhány könnyed tréfát az el-alameini győző, a busafejű Montgomery rovására.

Montagu úgy vélte, a vázlat tökéletesen sikerült; épp a kellő arányban tartalmazott „személyes és »nem hivatalos«” részleteket. Nagyon elégedett volt vele – nem úgy közvetlen főnökei. A Londoni Ellenőrző Részleg (LCS), mint a megtévesztő akciók legfelső parancsnoksága, egy kevésbé becsvágyó tervet javasolt azon az alapon, hogy „egy ilyen levélbe elég néhány csip-csup részlet, és nem kell ilyen magas szintről származnia”. Március 11-én Johnnie Bevan, az LCS feje Algírba repült, hogy találkozzon Dudley Clarke-kal, aki a Huskey hadműveletet – a szicíliai partraszállást – kísérő elterelő akciókért felelt. Clarke szintén úgy vélte, hogy a Vagdalthús hadművelet túl sokat akar markolni. Javasolta, hogy a levél csupán a tervezett invázió időpontjáról tartalmazzon megtévesztő információt, a helyet ne jelöljék meg.

Az elkövetkező egy hónapban a levelet újra meg újra átírták, átfogalmazták és átszerkesztették, amint a magas rangú hírszerző tisztek, a vezérkari főnökök és mások mind letették a maguk voksát a terv mellett. Egy jó ötlet nagy kockázata, hogy az értelmes emberek hajlamosak felismerni az értékeit és rész kívánnak belőle. Mint a legtöbb regényíró, Montagu sem szerette a szerkesztési folyamatot. Nem tetszett neki, ahogyan próbálták felpuhítani a Vagdalthúst; nem tetszett neki, ahogyan a magas rangú tisztek a befolyásukkal visszaélve kurtítgatták a tervet, amelyre oly sok időt, energiát és saját személyiségjegyet áldozott, de ami a legfontosabb: nem tetszett neki maga Johnnie Bevan.

Montagu korábban támogatta Bevant, a Londoni Ellenőrző Részleg sima modorú, előkelő vezetőjét, ám a háborús megtévesztő akciók sűrű és feszült légköre hamar felszította az indulatokat. Montagu nem sokkal a kinevezése után összekülönbözött Bevannel, ami vitákhoz vezetett, és vérre menő személyi csatározásokban csúcsosodott ki. Bevan kicsinyes örömöt lelt Montagu utasítgatásában, amire Montagu eleinte lesújtó megvetéssel reagált, majd március elején a Vagdalthús hadművelet felett folytatott viták hevében nyíltan kirohant Bevan ellen, akinek azt vágta a fejéhez, hogy inkompetens, hazug és hasznavehetetlen, amellett „szinte semmit sem tud a német hírszerző szervek működéséről, és hogy mit lehet elhitetni velük”.

Ha Montagu valamit a fejébe vett, nem lehetett egykönnyen kiverni belőle. Bevan, panaszolta fel, „csaknem teljesen tapasztalatlan a megtévesztő akciók terén. Kellemes és kedvelhető személyiség, aki jól »eladja magát«. Nincs első osztályú agya. Csak olyan impozáns közhelyeket durrogtat nagy lelkesedéssel, mint hogy »Nyugaton akarjuk tartani a németeket«… Nem hiszem, hogy képes lenne a fejlődésre. A Londoni Ellenőrző Részleg állományának többi tagja vagy alkalmatlan az efféle munkára {amelynek terén semmiféle tapasztalatuk nincs), vagy harmadosztályú aggyal rendelkezik”. Ez a kirohanás még hosszú oldalakon át folytatódott. Montagu teljességgel eltúlozta a karaktergyilkosságot, ráadásul nem is volt igaza, miután Bevan legalább olyan tanulékonynak bizonyult, mint ő maga. A Bevant támadó feljegyzés csak a haditengerészeti hírszerzés (NID) belső köreiben kerengett, mintha a kollégái felismerték volna, hogy Montagu csupán kiereszti a gőzt. A dokumentum sosem került a NID-en kívülre – s talán jobb is így, mert ha Montagu panaszáradata elért volna a Bevanban feltétel nélkül megbízó Churchillhez, talán ki is rúgták volna miatta. Némelyek a Bevan elleni kirohanásban bizonyítékát látták a Montagut ért sérelmeknek, ám ennél sokkal valószínűbb volt, hogy az egész csak egy olyan megrögzött maximalista túlzó reakciója, akit felbőszített, ahogyan élete főművét babrálhatták, és riasztónak találta, milyen késedelmesen reagálnak kollégái a földközi-tengeri fejleményekre.

Február végén a Bletchley Park megfejtett egy üzenetet, amit a náci főparancsnokság küldött a tunéziai német parancsnokságnak a Földközi-tenger medencéjében kialakult helyzet elemzésével. „Az angol-amerikai partraszállási törekvésekkel kapcsolatos jelentésekből kitűnik, hogy az ellenség nagy léptékben gyakorolja a megtévesztést. Ennek ellenére egy nagyobb partraszállás várható márciusra. Úgy véljük, a Földközi-tenger térsége a legvalószínűbb hadszíntér, és hogy az első hadművelet célpontja valamelyik nagyobb sziget. A sorrend várhatóan a következő: Szicília elsőként, Kréta másodiknak, Szardínia vagy Korzika harmadiknak.” A németek nemcsak hogy számítottak a megtévesztésre, de helyesen következtettek a valódi célpontra, miközben egyre fogyott az idő, ami alatt meggondolhatták volna magukat. „Engedtük, hogy Szicília váljék a legvalószínűbb célpontunkká, és ezt nem lesz könnyű kiverni az ellenség fejéből – figyelmeztetett Montagu. – Messze könnyebb meggyőzni a németeket, hogy X-nél támadunk, mint eltántorítani őket attól a máris szilárd meggyőződéstől, hogy Y-nál támadunk.” Bevant ez mintha a legkevésbé sem érdekelte volna. „Még mindig nincs félrevezető terve a Fluskyhoz… Miért van az, hogy még most, hetekkel a Husky eltervezése után sincs épkézláb tervünk, nem hogy elfogadott és elindított akciónk?” A Vagdalthúst támogatták, de ha nem válik be, „totális kudarcot vallunk abban, hogy bármely akciónkkal kapcsolatban félrevezessük a németeket”. A szövetségeseket nem sok választotta el attól, hogy támadást intézzenek azon a helyen, ahol a németek várják. Nagy-Britannia és a szövetségesei, figyelmeztetett, „rendkívül veszélyes helyzetbe kerültek”.

Montagu még Tar Robertsonnak is írt, ezúttal mérsékeltebb hangnemben, de így is elutasítva Bevan ötletét, hogy egy „csip-csup” levél megtenné: „Igen sajnálatos lenne, ha ilyen alacsony szintű levelet használnánk. Nem hinném, hogy egy ilyen levél érdekelné az Abwehrt vagy a hadműveletek irányítóit.”

Amíg Montagu a maga harcát vívta Bevannel, és folytatódott a huzakodás a levelek tartalma felett, külön vita bontakozott ki arról, hol vesse partra a víz a holttestet, Miután egy ideig eljátszadoztak. Portugália gondolatával, majd Franciaország déli partvidékével, a tervezők újra Spanyolországnál állapodtak meg. Nagy-Britannia és Németország egyaránt fenntartott madridi nagykövetséget, miközben virágoztak a németpárti és britellenes érzelmek, különösen a spanyol hadsereg és bürokrácia köreiben. Ahogyan egy MI5 tiszt megfogalmazta, a spanyol állam egyes szervei gyakorlatilag a németek alkalmazásában álltak: „A spanyol rendőri egységek és a Seguridad [a spanyol biztonsági szolgálat] tisztjei azt az utasítást kapták, hogy minden téren segítsék a németeket, még a spanyol állampolgárok is csak a németek javaslatai alapján kaphattak útlevelet. A spanyol sajtó és rádió német felügyelet alatt állt. A spanyol vezérkar a végletekig együttműködött. A spanyol diplomáciai posta szabadon a németek rendelkezésére állt.” Ha a félrevezető dokumentumok a spanyolok kezébe kerülnek, szinte bizonyosan eljutnak a németekhez. Ugyanakkor Spanyolországot kiszámíthatatlanná tette az a tény, hogy a spanyolok közül sokan mélységesen viszolyogtak a náciktól. Az akciónak nem is lehetett volna rosszabb vége, mint hogy a holttest az iratokkal együtt egy brit szimpatizánshoz kerül, aki sértetlenül és olvasatlanul visszaszolgáltatja őket. De honnét lehetett tudni, melyik partszakasz a németek legjobb barátja?

Sürgöny ment Alan Hillgarth századosnak, a madridi követség haditengerészeti attaséjának és Churchill spanyolországi hírszerző főnökének, hogy egy sürgős ügyben küldje Londonba valamelyik megbízható helyettesét. Salvador Augustas Gómez-Beare, a madridi brit nagykövetség helyettes haditengerészeti attaséja a kérésnek megfelelően a repülőtérről egyenesen az Admiralitásra hajtatott, ahol bekísérték a 13-as irodába.

A Gibraltárról származó Gómez-Beare – akit mindenki csak a „Don” néven ismert – egy személyben ötvözte a spanyol és brit kultúrkört. Angol állampolgár volt, anyagi jólétben élt, a felsőbb osztályok kifinomult nyelvét beszélte, de jó modorban és szokásaiban sem maradt el annak legelőkelőbb fiaitól: Ian Fleminggel bridzsezett a Portland Clubban, és egész évben hódolt a golfnak. Mindeközben Spanyolországban megmaradt spanyolnak, aki sötét bőrével és déli akcentusával teljesen beleolvadt környezetébe. 1914-ben mint philadelphiai orvostanhallgató jelentkezett a brit hadseregbe, ahol két évet töltött a lövészárkokban, mielőtt csatlakozott a légierőhöz. A spanyol polgárháború idején „a katonai hírszerzésnek dolgozott Franco hadseregében”. Gómez-Beare olyan helyekre is eljuthatott, ahová egy angol soha. „Spanyol volt a spanyoloknak és angol az angoloknak, aki olyan meggyőződéssel és alapossággal szolgálta Angliát, ahogyan egy tisztán angolszász sosem tudta volna.” Hillgarth 1939-ben szervezte be, és „óriási pilótabajsza miatt” kezdetben kapitányi rangot javasolt neki a Királyi Tengerészgyalogságnál, míg végül csak azzal a feltétellel lehetett a Királyi Haditengerészet Tartalékos Haderejének korvettkapitánya (noha „legfeljebb felszínes haditengerészeti tapasztalattal rendelkezett”), hogy ezt leborotválja. Gómez-Beare a háború kitörése után „keresztül-kasul bejárta Madridot, felautózott San Sebastianba, elröpdösött Barcelonába, leugrott Gibraltárra, és brit repülőseket csempészett ki Franciaországból”. Amikor 1942-ben Airey Neave megszökött Colditzból{2}, Gómez-Beare csempészte át a határon Gibraltárra. Villát tartott fenn Sevillában, lakást Madridban, és kémeket Spanyolország minden csücskében. Gómez-Beare lett Hillgarth első számú titkosügynök-toborzó és tartótisztje.

Alan Hillgarth mint egy névleg semleges ország fővárosában szolgáló, magas rangú diplomata, közvetlenül nem vehetett részt a hírszerzésben és a kémek beszervezésében, Gómez-Beare-t azonban nem korlátozta semmi. Hillgarth szavaival Gómez-Beare-t jellemvonásai és nyelvi adottságai kivételesen alkalmassá tették az ilyen emberek megszólítására, és az esetek többségében kapcsolatai senki mással nem dolgoztak volna együtt”. Gómez-Beare kémei úgy hálózták be a spanyol bürokráciát, mint márványt az erek: ügynökök dolgoztak neki a spanyol rendőrségen, a biztonsági szolgálatnál, a belügyminisztériumban, a vezérkarnál és a hadsereg minden haderőneménél. Informátorok szolgálták fent és lent, a spanyol társadalom legfelső és legalsó rétegeiben, az előkelő madridi szalonoktól a cádizi dokkokig. Ezek a kémek sosem találkoztak egymással, csakis magával Gómez-Beare-ral. „Felbecsülhetetlen szolgálatokat tett – mondta Hillgarth. – Ő kezelte a különleges kapcsolatainkat. Lojalitása és diszkréciója nem ismert határokat, és a spanyolok, különösen a spanyol flottánál, nagyon szerették.”

A németek ezzel szemben nagyon nem szerették Don Gómez-Beare-t. Amikor titokban ellátogatott Lisszabonba, a brit helyettes haditengerészeti attasé csak hajszál híján úszott meg egy autóbombás merényletet. Madrid ekkoriban a kémkedés és kémelhárítás fellegvárának számított, a Spanyolországban tartózkodó brit és német kémek között pedig már négy éve dúlt az ádáz, hadüzenet nélküli, nem hivatalos háború. Mindkét fél példátlan mértékben élt a megvesztegetés és korrumpálás eszközével. Az Abwehr-ügynökök brit ellenlábasaik után kémkedtek, akik hasonló módon válaszoltak, miközben a spanyolok mindkét oldalt eredménytelenül próbálták megfigyelni. Eleinte úgy tűnt, a briteknek nincs sok esélyük; a németek egyszerűen túl nagy előnyt szereztek, az önkéntes spanyol kollaboránsoktól számtalan „kiváltságot és kedvezményt kaptak (persze nem hivatalosan)”. Az Abwehr beszivárgott a köztisztviselői kar, a rendőrség, a kormány, sőt az üzleti élet minden szintjére, ám az esélyek idővel kiegyenlítődtek, amint Hillgarth és Gómez-Beare a személyes vonzerő, anyagi erőforrásai és sötét üzelmek révén kiterjesztették informátoraik hálózatát, „Spanyolországban rengeteg német ügynök dolgozott, és rengeteg spanyol, akit a németek fizettek – írta Hillgarth. – Akadnak eredeti ötleteik. Megtettük, amit tudtunk, hogy megismerjük a terveiket, és ez bizonyos mértékig sikerült is.” Ebben a parázs helyzetben senki sem lehetett biztos abban, hogy ki kinek kémkedik. „Madrid tele volt kémekkel – írta Hillgarth. – Senkit sem figyeltek állandóan, de mindenkit figyeltek valamilyen szinten.”

És senkit sem figyeltek annyit, mint a megfigyelés nagymesterét, Don Gómez-Beare-t.

Miután megérkezett a tea a 13-as irodába, Montagu és Cholmondeley beavatták tervükbe a gibraltárit. Szerinte hol lenne érdemes bevetni a holttestet, tették fel a kérdést, hogy a félrevezető információ biztosan eljusson a németekhez? Gómez-Beare végiggondolta a problémát. Ha a hulla Cádiz közelében kerül elő, talán egyszerűen csak átadják a gibraltári brit hatóságoknak, s ezzel már a legelején megtorpedózzák a tervet. Annak a veszélye is fennáll, tette hozzá, hogy „a holttestet a spanyol haditengerészet találja meg, amely nem feltétlenül működik együtt a németekkel”. A flotta, részben éppen Gómez-Beare erőfeszítéseinek köszönhetően, a többi haderőnemnél sokkal inkább támogatta a briteket, ha tehát lehet, a hullát és az iratokat távol kell tartani a tengerészektől.

Az ideális helyszín, döntötte el végül Gómez-Beare, valahol Huelva közelében lenne, a Spanyolország délnyugati partvidékén fekvő halászkikötőnél, ahol a Tinto folyó beleömlik az Atlanti-óceánba. „Huelvában nagyon erős a német befolyás” magyarázta Gómez-Beare, miután a városban nagy és hazafias német közösség él. A huelvai brit alkonzul, Francis Haselden „megbízható és segítőkész ember”, akire szükség lesz ahhoz, hogy a megtévesztés működjön, Huelvában emellett „egy rendkívül németbarát rendőrfőnök dolgozik, aki hozzáférést biztosít a németeknek mindenhez, amit a holttestnél talál”.

Ám ennél is fontosabb, hogy Huelva hazai terep egy különösen sok fejfájást okozó német kém számára. A kérdéses ügynök az egész térségben „tevékeny és befolyásos”, amellett kellően hatékony, jó kapcsolatokkal rendelkezik, és teljességgel kíméletlen. Ezt az embert csőbe húzni nem csupán kívánatos lenne, jegyezte meg Gómez-Beare mosolyogva, de igazi élvezet is.

ADOLF CLAUSS LEPKÉKET GYŰJTÖTT. Hatalmas otthonának falait elborították a tárlók, bennük a gombostűre szúrt és gondosan felcímkézett pillangókkal. Napjait a lepkehálója, távcsöve és fényképezőgépe társaságában Rábida szirtjein töltötte, ahol az Odiel és a Tinto találkozik, hogy együtt ömöljön az óceánba – ugyanazon a helyen, ahonnét Kolumbusz Kristóf elindult az Újvilág felé. Clauss tekintélyes földterületet birtokolt Rábidában, ahol hatalmas paradicsomokat és répákat termesztett. Festegetett, esténként teniszezett, és minden éber pillanatában füstszűrő nélküli cigarettát szívott. Rafinált faszékeket konstruált, amelyek széthullottak, ha valaki rájuk ült. Adolf már kinézetre is rendkívüli embernek tűnt. Egy Kongóban elkapott maláriától csontsoványra fogyott, s ahogy a betegség ki-kiújult, még aszottabb benyomást tett. Hatalmas fülei derékszöget zártak be a fejével, így leginkább sétáló hullára emlékeztetett, a fején két kancsófüllel. Szokása miatt – hogy nesztelenül és figyelmeztetés nélkül bukkant fel az emberek háta mögött – az „Árnyék” becenevet kapta. Negyvenhat évesen Clauss állítólag visszavonult, bár hogy pontosan mitől vonult vissza, rejtély maradt.

A Clauss család a leggazdagabbnak számított egész Huelvában. Adolf iparbáró apja, Ludwig a tizenkilencedik század végén költözött Lipcséből Spanyolországba, ahol társával, Bruno Wetziggel vállalatot alapított mezőgazdasági termények feldolgozására, a madridi piacok halellátására és a brit tulajdonban lévő Rio Tinto bánya dolgozóinak kiszolgálására. Clauss és Wetzig tekintélyes vagyont kereskedett össze. Ludwig ebből földet vett magának Huelva közelében, hatalmas, fallal körülvett házat épített, és Németország tiszteletbeli konzulja lett.

A német közösséghez hasonlóan nagy, de még annál is befolyásosabb brit közösség járult. Ha a Clauss família uralta a huelvai németeket, akkor a Rio Tinto Company uralt minden mást: tízezernél is több embert foglalkoztatott, és saját hűbérbirtokának tekintette az egész várost. A bányák hetven mérfölddel beljebb voltak a szárazföldön; a kibányászott rezet és piritet külön erre a célra épített vasútvonalon szállították a huelvai rakpartig. A vállalat vezetői lóháton közlekedtek, arrogáns és uralkodói magatartásuk miatt „alkirályoknak” hívták őket. Míg a tehetősebb spanyolok a brit gyarmatosítók szokásait majmolták, az ötórai teának és a bridzsnek hódoltak, az itt élők maguk között gyűlölték a briteket, amiért oly sok pénzt ásnak ki a spanyol földből. „Előbb a rómaiak bányásztak, azután a britek, mire a spanyolok következtek, nem maradt semmi.”

Mint a gyarmatosítók általában, a britek és a németek hajlamosak voltak felnagyítani kulturális sajátosságaikat. A britek felépítették egy angol falu mását (a favázas házakkal és a füves köztérrel együtt), amit Queen Victoria Barriónak neveztek el, míg a németek Németországban járatták iskolába a gyerekeiket, és ragaszkodtak a német tradíciókhoz – talán Spanyolország lett az otthonuk, de Németország maradt a hazájuk. A háború előtt a két közösség társasági szinten nem határolódott el egymástól, együtt golfozott és teniszezett, eljárt egymás rendezvényeire. Azután a háború kirobbanásával minden kapcsolat megszakadt közöttük.

Ludwig kisebbik fiával, Adolf Clauss-szal kapcsolatban megoszlott a spanyolok véleménye. Egyesek „fekete báránynak” tartották, amiért láthatóan sosem dolgozott, mások szerint „egyedül neki volt esze a családban”, amiért láthatóan sosem dolgozott. Claussnak csakugyan volt esze, de talán mindenki másnál keményebben dolgozott: Hitler Harmadik Birodalmának kémkedett.

Adolf Clauss Németországban építésznek és gépészmérnöknek tanult. Tizenhét évesen, az első világháború kitörésekor belépett a hadseregbe, és önkéntesnek jelentkezett a hírszerzőkhöz. Miután tökéletesen beszélt spanyolul, egy tengeralattjárón elküldték, hogy robbantsa fel a cartagenai brit gyárakat. A gumicsónak, amellyel partra kellett volna eveznie, elsüllyedt a robbanóanyag súlyától, így Clausst végül a spanyol haditengerészet halászta ki, miután több mint nyolc órán át taposta a vizet. Rövid időre bebörtönözték, mielőtt visszaküldték Németországba. Az incidens furcsamód még inkább meghozta Clauss étvágyát a kalandos tevékenységre, így 1920-ra, miközben elméletileg agrármérnökként dolgozott, már az Abwehr vezető ügynökének számított Huelvában, Egy magas rangú spanyol katonatiszt lányával kötött házassága révén bejárása lett a fasiszta Falange mozgalomba. Amikor kitört a polgárháború, századosként azonnal besorozták a német önkéntesekből álló Condor Légióba, amely Franco tábornok és a nacionalisták oldalán bocsátkozott harcba. Hírhedt módon 1937. április 26-án a Condor Légió pilótái bombázták le Guernica spanyol várost; a brutális tettet Pablo Picasso híres festménye tette halhatatlanná. A háború nagy részében Clauss a Condor Légió szárazföldi kontingensét vezető Wilhelm von Thoma ezredes személyes tolmácsaként szolgált. Amikor Madrid a nacionalisták kezére került, Clauss százados büszkén gördült be tankján az elfoglalt fővárosba. A hálás Franco-kormány a Vörös Kereszt Katonai Érdeméremmel tüntette ki, amit Clauss az első világháborúban kiérdemelt Vaskereszt társaságában viselt, hogy utóbb Hitler Harmadik Birodalmától egy második Vaskeresztet is kapjon. Mint oly sokan, később Clauss is azt állította, hogy Németországért harcolt, nem Hitlerért – ugyanakkor semmi sem bizonyítja, hogy valaha is megkérdőjelezte volna a náci politikát. Ha az Abwehr sok tisztjét el is borzasztotta a hitleri barbárság, Clauss nem tartozott közéjük. Miután kirobbant a háború, boldogan felajánlotta bizonyított hírszerzői tehetségét, magas szintű spanyolországi kapcsolatait és szinte korlátlan tetterejét a náci küldetés céljaira.

1943-ra már Adolf Clauss kezében összpontosult a spanyol partvidék egyik legnagyobb és legeredményesebb kémhálózata A portugál határ és Gibraltár között fekvő Huelva kiemelt stratégiai jelentőséggel bírt a háborúban. A bányák érckincseivel megrakott brit teherhajók innét indultak neki az Atlanti-óceánnak, így birtokáról, amely ideális helyen, partközelben feküdt, Claus nyomon követhetett minden távozó és érkező hajót, miközben a parton ténykedő informátorai jelentették a legapróbb részleteket is, Minox gépe és nagy hatótávolságú objektívjai segítségével néha fényképeket is készített. Az értesüléseket az Abwehr rádiósai továbbították Berlinbe, akik az Avenida de Italia 51-es szám alatt működő német konzulátuson dolgoztak. Adolf bátyja, Luis is lelkesen támogatta a nácikat. Miután apjuk, Ludwig Clauss, a tiszteletbeli német konzul már a nyolcvanas éveit taposta, és szinte teljesen megsüketült, a konzuli teendőket Luis látta el helyette. Mindkét fiú alkonzuli címet kapott, a konzulátust pedig az Abwehr rendelkezésére bocsátotta. Luis halászhajóin fedélzeti rádiókat helyeztek el, hogy jelentsék az ellenséges teherhajók mozgását.

Túl azon, hogy megjelölte a célpontokat a német tengeralattjárók számára, a huelvai Abwehr-kémfőnök feladatkörébe tartozott a hatóságok megvesztegetése is. A pengearcú Adolf Clauss minden este beült a Café de la Palma kikötői bárba, ahol mindenkinek fizetett, miközben ő maga keveset ivott, ellenben találkozott kapcsolataival, üzeneteket vett át, és diszkréten nagyobb mennyiségű készpénzt osztott szét. Clauss megvesztegetett mindenkit, aki számított, sőt sok olyat is, aki nem. Lefizette a kikötőmestert és a dokkmunkásokat, a Guardia Civil tisztjeit és a rendőrfőnököt. Huelvában hamar híre ment, hogy Don Adolfo kész busásan fizetni a hajók mozgásával, a huelvai britek ténykedésével és az idelátogató spanyol tisztekkel kapcsolatos minden információért. Huelvában semmi sem hangozhatott el úgy, hogy végül ne jusson el Adolf Clauss természetellenesen nagy fülébe, s onnét továbbpattanva a madridi Abwehr-főnökökig.

Az ösztövér, introvertált és emberkerülő Adolf Clauss rendelkezett a kémek egyik legfontosabb tulajdonságával: az odafigyelés képességével. „Nem vitázott; ha valaki úgy gondolta, hogy igaza van, ő mindig ráhagyta.” Még a családja is „hűvösnek, távolinak és csendesnek” tartotta. Reggel hattól dolgozott, és sosem tartott sziesztát. Ritkán ivott alkoholt, és szinte sosem mosolygott. Egy gyűjtő, egy maximalista munkált benne. Szerette egybegyűjteni az információs hálózatától érkező különféle értesüléseket, majd ugyanúgy rendszerezni és felcímkézni őket, ahogyan a lepkékkel is tette.

A huelvai britek tudták, miben mesterkedik ez a különc kinézetű lepkegyűjtő, miután nekik is megvoltak a maguk kémeik és besúgóik. Huelva békés, narancsfák sorával szegélyezett utcáin a kémháború egyik frontja rajzolódott ki, ahol a madridinál kisebb léptékben, de nem kevésbé hevesen zajlott a harc. Clauss kémhálózata komoly veszélyt jelentett a brit hajókra, tevékenységének máris számtalan élet esett áldozatul, Clauss azonban agyafúrt ellenségnek bizonyult. Ahogyan egy brit hírszerzőtiszt fogalmazott: „Aktív és értelmes ember volt. Egyetlen ügynökünk sem tudta nyomon követni és számon tartani a dolgait. Lerázott bárkit, aki a nyomába eredt.”

Amikor Don Gómez-Beare leírta Montagunak és Cholmondeley-nak a Clauss-kémhálózatot, nem mondott újdonságot. Az elfogott Abwehr-üzenetekből már a háború korai szakaszában kiderült, hogy Huelvában létezik „egy rendkívül hatékony német ügynök, akinek a spanyol tisztviselők többsége dolgozik, akár fizetségért, akár ideológiai meggyőződésből”. Montagu több mint három éve figyelte a német kémtevékenység fokozódását Spanyolország déli részében, a tengeralattjárók jelenlétét a spanyol felségvizeken, és azt a munkát, amit ez a „szuper-szuper hatékony ügynök” végzett Huelvában, ahol „elsőrangú” forrásai behálózták az egész várost. „Egy hajó se mozoghat úgy, hogyne észlelnék, azonosítanák és jelentenék távírón. A németek jelentéseket kapnak a világítótornyok őreitől, a halászhajóktól, a pilótáktól, a flotta hajóinak tengerészeitől és a semleges halászhajókon tartózkodó ügynököktől.” Amikor a németek infravörös érzékelő rendszert telepítettek, hogy nyomon követhessék a Gibraltári-szorosan éjszaka áthaladó brit hajókat, Churchill egy ideig azt is mérlegelte, hogy kommandósokat küld a létesítmény elpusztítására. Végül csak a brit kormány legerélyesebb tiltakozása bírta rá a spanyolokat arra, hogy közbeavatkozzanak és leszereltessék a rendszert. A spanyol kormány jórészt csendesen tűrte vagy éppen aktívan támogatta a német kémtevékenységet, a brit és szövetséges hajók elleni szabotázsakciókat.

A Huelvától alig ötven mérföldre eső Gibraltár volt a Földközi-tenger térségének kulcsa, John Masterman szavaival „az egyik legnehezebb és legbonyolultabb hely a térképen”. A Szikla őrizte a tenger kapuját, a spanyol partvidék létfontosságú előretolt brit állását, amely mágnesként vonzotta a kémeket. Ahogyan az MI5 egyik magas rangú és költői vénájú tisztje írta a szigetről Gibraltár „a birodalmi korona legapróbb ékköve… Ez a stratégiai pont a világ térképén nem csupán egy gyarmat, de katonai helyőrség, haditengerészeti támaszpont, kereskedelmi kikötő, polgári és katonai repülőtér, Nagy-Britannia európai kirakata”. Az Abwehr egy bizonyos Rubio Sánchez ezredesen, az algecirasi régió „Burma” fedőnevet viselő katonai hírszerző főnökén keresztül pumpálta a pénzt Gibraltárba és a környező térségbe a cselekvésre kész spanyol szabotőrök számára. Sánchez Gibraltáron és annak környékén minden hónapban ötezer pesetát költött szabotőrökre. Ezzel mindeddig kevés kárt okozott, mert – ahogyan az MI5 gibraltári főnöke rámutatott – a szabotőrök „zsoldos ösztönei messze kimagaslóbbak voltak, mint a hatékonyságuk vagy akár a lelkesedésük”. Montagu bízott abban, hogy a különleges hírszerzés sikeresen meghiúsítja a legtöbb szabotázskísérletet, ám a Spanyolország déli részében tevékenykedő német kémek így is egyre nagyobb veszélyt jelentettek. Montagu épp a Vagdalthús hadművelet megszületésének hónapjában figyelmeztetett arra, hogy a német szabotázs „fokozódik és terjed”, a nácik és kollaboránsaik immár „minden spanyol és spanyol tulajdonú kikötőben” lelkesen űzik.

Adolf Clauss számára a háború mindeddig kellemesen és eredményesen alakult. Madridban és Berlinben egyaránt nagy becsben tartották, mint „az egyik legfontosabb, legtevékenyebb és legértelmesebb dél-európai német ügynököt”; még a NID és az MI6 is egészséges tiszteletben tartotta manipulativ képességeit. Kémeinek és besúgóinak hálózata Valenciától Sevilláig terjedt. Ha bármit partra mosott a víz a Cafe de la Palma ötvenmérföldes körzetében – nem hogy egy holttestet hivatalos dokumentumokkal –, Clauss biztosan értesült róla. Végre a német kém ellen fordíthatták a szorgalmát. Később, ha a terv bejön, Clauss kémtevékenységének bizonyítékai oly egyértelművé válhatnak, hogy megéri kirobbantani egy diplomáciai vitát, sőt kis szerencsével „elegendő bizonyíték gyűlik össze ahhoz is, hogy a spanyolok kiutasítsák”. Megállapodás született: Huelva lesz a célpont, s ha ezzel megrendíthetik a kellemetlen német kém pozícióját, bolondot csinálhatnak belőle, vagy akár ki is ebrudaltathatják Spanyolországból, hát csak annál jobb.

Feljegyzés ment a Királyi Haditengerészet hidrográfiai hivatalának, ahol nyilvántartották a hajózás technikai paramétereit, hogy burkoltan kiderítsék: ha egy tárgyat vízbe dobnak a spanyol tengerpartnál, Huelva közelében, vajon az uralkodó áramlatok és szelek partra sodorják-e? Mindeközben Gómez-Beare utasítást kapott, hogy repüljön Gibraltárra, ahol tájékoztatnia kellett a terv főbb alapvonalairól a flotta parancsnokát és a hírszerzés ottani vezetőit. „Képben kellett lenniük – magyarázta Montagu –, arra az esetre, ha a holttest vagy a dokumentumok merő véletlenségből Gibraltáron lyukadnának ki.” Mielőtt visszatért Madridba, Gómez-Beare felkereste Sevilla, Cádiz és Huelva brit konzuljait is, hogy utasítsa őket: „Amennyiben a víz bármilyen holttestet partra vet a területükön, kizárólag a madridi NA-nak [haditengerészeti attasénak] tegyenek jelentést, semmilyen más brit hatóságnak.” Francis Haselden huelvai alkonzulnak „a terv körvonalait is kifejtették, természetesen céljának bármilyen leírása nélkül”. Gómez-Beare csak ezután tért vissza Madridba, hogy tájékoztassa a főnökét.

Allan Hillgarth százados lett az, aki színpadra állította a hadművelet spanyolországi epizódjait, márpedig erre a feladatra aligha létezett alkalmasabb ember.

KILENCEDIK FEJEZET.

Kedves Alexem!

MÉG CHARLES CHOLMONDELEY csavaros eszén is kifogni látszott a probléma, hogyan szállítsák a holttestet Londonból Spanyolországba, majd pottyantsák észrevétlenül a tengerbe úgy, hogy egy légi baleset áldozatának tűnjék. Ahogy ő látta, Martin őrnagyot négy lehetséges módon juttathatják el úti céljához. A holttest utazhat egy felszíni hajón, leginkább az egyik kísérőhajón, amelyik a teherkonvojok társaságában indul el Huelvából vagy érkezik meg oda. Ezt a lehetőséget elvetették azon az alapon, „hogy a holttestet partközelben kell kihelyezni”, márpedig Adolf Clauss és a kémei figyelmét semmi se vonta úgy magára, mint a Királyi Haditengerészet egyik sekélyesben elidőző hajója. Alternatív megoldásként kínálkozott, hogy a hullát repülővel szállítsák, majd a megfelelő helyen egyszerűen kinyissák az ajtót és kidobják rajta. Ez ellen szólt, hogy „ha egy holttestet így kidobnak, becsapódáskor darabjaira hullhat”, különösen hogy máris megindult a bomlás, de egy hidroplán, mint a Catalina, alkalmas körülmények között talán leszállhat, hogy gyengédebben tegye vízre a holttestet. Cholmondeley fel is vázolta a lehetséges forgatókönyvet: a hidroplán rakományával „a tenger felől közeledik és hajtóműhibát szimulál, ledob egy bombát, mintha lezuhanna, majd amilyen gyorsan csak lehet, eltűnik a helyszínről, azután visszatér (mintha egy másik hidroplán lenne) és ledob egy világítóbombát, mintha az első gépet keresné, leszáll, s miközben a túlélők után kutat, kidobja a holttestet stb., majd újra felszáll”. A terv már első ránézésre is túl bonyolultnak tűnt. Sok minden balul üthetett ki, beleértve egy valódi repülőbalesetet is.

Egy tengeralattjáró felelt meg leginkább a célnak. A rakományt éjszaka is odaszállíthatták, ha pedig ezt a vízmélység nem tette lehetővé, gumicsónakkal közelebb vihették a holttestet a parthoz. A tengeralattjáró kapitánya figyelhette a széljárást és az áramlatokat, hogy optimális pillanatban merüljön fel és szabaduljon meg a hullától. „A holttest kihelyezése után segítené az illúziót, ha egy késleltetett gyújtású »tűzijáték« felvillanása és robbanása egy repülőgép becsapódását imitálná.” Csupán az okozna némi problémát, hogy – mint azt Cholmondeley árnyaltan megfogalmazta – „az utazás során miként tartsák frissen a rakományt”. A tengeralattjárókon hírhedten cudar viszonyok uralkodtak: a hajók hosszú napokat töltöttek a víz alatt a leggyobb bűzben és összezártságban, de a tengerészek még így fellázadtak volna, ha egy rothadó hullával kell megosztaniuk a szűkös teret. Amellett, a hadművelet szigorúan titkos minősítést kapott, márpedig egy tengeralattjárón utazó hulla nem sokáig marad titokban. „E módszerek közül a tengeralattjáró a legjobb (amennyiben a holttest tartósítása megoldható)” vonta le a következtetést Cholmondeley.

A holttestet nem lehetett egykönnyen becsempészni egy tengeralattjáró fedélzetére, nem hogy a fülledt, párás levegőben meggátolni a természetes bomlás felgyorsulását. Cholmondeley ahhoz a Charles Fraser-Smithez fordult segítségért, aki a „Q részleg” munkatársaként a titkosszolgálat elmés szerkentyűiért felelt. A korábban marokkói misszionáriusként szolgáló Fraser-Smith névleg a Hadiellátási Minisztérium ruházati és textilosztálynak hivatalnoka volt, valójában azonban a titkos ügynököket, szabotőröket és hadifoglyokat látta el olyan elmés készségkkel, mint miniatűr fényképezőgép, láthatatlan tinta, rejtett fegyverzet és tájoló. Fraser-Smith teremtette meg a tárgyi feltételeket Ian Fleming néhány elrugaszkodott tervéhez, és kétségkívül mintaként szolgált a James Bond-filmekből ismerős különc feltaláló, „Q” alakjához.

Fraser-Smith hihetetlenül leleményes, mégis a végletekig gyakorlatias elme volt. Ő találta fel a fokhagymaízű csokoládét, hogy a Franciaországba ledobott ejtőernyősök lehelete már a földet éréskor kellően gallos legyen; zongorahúrt rejtő cipőfűzőt készített; gombba rejtett tájolót kreált, ami az óramutató járásával azonos irányban csavarodott le, méghozzá azon az elvi alapon, hogy „a német elme a maga rendíthetetlen logikájával” sosem fedez fel olyasmit, ami a megszokotthoz képest éppen fordítva működik.

Fraser-Smith segítségével Cholmondeley megtervezte a világ első víz alatti hullaszállítóját – egy 195 cm hosszú és közel 60 cm átmérőjű csövet, 22-es vastagságú külső és belső acélköpennyel, a kettő között sűrű azbesztgyapot tömítéssel. A cső egyik végét hegesztett fallal zárták le, a másikat viszont légmentesen záródó és gumiszalaggal tömített acélajtóval, amit tizenhat csavar tartott a helyén. A cső mindkét végére hordozófül került, és a könnyű eltávolítás érdekében a fedélhez egy dugókulcsot erősítettek. Miután a holttest a helyére került, Cholmondeley számításai szerint a teljes készség kétszáz kilogrammot nyomhatott, és éppen elfért egy tengeralattjáró nyomásálló belső terében. Sir Bernard Spilsbury véleményét ezúttal is kikérték. A gyors bomlási folyamatról, mint elmagyarázta, legfőképpen az oxigén tehet, ám „ha [szárazjég használatával] az oxigén java részét előzőleg kivonják” a csőből, a tárolóedényt teljesen légmentesen tartják, és magát a holttestet is körülveszik szárazjéggel, akkor „tökéletesen kielégítő” állapotban és olyan hidegen maradhat, mintha csak a hullaházban lenne. Fraser-Smith feladata lett, hogy megtervezze ezt a „hatalmas termoszt”, ami lefért a fedélzeti nyíláson. A Repülőgépgyártási Minisztérium megkapta a terveket és az utasítást, hogy haladéktalanul gyártsa le a tárolót, amelynek rendeltetéséről mit sem tudott. A külső köpenyre a „VIGYÁZZ, TÖRÉKENY! – OPTIKAI ESZKÖZÖK – KÜLÖNLEGES FLOTTA – FŐPARANCSNOKI SZÁLLÍTMÁNY” szavakat kellett festeni.

Montagu mindeközben kapcsolatba lépett Sir Claude Barry tengernaggyal, a tengeralattjáró-flotta főparancsnokával, hogy kiderítse, melyik hajó a legalkalmasabb a szállításra. Barry azt felelte, hogy útban Málta felé a brit tengeralattjárók gyakran elhaladnak Huelva előtt, s ami azt illeti, a Seraph jelenleg is Skóciában, Holy Lochban tartózkodik, és áprilisban készül visszatérni a Földközi-tengerre. A Seraph fiatal kapitánya, Bill Jewell hadnagy már több titkos megbízatást is teljesített, számítani lehet a legteljesebb diszkréciójára. Montagu vázlatosan megfogalmazta Jewell hadműveleti parancsait, és Londonban találkozott is a tengeralattjáró-kapitánnyal, hogy tájékoztassa új küldetéséről.

Az Admiralitás hidrográfusa eközben jelentést készített a huelvai partvidék szeleiről és áramlatairól. Ahogyan egy ilyen komoly szakemberhez illik, diplomatikusan semmitmondó választ adott, rámutatva, hogy „a spanyolok és portugálok gyakorlatilag semmit sem közölnek az áramlatokról, hullámmozgásról és árapályról”, ráadásul „ezek a partvonal egyes szakaszain mások és mások”. Ha a tárgyat a megfelelő helyen és a megfelelő körülmények között dobják le, „a délnyugati szél továbbíthatja a P. Huelvai öböl csúcsa felé”, ha viszont partot ér, semmi sem garantálja, hogy ott is marad, ugyanis „ha nem feneklett meg, a dagály újra magával ragadhatja”. Ez nem tűnt túl biztatónak, de annyira elkeserítőnek sem, hogy lemondják miatta az egész akciót. Akárhogy is, gondolkodott el Montagu, a kérdéses „tárgy” egy mentőmellényt viselő férfi, tehát jócskán nagyobb, mint amire az áramlástani szakértő gondolhatott, így könnyedén elkaphatja a part menti szelet és elsodródhat a szárazföld felé. Le is vonta a következtetést: „A part menti áramlatok csak a segítségünkre lehetnek, de az uralkodó délnyugati szél mindenképpen partra veti a holttestet, ha Jewell kellő közelségben bocsátja vízre.”

Március utolsó hetében Montagu hét pontból álló hadműveleti jelentést tett Johnnie Bevannek, aki csak ekkor tért vissza Észak-Afrikából, ahol Dudley Clarke alezredessel a Barclay hadművelet terveit koordinálta. Montagu és Bevan között a viszony továbbra is feszült maradt. „Nem vagyok egészen biztos abban, hogy ki viseli a felelősséget az adminisztratív intézkedésekért ennek az akciónak a vonatkozásában – írta Bevan Montagunak kiszámítottan körülményes stílusban. – Azt hiszem, abban mind egyetérthetünk, hogy egy sor dolog rosszul sülhet el.” Montagu teljes tudatában volt a veszélyeknek, ahogyan abban sem kételkedett, hogy ő az adminisztratív intézkedések kizárólagos felelőse, gondoljon Bevan akármit is. Bizalmas körökben Montagu azzal vádolta Bevant, hogy „szerinte nem fog működni a dolog, ezért le akarja rázni magáról a felelősséget”.

Montagu jelentése egyértelművé tette a dolgok állását: a tetem kis híján készen állt, Martin őrnagy uniformisát és felszerelését összeválogatták, a szállítóeszközt már gyártották, Gómez-Beare és Hillgarth Spanyolországban várta a fejleményeket. És immár a határidőt is kitűzték: „Vagdalthús a Seraph tengeralattjárón fog utazni, amely feltehetően április 10-én hagyja el országunk északnyugati partjait.” Ezzel az előkészületek befejezésére alig két hét maradt. Montagu és Cholmondeley szándékosan elrendeztek mindent, mielőtt hivatalos jóváhagyást kértek, abban a reményben, hogy a döntéshozók kisebb valószínűséggel fújnak le egy szinte teljesen előkészített akciót. Így viszont kevesebb idő maradt a kirakójáték utolsó, mégis messze legfontosabb darabkájára. Montagu Bevannek írt levele is ezzel a bosszús megjegyzéssel végződött:

„Immár minden részlet készen áll. Már csak a hivatalos dokumentumok kellenek.”

Akkor már több mint egy hónapja folyt a vita azon, hogy mi kerüljön és mi ne kerüljön be Martin őrnagy hivatalos leveleibe. Könnyen lehet, hogy a háborúban egyetlen más dokumentumra sem áldoztak ekkora figyelmet, ennyi módosító indítványt. Montagu és Cholmondeley egyik tervezetet a másik után fogalmazta meg, javítgatta át, gépeltette le és küldte be jóváhagyásra, majd tovább módosította és foldozgatta, hogy a végleges elutasítás után újra és újra átírja. Abban általános egyetértés mutatkozott, hogy Montagu eredeti elképzelésének megfelelően a megtévesztés alapja egy olyan személyes levél legyen, amit Nye tábornok küld Alexander tábornoknak. Megállapodtak arról is, hogy a levél Görögországot azonosítsa a szövetségesek következő támadásának célpontjaként és Szicíliát fedőcélként. Ezen túlmenően azonban szinte semmiben sem értettek egyet.

Aki olvasta a levelet, mind azt gondolta, hogy „kisebb változtatásokkal és finomításokkal” elmenne, csak épp az érintett testületekben – a Húszas Bizottságtól a vezérkarig – mindenki másként képzelte a kivitelezését. Az Admiralitás szerint „személyesebbnek” kellett volna lennie. A Légügyi Minisztérium ragaszkodott ahhoz, hogy a levél egyértelműen utaljon rá: a szicíliai repülőterek bombázása a Görögország elleni támadás előjátéka, és nem vezet szicíliai partraszálláshoz. A vezérkari főnök és a brit nagyvezérkar főnöke, Sir Alan Brooke tábornok azt akarta, hogy „a levél válasz legyen Alexander tábornok egy másik levelére”. A tervezési igazgató korainak találta az akciót, amire szerinte „legfeljebb két hónappal a valódi hadművelet előtt” kellett volna sort keríteni, hátha addig megváltoznak a tervek. Bevan azon tűnődött, hogy a piszkozat hangneme „meglehetősen hivatalos”, és kitartott amellett, hogy „meg kell szerezniük Dudley Clarke jóváhagyását, miután ez az ő hadszíntere”. Maga Clarke Algírból küldött táviratok útján figyelmeztetett „a kommunikáció túlterhelésének veszélyére”, és továbbra is azt hangoztatta, mekkora „hiba lenne túl nagy kockázatot vállalni”. Bevan osztotta az aggodalmát: „Ha bármi rosszul sül el, és a németek rájönnek, hogy a levél csak félrevezetés, azonnal tudni fogják, hogy Szicíliát támadjuk.” Clarke is megfogalmazta a maga vázlatát, tovább bőszítve ezzel Montagut, aki az erőfeszítést „csupán gyenge, burkolt célozgatásnak” minősítette, ami legfeljebb egy kettős ügynök és egy hétköznapi figyelemelterelés esetében lenne célravezető. A tervezési igazgató is egyetértett azzal, hogy „a Vagdalthús nagyobb dolgokra lehet hivatott”. Bevan maga is megpróbálkozott egy levéllel, ám ezt Montagu utasította el azzal, hogy „efféle információt távírón szokás küldeni, ezért nem tűnne hitelesnek a németek szemében, ha ily módon továbbítanák”. Még azon is röpke, ám annál hevesebb vita bontakozott ki, hogyan kell helyesen írni Kalamata görög város nevét. Úgy tűnt, az érintettek teljesen elvesznek a részletekben.

Jellemző módon Montagu megpróbált a levélbe csempészni néhány gúnyos utalást. Ilyeneket akart Nye szájába adni: „Ha nem túl nagy fáradság, talán megkérhetnéd az egyik szárnysegédedet, küldjön nekem egy rekesz narancsot vagy citromot Az ember itt ki van éhezve a friss gyümölcsre, különösen az évnek ebben a szakában, amikor nincs mit vásárolni.” A vezérkar azonnal kivágta ezt a részt: Nye tábornokot nem lehet háborús nyerészkedőnek beállítani! Még a németek előtt sem. Különösen előttük nem. Ekkor Montagu megpróbálkozott egy másik figurával: „Hogy boldogulsz Eisenhowerrel? Azt mondják, ki lehet jönni vele…” Ezt szintén kiollózták: túlságosan léha egy tábornokhoz. Montagu ezután a hírhedten nagyfejű Montgomery rovására próbálkozott egy élccel:

„Még akkora kalapot hordasz, mint régen, vagy már néhány számmal nagyobbat, mint, Monty?” Ez is a cenzúra áldozata lett. Montagunak ezzel együtt sikerült bepréselnie egy apróbb tréfát Montgomery kárára, aki hírhedt módon minden áldott nap új parancsokat adott ki.

„Mi lelte Montyt? Legalább 48 órája nem adott ki napiparancsot.” Ez bennmaradt – egyelőre.

Montagu amúgy sem stabil vérmérséklete vészesen közeledett a forrponthoz, amint a határidő lejárta előtt még mindig csak kritizálták, nyesegették és csiszolgatták a kulcsfontosságú levelet. Majd kezdték az egészet elölről. Egyik lap a másik után került az aktákba, rajtuk Montagu egyre dühödtebb kacskaringóival és megjegyzéseivel.

A vezérkari főnökség végül előállt egy javaslattal: miért nem szövegezi meg a vázlatot Nye tábornok maga, ha már „ez a legjobb módja a hitelesség megteremtésének”? Archie Nye nem volt a szavak mestere, viszont jól ismerte Alexander tábornokot, s még nála is jobban a saját stílusát. Nye elolvasott minden korábbi vázlatot, azután a saját szavaival megfogalmazta a levelet. A kulcsfontosságú bekezdés Sir Henry „Jumbo” Wilson tábornokra, a közel-keleti erők főparancsnokára utalt, hogy úgy tűnjék, mintha támadást tervezne Görögország ellen; félrevezető módon azt sugallta, hogy ezzel egy időben elterelő akcióra kerül sor a Földközi-tenger térségének egy másik részén, nevezetesen Szicíliánál; hivatkozott néhány hétköznapi és történetesen valóságos részletre, mint az Őrdandár új parancsnokának kinevezése és az amerikaiak javaslata, hogy Bíborszív kitüntetést adnának az oldalukon harcoló briteknek is. A levél tökéletes benyomást keltett. Miután oly sok héten át próbálta saját kezűleg meghamisítani, még Montagu is elismerte, hogy „ideális a célra”. Nye levele a színlelt célpontokat „nem tolakodóan, mégis egyértelműen megnevezte”, ami lehetővé tette, hogy ha az ellenség összeadja a kettőt meg kettőt, legalább hatot kapjon eredményként.

Bevan írt Nye-nak, és megkérte, hogy gépeltesse le a levelet, majd írja alá nem vízálló tintával, a vízálló aláírás ugyanis gyanút ébresztett volna a németekben. „Az aláírása olvashatatlanná válhat, miután tengervíz éri, ezért ajánlatos, hogy az aláírás alá gépeltesse oda a nevét és teljes rangját.”

Bevan már csak egy valamin változtatott: „Wilson tábornokra három alkalommal hivatkozik »Jumbo«, »Jumbo Wilson« és »Wilson« néven. Eszembe jutott, nem lenne-e helyesebb, ha első alkalommal »Jumbo Wilsonnak« nevezné, utána pedig »Jumbónak«.”

Nye válasza: „Szándékosan hivatkoztam rá eltérő formákban (és követtem el néhány afféle nyelvtani hibát), hogy ne vessék a szememre, túl tökéletes levelet írtam. A levelek diktálása során az ilyen dolgok rendre elő szoktak fordulni, és szerintem csak növeli a hitelességet, ha benne hagyjuk őket.” Nye a legutolsó pillanatban ejtette a Montyra vonatkozó megjegyzést. „Sosem írtam volna ilyesmit… Nem vallana rám. Rossz szájíze lehet a dolognak, és őszintén, mit nyerhetünk vele?” A tábornok azért maga is megpróbálkozott egy kisebb élccel: „PS: A minap láttunk a filmhíradóban, és Colleen szerint feltűnően hasonlítasz Hailé Szelassziéra!” Alexander tábornok kicsit valóban emlékeztetett az etióp császárra, és Nye úgy gondolta, a megjegyzés „segíthet megteremteni a fesztelenség látszatát”. Másfelől, Nye tábornoknak nem volt humorérzéke, annyi realitásérzéke viszont igen, hogy ezt belássa – végleges levele nélkülözött is minden tréfás kiszólást. Ezzel a megjegyzéssel küldte el: „Már csak azt remélem, hogy a barátai tényleg kézbesítik.” Montagu szavaival élve „igazán nagyszerű levelet” alkotott:

Telefon: Whitehall 9400

A Birodalmi Vezérkar helyettes főnöke Hadügyminisztérium

Whitehall London S.W.l.

1943. április 23.

Bizalmas és Szigorúan Titkos

Kedves Alexem!

Kihasználom a lehetőséget, hogy személyes levelet küldjek neked Mountbatten egyik tisztjével, és megosszam veled azoknak a táviratoknak a hátterét, amelyeket mostanság váltottunk a földközi-tengeri hadműveletek és a hozzájuk kapcsolódó elterelő akciók vonatkozásában.

Talán úgy érzed, hogy döntéseink némiképp ötletszerűek, de biztosíthatlak róla, hogy a C.O.S. Bizottság [a Vezérkari Főnökök Bizottsága – a szerk.] a legalaposabban mérlegelte a javaslataidat, és Jumbóét is.

Nemrég értesültünk arról, hogy a fritzek megnövelték, és megerősítették görögországi és szicíliai védelmüket, a C.I.G.S. [a vezérkar főnöke – a szerk.] ezért úgy érezte, a mi támadóerőink elégtelenek.

A vezérkari főnökök megállapodtak abban, hogy az 5. hadosztályt meg kell erősíteni egy dandárral az Araxosz-foktól délre eső partszakasz megtámadásához, és hogy hasonló erősítést kíván a kalamatai 56. hadosztály is. A szükséges erőket és szállító egységeket most jelöljük ki.

Jumbo Wilson SZICÍLIA kiválasztását javasolta a HUSKY fedőcéljának, de azt már kiszemeltük a Brimstone hadművelethez.

A C.O.S. Bizottság újra kimerítően tanulmányozta a kérdést, és arra az álláspontra jutott, hogy tekintettel az algériai előkészületekre, a Tunézia partjainál zajló partraszállási gyakorlatra és a szicíliai repülőterek kiiktatását célzó átfogó bombázásokra, ragaszkodnunk kell az eredeti tervhez, hogy a BRIMSTONE fedőcélja legyen. Ami azt illeti, nagyon jó esélyt látunk arra, hogy elhitessük az ellenséggel, Szicíliát vettük célba – ez kézenfekvő célpont, ami miatt biztosan aggódik. Másfelől nem sok reményt fűznek ahhoz, hogy a fritzeket meggyőzzük arról: a Földközi-tenger keleti medencéjében folyó átfogó előkészületek ugyanúgy Szicília ellen is irányulnak. Ez okból azt javasolták Wilsonnak, hogy a fedőcél egy közelebb eső pont, mondjuk a Dodekániszosz legyen.

Miután Törökország nyilvánvalóan kezd közeledni hozzánk, az olaszok bizonyára aggódnak a szigetek miatt.

Úgy vélem, ezzel az érveléssel te is egyetértesz. Tudom, hogy van épp elég dolgod, és nincs sok esélyed megvitatni a későbbi hadműveleteket Eisenhowerrel, de ha mégis úgy döntenél, hogy támogatod Wilson javaslatát, mielőbb hozd tudomásunkra, miután már nem késlekedhetünk sokáig.

Nagyon sajnálom, hogy nem tudtuk teljesíteni az Őrdandár új parancsnokával kapcsolatos kívánalmaidat. A jelöltedet teljesen ledöntötte lábáról az influenza, és még néhány hétig biztosan nem lesz alkalmas a feladatra. Mindazonáltal te is ismered Forstert; odahaza kivételesen jól boldogult dandárparancsnokként, és meggyőződésem szerint a legjobb rendelkezésre álló ember.

Nyilván éppúgy torkig vagy a háborús kitüntetések és „Bíborszívek” egész ügyével, ahogyan mi is. Mind egy véleményen vagyunk veled, hogy nem akarjuk megbántani amerikai barátainkat, de ennél sokkal többről van szó. Ha egy adott hadszíntéren szolgáló katonáink extra kitüntetéseket kapnak csak azért, mert ezt történetesen az amerikaiak oldalán teszik, nagyfokú elégedetlenségre számíthatunk azok részéről, akik máshol harcolnak éppoly elkeseredetten - vagy még inkább. A személyes véleményem az, hogy meg kell köszönnünk az amerikaiak kedves ajánlatát, de ki kell mondanunk, hogy a visszásságok miatt nem fogadhatjuk el. Mindez szóba kerül a testület legközelebbi ülésén is, úgyhogy talán alkalmunk lesz személyesen is megtárgyalni.

Minden jót, barátod:

Archie Nye

Sir Harold R.L.G. Alexander tábornok úrnak

G.C.B., C.S.I., D.S.O., M.C.

A 18. hadseregcsoport főhadiszállásán

A levél megpengetett minden húrt. Jelezte, hogy nem egy támadást terveznek, hanem kettőt: Wilson tábornok serege Montgomery vezetésével Görögország két pontját támadja a „Husky” keretében, míg az Eisenhower alá rendelt Alexander tábornok külön támadást készül indítani a Földközi-tenger nyugati térségében, „Brimstone” fedőnév alatt – ez utóbbi hadművelet fedőcélja lett Szicília. A levél nyíltan foglalkozott a szándékkal, hogy átverjék és abba a hitbe ringassák a németeket: küszöbön áll Szicília megtámadása. Az Észak-Afrikában zajló partraszállási gyakorlat és a szicíliai repülőterek bombázása is ezt a benyomást akarta erősíteni, miközben a gyakorlat és a bombázás természetesen már a Szicília elleni valódi támadást készítette elő. A megszállás valóban a „Husky” fedőnevet kapta; ha a németek a későbbiekben belebotlottak bármilyen Huskyra vonatkozó utalásba, Nye levelének birtokában kis szerencsével azt gondolhatták, hogy a Görögország elleni támadásra vonatkozik.

Nye levele arra is célzott, hogy a Földközi-tenger nyugati térségében egy másik hadműveletre kerül sor, viszont nem árulta el, hogy mi ellen irányulna ez a képzeletbeli „Brimstone” – ahogy azt sem fejtette ki, hogy az adott levelet miért éppen ez a tiszt kézbesíti, és nem adott magyarázatot arra, mit keresett Martin őrnagy Észak-Afrikában, egy fontos hadművelet előestéjén. Ezért kellett egy másik levél is. Miután Martin a Közös Hadműveletek személyi állományához tartozott, Neville ezredes, a Királyi Tengerészgyálogság tisztje (akinek véleményét Martin őrnagy egyenruhájával kapcsolatban is kikérték) a Közös Hadműveleteket vezető Lord Louis Mountbatten nevében levelet írt Sir Andrew Cunningham tengernagynak, a földközi-tengeri flotta főparancsnokának. Cunningham Eisehower haditengerészeti helyettese volt – keményre edzett skót, aki még a búr háborúban öltötte magára az egyenruhát. Nevét és a rangját németek ugyanúgy ismerték, mint Alexanderét; ám Alexanderrel ellentétben Cunningham tengernagyot nagy jóindulattal sem lehetett diplomatikus és kifinomult léleknek nevezni: a rangjával járó kényelem és előjogok helyett mindig is a csata izgalmát részesítette előnyben. Ha a dolgok túl fényesen alakultak, szívesen fejezte ki ellenérzését ekképpen: „Ez nekem túl puhapöcsű és rolls-royce-os.” A levél egyértelműen utalt rá, hogy Martin, mint a partra szállító eszközök specialistája, a partraszállás előkészületeiben segédkezik Cunningham tengernagynak.

Hivatkozási szám: S.R. 1924/43 Közös Hadműveletek Főhadiszállása 1A Richmond Terrace

Whitehall, S.W.l. Április 21.

Kedves Tengernagy!

Megígértem a VCIGS-nek [a Birodalmi Vezérkar helyettes főnökének – a szerk.], hogy Martin őrnagy egyeztet Önnel a nála lévő és Alexander tábornoknak címzett levél továbbításáról. Az ügy igen sürgős, és nagyon „kényes”, miután olyan megjegyzések vannak benne, amelyeket a hadügyminisztériumtól mások nem láthatnak, ezért nem lehet távírón leadni. Nem kétlem, hogy gondoskodni fog biztonságos és haladéktalan továbbításáról.

Úgy vélem, megfelelőnek fogja találni Martin őrnagyot. Elsőre csendes és félénk, de igazán érti a dolgát. Jó néhányunknál pontosabban számította ki a dieppe-i események lehetséges kimenetelét, amellett részt vett a legújabb hajókkal és eszközökkel folytatott kísérletekben, amelyekre Skóciában került sor.

Kérem, a támadás végeztével a lehető leghamarabb küldje vissza hozzám. Némi szardíniát is hozhatna magával – errefelé csak „jegyre” kapható!

Õszinte híve:

Louis Mountbatten Sir A.B. Cunningham G.C.B., D.S.O. tengernagy A Földközi-tengeri Flotta főparancsnoka

A Szövetséges Haderők főhadiszállása

Algír

A levél legfontosabb része az utolsó bekezdés, ami alig burkoltan utal arra, hogy a Martin őrnagy által is támogatott partraszállás a szardíniák honát érinti majd. A Brimstone hadművelet célpontja tehát Szardínia lett. Maga Montagu „erőltetettnek” találta a szellemeskedést, de mint oly sok brit, ő is túlzottan vaskosnak gondolta a németek humorérzékét. „Úgy véltem, egy ilyen kis tréfát a németek is megértenek.”

Nem is az számított, jól szórakoznak-e a németek, hanem hogy beveszik-e a levelet. Mert hogy ebbe a második dokumentumba már veszélyes hibák csúsztak. Mountbatten utalt rá, hogy tudomással bír Nye levelének tartalmáról, amikor egy valódi levél esetében ezt a lehetőséget nyugodtan ki lehetett volna zárni. És éppen a Közös Hadműveletek parancsnokának kellett volna magyarázni, miért nem továbbíthatták távírón az üzenetet? A szardíniás poén is bűzlött. Louis Mountbatten a királyi családhoz tartozott, a jegyrendszer miatt aligha kellett hiányt szenvednie: ha valaki a nap bármely percében hozzájuthatott a szardíniához, akkor az Lord Louis volt. Az utalás veszedelmesen arra emlékeztetett, mintha kényszerűségből a szövegbe kellett volna szuszakolni a „szardínia” szót.

Volt még egy levél az aktatáskában. Katonai jelentőséget nem hordozott, szó szerint csak ahhoz kellett, hogy súlyt adjon a többinek. Ha Martin csak két levelet szállított, a nagyobb biztonság kedvéért eltehette azokat a belső zsebébe is, ám ebben az esetben előfordulhatott, hogy elkerüli a spanyolok vagy a németek figyelmét, ahogyan az 1942-ben, Turner hadnagy esetében is történt. „Ha a leveleket magán a holttesten helyezzük el, súlyos kockázatot vállalunk, hogy a római katolikus előítéletek miatt nem kutatják át a tetemet, és a levelek sosem kerülnek elő.” Egy aktatáska felett már nehezebben lehetett elsiklani, ám ahhoz több kellett néhány egyszerű postaborítéknál. Hilary Saunders, a képviselőház könyvtárosa és a Montagu keze alatt dolgozó John Saunders férje épp akkoriban írt rövid, ám annál demagógabb értekezést a rohamcsapatok történetéről, fellelkesítendő a közveleményt. Úgy döntöttek, a méltán elismert mű kefelenyomatát is elküldik Martin aktatáskájában, Mountbatten egy másik levelével együtt, amelyben arra kéri Eisenhower tábornokot, hogy írja meg az amerikai kiadás előszavát.

Hivatkozási szám: S. R. 1989/43 Közös Hadműveletek Főhadiszállása 1A Richmond Terrace

Whitehall, S.W.l. Április 22.

Kedves Tábornok!

Mellékelten megküldöm a parancsnokságom alatti tevékenységekről szóló brosúra két példányát; mellékelem a benne megjelentetni kívánt fényképek másolatát is.

A könyvet Hilary St. George Saunders, Az angliai csata, a Bombázó parancsnokság és egyéb nagy sikerű könyvek szerzője írta, aki nálunk és önöknél is egyaránt népszerű.

E megjelenés előtt álló kiadásból az Államokban máris másfél millió példány kelt el előjegyzésben, és amennyire tudom, az amerikai hatóságok széles körben terjeszteni kívánják a hadseregben.

Úgy értesültem a washingtoni Brit Tájékoztatási Szolgálattól, hogy az Ön „üzenetével” szeretnék népszerűsíteni a kiadványt, és hogy erre az üzenetre Washingtonon keresztül közvetve már fel is kérték.

Vezérkari tisztem, a tengerészgyalogságnál szolgáló W. Martin őrnagy útján elküldöm a kefelenyomatokat. Mondanom sem kell, mennyire lekötelez bennünket, amikor vállalja az előszót. Tökéletesen tisztában vagyok azzal, milyen sokat kérek, amikor ennél messze fontosabb dolgok kötik le minden idejét, de remélem, akad néhány perce, és felbecsülhetetlen értékű áldását adja erre a brosúrára, hogy minél szélesebb körben juttassa el népeinkhez az együttműködés üzenetét.

Csodálattal és megelégedéssel adózunk eddigi eredményei előtt, és mindnyájan azt kívánjuk, bárcsak Ön mellett lehetnénk!

Ezzel és más ügyekkel kapcsolatban nyugodtan támaszkodjon Martin őrnagyra, aki bírja feltétlen bizalmamat.

Õszinte hive: Louis Mountbatten

Dwight Eisenhower tábornok

A Szövetséges Haderők Főhadiszállása Algír

Mindkét levelet egyazon írógépen írták, majd megszerezték hozzá Mountbatten saját aláírását (neki magának csak annyit mondtak, hogy egy titkos küldetéshez kell). Már nem hiányzott más, csak a hivatalos jóváhagyás odafentről.

Április 13-án fél tizenegykor a Vezérkari Főnökök Bizottsága hetvenhatodik ülésére gyűlt össze. A Birodalmi Vezérkar főnöke, az Admiralitás első lordja és a Légierő Vezérkarának főnöke által vezetett bizottság a különböző haderőnemek további nyolc magas rangú tisztjét foglalta magába. A Vagdalthús hadműveletet 10-es számú napirendi pontként tegesztettek elő. A leveleket elfogadták, és Sir Hastings „Pug” Ismay altábornaggyal közölték, hogy tájékoztathatja Johnnie Bevant a döntésről, azzal a kikötéssel, hogy az akció elindításához előbb a miniszterelnök végső jóváhagyását is meg kell szerezni. Ismay küldött is egy feljegyzést Churchillnek: „A vezérkari főnökök – az Ön beleegyezésétől függően – jóváhagytak egy meglehetősen merész fedőtervet a Huskyval kapcsolatban. Az elkövetkező egy-két napban lenne öt perce a felelős tisztre, hogy elmondja a részleteket?” A feljegyzésre Churchill saját kezűleg firkantotta rá az „igen”-t. „Csütörtökön 10.15-kor.”

Két nappal később Bevan azon kapta magát, hogy Winston Churchill ágyánál ül, és a Vagdalthús hadműveletet magyarázza a miniszterelnöknek, aki pizsamát és köntöst visel, miközben lelkesen szivarozik. A hatalmas borospincéket, amelyek egykor a St. James Parkkal szemközti főúri otthonokhoz kapcsolódtak, kamrák, folyosók, irodák és hálótermek megerősített hálózatává építették át; hogy ily módon létrejöjjön a hadműveletek idegközpontja, a Háborús Kabinet munkahelye. Közvetlenül e felett, a 10-es számú melléképületben alakították ki a magánlakást, ahol Churchill rendszerint aludt. Nagy-Britannia miniszterelnöke, whiskyvel a kezében rendszerint sokáig dolgozott, s ennek megfelelően későig ágyban maradt.

Bevan teljes díszegyenruhában, hajszálpontosan tízre érkezett.

„Meglepetésemre bekísértek a hálószobájába, ahol az ágyban fekve szivarozott, maga körül az iratokkal, fekete és piros iratdobozokkal.” Churchill imádta a megtévesztő akciókat, a merészeket még annál is inkább; egészen lenyűgözte a hírszerzés ködös, mégis igéző természete. „A titkosszolgálati munka felsőbb szintjein sok eset valóságos tényei minden tekintetben egyenértékűek voltak a románcok és melodrámák legfantasztikusabb kitalációival”, írta Churchill a háború után.

Bevan egyetlen vonalas papírlapon átadta a terv leírását, amit Churchill végigolvasott. Bevan szükségét érezte, hogy mondjon valamit; „Természetesen fennáll a lehetőség, hogy a spanyolok rájönnek, a halott ember egyáltalán nem légi baleset nyomán fulladt a tengerbe, valójában csak egy walesi kertész, aki megölte magát.” Bevan eddig Montagura és Cholmondeley-ra hagyta a részleteket, most viszont azon kapta magát, hogy a mérgezéses tüneteket fejtegeti a hálóköntöst viselő miniszterelnöknek, s eközben összekeveri a részleteket. „A méreg a tüdőbe kerül, ahol nagyon nehéz kimutatni – blöffölt jobb híján. – Úgy tudom, három hétbe vagy egy hónapba is beletelik, amíg kiderítik, mi az.”

Churchill „nagy érdeklődést” mutatott a terv iránt, ezért Bevan kötelességének érezte, hogy figyelmeztesse a veszélyekre.

„Rámutattam, hogy természetesen rosszul is elsülhetnek a dolgok, akkor pedig lelepleződünk. Előfordulhat, hogy a tetem sosem vetődik partra, vagy ha igen, a spanyolok anélkül is visszaszolgáltathatják a brit hatóságoknak, hogy elvennék a döntő fontosságú iratokat.”

A miniszterelnök rá jellemzően magvas választ adott: „Ez esetben vissza kell küldenünk a holttestet, hogy még egyszer megúsztassuk.”

Churchill befizetett a menetre, egy kikötése volt csupán mielőtt a Vagdalthús hadművelet zöld utat kap, meg kell szerezni Eisenhower tábornok jóváhagyását is, akinek a szicíliai invázióját a siker vagy a kudarc nagyban befolyásolhatja. Bevan elköszönt az ágyban szivarozó Churchilltől, és visszatért a Londoni Ellenőrzési Részlegre, ahol „Chaucer” fedőnévvel a „legtitkosabb kódolt táviratot” küldte Eisenhowernek a szövetséges haderők algíri főhadiszállására. A válasz órákon belül megérkezett: „Eisenhower tábornok mindenben támogatja a Vagdalthús-t.”

TIZEDIK FEJEZET.

Pingpong ügynök.

A TITOKBA BEAVATOTT NÉHÁNY EMBER diszkréten ünnepelte az eseményt. Montagu rosszkedve is enyhült. „Egyre derűlátóbb vagyok – írta Irisnak. – Mire ezt megkapod, talán már meg is támadtuk Hitler sebezhető pontját (Itáliát), márpedig az olaszok nem tartanak ki sokáig.” Ez az alig burkolt utalás bámulatos módon nem keltette fel a cenzorok figyelmét. „A Vagdalthús beindult – írta Guy Liddell, az MI5 kémelhárításának vezetője titkos naplójában. – A miniszterelnök jóváhagyta a Vagdalthús-tervet. A hamis iratok elképesztően jól sikerültek.”

Liddell a teljes „B” részleget vezette (a Biztonsági Szolgálatnak azt az ágát, amely az ellenséges kémek és vélelmezett ügynökök ellen harcolt), ebbéli minőségében nyomozott a dezertőrök, náci és kettős ügynökök, valamint az orosz szimpatizánsok, köztük Ivor Montagu ügyeiben. S miközben Ewen a valaha volt legszövevényesebb, titkos, megtévesztő akciót tervezgette, az MI5 és az MI6 egyre fokozódó érdeklődéssel tekintett Ivor viselt dolgaira.

1942 májusában az MI5-ben feljegyezték, hogy Ivor „közeli kapcsolatot ápol az országban tartózkodó sok orosszal, köztük a nagykövetség, a kereskedelmi kirendeltség és a TASSZ hírügynökség munkatársaival”. Brit ügynökök beszivárogtak a háborúellenes gyűlésekre, ahol Ivor rendszeresen szónokolt, és azt jelentették, hogy „gyógyíthatatlan antinacionalista”. Egy bizonyos P. Wimsey (alighanem ez az igazi neve) arról tett jelentést, hogy 1942. december 16-án Ivor Montagu részt vett a Szovjetunió Barátai egyik rendezvényén, ahol közölte, hogy „Oroszországban nagyobbak a sportlétesítmények, mint Angliában”. Ivort látták együtt ebédelni Konsztantyin Zincsenko követségi titkárral, s egy sor „egyértelműen külföldi illetőségű, vélhetően orosz férfi” is csatlakozott hozzájuk. Kisebb riadalmat okozott, amikor kiszúrták a polgári védelmi erők egyik watfordi létesítménye körül, bár a bejelentő hozzátette, hogy szerinte „Montagu nem jutott semmilyen titok közelébe, hacsak nem hatolt be magára az állomásra”. Tekintve „az országban tartózkodó oroszokkal folytatott kapcsolatát”, az MI5 arra a következtetésre jutott, hogy „a birtokába kerülő minden fontosabb információt kétségkívül továbbít”. Mr. Aiken Sneath (megint egy név, amit nem lehetne csak úgy kitalálni) arról tájékoztatta az MI5-ot, hogy Montagu „az ötödik hadoszlop aktív tagja”, noha erre nem szolgáltatott semmilyen bizonyítékot. Még Ivor szomszédjait is arra biztatták, hogy kémkedjenek utána. Ezek arról tájékoztattak, hogy „mindig a külföldi híreket hallgatja” a rádióban, továbbá „van egy fakunyhója a kert végében, és jól el van látva könyvekkel”.

1940-ben Ivor engedélyért folyamodott, hogy a Daily Worker{3} akkreditált tudósítójaként a Szovjetunióba utazhasson. Az MI5 nyomására a kérését elutasították. „Nem kívánatos, hogy a kommunista párt egy hírvivője innét Moszkvába utazzon… Egy kommunista párttag az ő társadalmi státusával nem hagyhatja el az országot. Egy dolog, hogy engedjük a Daily Workernek, hogy itthon saját háborús propagandáját folytassa, s megint más, ha azáltal segítjük e propagandacélok megvalósulását, hogy lehetővé tesszük tudósítóik külföldi utazását.” Ivor felpanaszolta az elutasítást egy baloldali képviselőnek, aki a parlamentben fel is vetette a kérdést, azt firtatva, hogy „az elutasítás személy szerint Mr. Montagunak szól-e, ő maga kiutazhatna-e, avagy a döntés az Oroszország iránti ellenséges érzületek jele”.

Ivor mindig nyíltan és teljes mellszélességgel ellenezte a háborút, de miután a Szovjetunió már megfeszítve küzdött Németországgal, kijelentette, hogy kész harcolni. „Felvetettem magam a jegyzékbe, készen állok bevonulni, és remélem, hogy mintakatona lesz belőlem” közölte a Háborúellenes Kongresszus woolwich-plumsteadi szervezetével, és szavai rögvest eljutottak az MI5-hoz. Ivor 1941-ben meg is kapta a behívólevelet, de a besorozását haladéktalanul érvénytelenítették, mondván „a legkevésbé sem kívánatos, hogy Őfelsége fegyveres erőinél szolgáljon”.

„Biztos leellenőriztek”, tréfálkozott egyik kommunista barátja, hogy az MI5 poloskája ezeket a szavakat is továbbítsa.

Ivor ekkorra, szovjet tartótisztjének legnagyobb bosszúságára, családjával együtt kiköltözött a hertfordshire-i Bucks Hill falujába.

„Értelmiségi vidéken él, ahol nehéz kapcsolatba lépni vele.” Viszont annál könnyebb szemmel tartani.

Ivor Montagu aktív életet élt. Találkozott Sylvia Pankhursttel, a szüfrazsettel. Külföldi híreket hallgatott, becsmérelte a brit sportlétesítményeket, szovjet filmeket terjesztett, baloldali színészekkel és rendezőkkel érintkezett, könyveket olvasott, és a zsidó menekült, Elfriede Stoecker személyében egy németet fogadott be a házába. Az MI5 szempontjából csupa-csupa gyanús körülmény. Nagy-Britannia kémelhárító tisztjei hazaárulást szimatoltak mindenben, ami Ivor Montaguhoz kapcsolódott: a barátaiban, a küllemében, a politikai nézeteiben és a viselkedésében – de mindennél inkább az asztalitenisz szenvedélyes és módfelett gyanús szeretetében.

A gyanút, hogy Ivor a pingponggal valamilyen sötétebb tevékenységet takargat, Valentine Vivian ezredes, a brit titkosszolgálat legnagyobb kommunistakém-vadásza örökítette tovább, Vivian az MI6 kémelhárító egységét, a V részleget vezette, mielőtt az SIS helyettes vezetője lett, hogy az MI6 Bletchley Park-i állomását vezesse. Hosszú hírszerzői pályafutása során Vivian és a V részleg erőfeszítéseinek túlnyomó része a brit kommunisták és a Komintern ellen irányult, miután utóbbit „inkább tartotta bűnszövetkezetnek, semmint titkos politikai mozgalomnak”. Viviannek idővel szinte rögeszméjévé vált Ivor Montagu tevékenysége, és okkal gyanakodott arra, hogy ez a magas rangba született férfi nem csupán megtévesztett szimpatizáns, ám az éveken át tartó intenzív megfigyelés – amelynek során felnyitották Ivor leveleit, lehallgatták telefonbeszélgetéseit, követték és fényképezték, bármerre ment – legfeljebb közvetett bizonyítékokat szolgáltatott a bűnösségére. Vivian ezredes eközben meggyőzte magát arról, hogy Montagu szenvedélyes pingpongszeretete egy sokkal sötétebb üzelmet takar.

Ivor sok – a kémelhárítók szemében túlságosan is sok – elfogott levele utalt az asztalitenisz különféle tárgyi eszközeire. Két bolgár, Zoltan Mechlovitz és Igor Bodanszky{4} ismételten írt neki, látszólag a játék egy-egy mélyebb aspektusáról, egyes labdatípusok pörgethetőségéről, az ütő optimális súlyáról. Vivian utasítást adott a bolgárok átvilágítására, hogy kiderítse, „vajon másként is gyanúsak-e” (árulkodó a „másként” szó). Az MI6 szófiai emberének ezt írta:

„Talán különösnek tűnik puhatolózásunk e két személy vonatkozásában, de szüntelenül leveleznek Ivor Montaguval az asztaliteniszről és az asztalitenisz-labdák kipróbálásáról. Montaguról természetesen ismert a pingpong iránti szenvedélye, és hogy ő a Nemzetközi Asztalitenisz Szövetség lelke, de még itt Angliában is nehezünkre esik elhinni, pedig e téren aligha mutatunk példát mértéktartásból, hogy egy úriember hétről hétre mást se csináljon, csak teniszlabdákat próbálgasson.” Bulgáriából kiábrándító válasz érkezett: „A bolgár hatóságok nem tartják őket nyilván… A felületes szemlélőben az a benyomás támadhat, hogy Mechlovitz és Bodanszky tökéletesen megbízható személyek, akik teniszlabdák kipróbálásával töltik az idejüket.” Még aggasztóbbnak tűnt az a levelezés, amit Ivor a háború előtt Fritz Zinnel, a Német Asztalitenisz Szövetség pénztárnokával folytatott. A levelekben olyan kifejezések röpködtek, mint „Hanno-labda” meg „bizonyos hálófeszítők”, miközben utalások történtek Zinn válására, s hogy „gyaníthatóan egy illegális játékbarlangot működtet”. A „Hanno-labda” vajon egy titkos fegyver fedőneve? Ivor Montagu egy látszólag ártalmatlan sport álcáját használva kódolt üzeneteket küld bolgár és német kapcsolatainak? Vajon Montagu és ezek a sötét idegenek „a nemzetközi asztalitenisz csatornáit használják ebhez a különös kémjátszmához”? Vivian eltökélte magát, hogy leleplezi a nagy pingpong-összeesküvést. „Tudom, hogy mindez semmiségnek tűnhet – írta –, de közelebbről megvizsgálva ugyanolyan rejtélyes is.”

Nem egyedül Vivian gondolta kémnek az asztalitenisz brit korifeusát. Amikor bebocsátást nyert a hírszerzés legbelső köreibe, Ewen Montagu számított arra, hogy az MI5 alaposan megvizsgálja a hátterét, ily módon tudomást szerez Ivorról és kommunista politizálásáról. „Nem nagyon bíztam az MI5 nyilvántartásában. Úgy éreztem, talán összekevernek ifjabb és kommunista testvéremmel.” Nem is ok nélkül aggódott. Egy napon, a Húszas Bizottság egyik ülésén John Masterman minden nyilvánvaló ok nélkül közelebb hajolt hozzá, hogy mintegy mellékesen megkérdezze: „És hogy megy az asztalitenisz?” Masterman nyilván maga is érdeklődött a Montagu fivérek után, és olvasott a gyanúról is, amit Vivian táplált a nemzetközi pingpong-összeesküvés szereplői iránt. „Összekever a kommunista öcsémmel – felelte szemrebbenés nélkül Montagu. – Ő az asztalitenisz ősatyja, nem én.” Montagu feltételezte, hogy Masterman egyszerűen összekeverte a két testvért, de az oxfordi professzor talán nem hibázott, csak tudni akarta, hogy húszas bizottságbeli kollégája részese-e ennek a sötét konspirációnak.

Viviannek persze igaza volt, ugyanakkor tévedett is. Ivor (Montagu „Értelmiségi” ügynökként még a háború alatt is rendületlenül és zavartalanul kémkedett a Szovjetuniónak, másrészről viszont az asztalitenisz iránt hamisítatlan és a legkevésbé sem titokzatos vagy káros érdeklődést táplált. Egyszerűen imádta a pingpongot. Az Asztalitenisz kémhálózat sosem létezett – olykor még az MI5 tisztjei is elszédültek, ha túl soká meredtek egy pontra, és olyasmit is megláttak, ami sosem létezett. Freud mondta egyszer, amikor jellegzetes pipájával kapcsolatban kérdezték: „Van, amikor egy pipa egyszerűen csak egy pipa. ”Néha meg az asztalitenisz egyszerűen csak pingpong.

Ahogy közeledett a Vagdalthús hadművelet beindításának időpontja, Chobnondeley és Montagu keresztül-kasul bejárta Londont, és igyekezett elvarrni minden szálat: A miniszterelnök jóváhagyta a tervet, a Seraph csak az indulásra várakozott, a hadművelet tehát megállíthatatlannak tűnt, ugyanakkor maradt egy sor probléma, amelyre választ kellett találni.

Nye-t arra kérték, hogy egyszer, és csakis egyszer hajtsa félbe a levelet. Ezután a cenzori hivatal „különleges vizsgálói”, akik a háborús levélforgalmat is átvilágították, mikroszkopikus eljárással közeli felvételeket készítettek az összehajtott papíros töréséről ily módon később lehetővé vált annak megállapítása, hogy felbontották-e a levelet. Végezetül, kissé melodrámai felütésként, egyetlen sötét szempillát is elhelyeztek a hajtásban. Ha ez a helyén maradt, abból tudni lehetett, hogy a levél felbontatlanul érkezett vissza, viszont „ha a szempilla eltűnt, egyszerű módon megállapíthatták, hogy a levelet felbontották”. Montagu némiképp kétkedve tekintett erre az elővigyázatra – ügyvédként tudta, hogy a szempilla megléte vagy hiánya egy tárgyalóteremben korántsem bírna bizonyító erővel.

A kulcsfontosságú levelet elhelyezték a borítékban, majd kétszer lezárták a VCIGS hivatalos viaszpecsétjével, amely a hadügyminisztérium címerpajzsát ábrázolta. A cenzorok a viaszpecsét szabálytalan széleit is lefotózták, hogy nyomon követhessenek minden változást. Mountbatten leveleit szintén lezárták, pecsétjeit közelről lefényképezték. Miután a levelek elkészültek, Montagu gondoskodott arról, hogy ő, és kizárólag csak ő férhessen hozzájuk. Ugyanez állt Martin többi személyes tárgyára is. Montagu a saját tárcájában őrizte Pam leveleit, újra és újra szétnyitotta, majd összehajtogatta őket, ahogyan bármelyik szerelmes férfi tette volna. A gyanakvó németek, ha alkalmuk nyílt rá, az ujjlenyomatnak is utána járhattak, ezért: „Martin őrnagyé helyett mindenütt az enyémet használtuk”, írta Montagu (ugyanakkor ez a bölcs elővigyázat sem nyújtott védelmet, ha a németek összevetették a leveleken található ujjlenyomatokat a halottéval).

A rohamosztag történetéről szóló brosúrát és a leveleket „egy közönséges fekete irodai aktatáskába” helyezték; annak kulcsa Martin őrnagy kulcstartójára került. Még valamit el kellett intézni. A spanyolok nagy valószínűséggel megtalálják és a németek kezére játsszák az aktatáskát, de mit lehet tenni annak érdekében, hogy a táska és a holttest egyszerre érkezzen Spanyolországba? A táskát egyszerűen belenyomhatták a hulla kezébe, de arra már nem számíthattak, hogy a hullamerevség okán még akkor is azt markolássza, amikor a tenger partra veti. Miután Martin őrnagy légi balesetben halt meg, az lett volna logikus, ha a hullát és az aktatáskát külön-külön bocsátják vízre, abban a reményben, hogy közel egy helyen érnek partot. Csakhogy, amint azt a hidrográfiai jelentés egyértelművé tette, a huelvai szelekben és áramlatokban nem lehetett bízni. Egy mentőmellényes holttest egészen másként viselkedik, mint egy papírokkal megtömött és átázott aktatáska – ez utóbbi elsüllyedhet, vagy akár Portugáliáig sodródhat. Egyetlen megoldásként az kínálkozott, ha az aktatáskát Martin őrnagyhoz kapcsolják egy olyan bőrborítású lánccal, amilyet a banki kézbesítők is használnak, és annak egyik végét a kabátujj alá rejtik, a másikat pedig rákattintják a táska fülére. Ily módon a táska és a tetem együtt úszik ki a partra. A módszer a táska tartalmának értékét és fontosságát is hangsúlyozta; gondot legfeljebb az jelentett, hogy a brit tisztek sosem használták ezt a módszert a szállítmány biztosítására. Montagu „iszonyúan hamisnak” találta ezt a megoldást; Cholmondeley-nak is megvoltak a maga kételyei. Miután egyeztetett a többiekkel, azt írta: „A lánc használata a táska és a holttest között túl kétes, veszélyeztetheti az egész akciót”, más módszer azonban nem kínálkozott.

Cholmondeley a Légügyi Minisztériumtól igényelt egy evezős gumicsónakot, amilyet a Catalinákon használtak. Az eredeti terv szerint különféle roncsdarabokat is elhelyeztek volna a tengeren hogy azok a holttesttel együtt ússzanak partra, a mélyebb kutatások azonban kiderítették, hogy egy ilyen baleset nyomán „egy szokványos repülőből semmi, vagy csak nagyon kevés marad”, így megegyeztek abban, hogy „a tengeralattjáró-személyzet biztonsága és dolgának megkönnyítése végett a gumicsónakon felül semmit sem bocsátanak ki”.

A legnagyobb főfájást az okozta, hogy sehol sem találtak olyan hasonmást, akinek a képe szerepelhetett volna Martin őrnagy igazolványán. Két tiszttársuk beleegyezett, hogy lefényképezzék – ugyan távolról sem emlékeztettek Glyndwr Michaelre, de szorított az idő. Március végén Montagu részt vett a B1a egyik tanácskozásán, hogy megvitassa a „Cikcakk” ügynökként elhíresült Eddie Chapman ügyét. Chapmant, a megélhetési bűnözőt ejtőernyővel dobták le Nagy-Britanniába, miután szabotőrnek képezték ki a megszállt Franciaország területén létesült egyik titkos kémiskolában, és Montagu is bekerült a bizottságba, amelynek a sorsáról kellett döntenie. Az asztal túlsó felén ott ült a Chapman-ügy felelőse, Ronnie Reed, aki korábban a BBC technikusaként dolgozott – és aki hátborzongatóan hasonlított a hullaházban fekvő férfira, Montagu szerint akár „az ikertestvérének is elment volna”. Élesen metszett álla és keskeny arca egyformán Glyndwr Michaelt idézte, akitől csak dúsabb és sötétebb hajában tért el. Reed négy évvel fiatalabb volt a halottnál, és kis bajuszt viselt, de a célnak így is megfelelt. Le is fotózták a Királyi Tengerészgyalogság jól felismerhető egyenruhájában. Ahogy Montagu fogalmazott: Martin őrnagy igazolványképe „még halálában is jobban emlékeztetett rá, mint a sajátja önmagára”. William Martin egyetlen hivatalos fényképe vékony arcú férfit ábrázolt, a szája sarkában szégyenlős kis mosollyal.

Bill Martinra tökéletesen illett új arca, amit az uniformisáról még nem lehetett elmondani, ezért vissza kellett térni a St. Pancras hullaházába, felpróbálni a Cholmondeley által betört ruhákat. Ha az utolsó pillanatban kiderül, hogy a nadrág túl rövid, vagy az inget nem lehet begombolni, az katasztrofális következményekkel járhat. A halott levetkőztetése, majd felöltöztetése (kezdve Warden Fisher alsóneműjével, egészen a nagykabátig bezáróan) csakugyan „viszolyogtató” feladat lehetett. Montagu „különös lelki tüneteket” tapasztalt, amikor látta a kiterített holttestet, ahogy fokozatosan átalakul az általuk kitalált és tüzetesen ismert személyiséggé. Az egyenruha tökéletesen illett rá. Úgy döntöttek, azzal együtt hűtik tovább; a bakancsot később is ráérnek felhúzni.

A Seraph tengeralattjáró öt hónapot töltött a Földközi-tengeren, ahol víz alatti közelharcot vívott az ellenséggel, majd nagyjavításra visszatért a blythe-i dokkba. Ezt követően körülhajózta Skóciát a Clyde-folyóig, hogy valósághű körülmények között tesztelhessék, most pedig harcra készen a Forth tengeralattjáró társaságában várakozott Holy Lochnál, Skócia nyugati partjánál. Indulását egy héttel elhalasztották, és a parancsnok, Bill Jewell hadnagy azt az utasítást kapta, hogy jelentkezzen az admiralitás hírszerzésénél”, míg a többi tiszt és matróz folytatja „a szokványos befejező gyakorlatot” Holy Lochnál. Az egy hét haladék arra kellett, hogy elvégezzék az utolsó simításokat, illetve hogy Alan Hillgarth Spanyolországban és Dudley Clarke Algírban egyaránt felkészülhessen. Bevan kódolt táviratot küldött Clarke-nak: ,A Vagdalthús április 19-én hajózik ki, és az akcióra várhatóan április 28-án kerül sor.”

Ez utóbbi dátum „lehetővé tette, hogy a hadműveletet fogyó holdnál, viszonylagos sötétben végezzék el (megközelítőleg április 28-29-én)”. Jewell megérkezett a Londonhoz közeli Swiss Cottage-ban székelő Tengeralattjáró Parancsnokságra, ahonnét Barry ellentengernagy továbbirányította egy St. James-i címre. Itt már Montagu, Cholmondeley és Raw kapitány, az admirali tás tengeralattjárós vezérkari tisztje fogadta, akiktől megkapta a küldetésre vonatkozó utasításokat.

Norman Limbury Auchinleck Jewell hadnagy harmincesztendős volt, örökké vidám fickó, tündöklő kék szemmel, akinek elbűvölő megjelenése rácáfolt szívós, kemény, céltudatos és alkalmanként könnyelmű, ám mindenkor rendíthetetlen személyiségére. A Fölközi-tengeren és az Atlanti-óceánon ádáz ütközetekben vett részt.

Tengeralattjáróját támadták mélységi bombákkal, torpedókkal, géppuskákkal egyszer tévedésből még a RAF is lőtte, volt hogy hetvennyolc órán át fuldokolt legénységével egy félig megbénult tengeralattjáróban a tenger fenekén; számos titkos akcióban vett részt, amelyekben ha lebukik, aligha kerüli el a német kivégzőosztagot. A tengeri háború négy évében Jewell annyi titkot, különcséget és erőszakot látott, hogy a szeme se rebbent, amikor arra kérték, hogy Spanyolország partjainál bocsásson vízre egy hullát. „Háborúban mindent érdemes kipróbálni, ami életeket menthet”, vélte.

Jewellt nem avatták be a holttest vagy az általa szállított iratok jellegébe, ahogyan azt sem kellett hangsúlyozni számára, milyen „életbevágóan fontos a titoktartás”. A magas férfi a parádés pilótabajuszával úgy mutatkozott be, mint a RAF hírszerzésének repülőőrnagya. A holttestet, tudta meg Jewell Cholmondeley-tól, „becsomagolva, felöltöztetve és készen”, egy nagy acélcsőben szállítják le neki Skóciába. A tárolóedényt két férfinak kellett emelnie, de semmiképp sem mozgathatták egyetlen fogantyújánál fogva, „miután a súly csökkentése érdekében vékony acéllemezt használtak”, az pedig nem viselte jól a durva bánásmódot. Bele se mertek gondolni abba, hogy a konténer esetleg összetörik és a holttest kihull belőle. A fémcső befért a fedélzeti nyíláson, és el lehetett rejteni a tengeralattjáró alsó fedélzetén. Jewell egy külön csomagban megkapta a gumicsónakot, a lezárt aktatáskát a csuklólánccal, és William Martin három külön igazolványát bárom különböző fényképpel. Ráérő idejében Montagu a nadrágszárához dörzsölgette a hamis igazolványokat, hogy használtnak tűnjenek.

Mit mondjon embereinek a hajóra felvett nagyméretű objektumról? – tette fel a kérdést Jewell. Amint elindultak, felelte Montagu, bizalmába avathatja a tiszteket, de a legénység többi része csak annyit tudhat, hogy a tárolóban „egy szigorúan titkos automata időjárásjelző műszer van, ezért életbevágóan fontos, hogy annak létéről és helyzetéről senki se tudjon, különben a spanyolok begyűjtik, és a németek mindent megtudnak felépítéséről”.

Jewell rámutatott, hogy rossz időben a tisztek rászorulhatnak a matrózok segítségére, amikor felhozzák a konténert a fedélzetre. Ha a legénység egy tagja felfedezné a holttestet, Jewellnek azt kell mondania, hogy „a gyanú szerint a németek hozzájutottak a tengerpartra vetődő holttestek irataihoz, ezért ezt most figyelni fogják; amennyiben ez a gyanú beigazolódik, követelni fogják a spanyoloktól az érintett németek kiutasítását”. Ezt a fedősztorit a tiszteknek is beadhatták, Jewell hadnagynak ugyanakkor azt a benyomást kellett keltenie bennük, hogy sosem értesülnek az akció eredményéről, és ha bármit kiszivárogtatnak azzal kapcsolatban, nem csupán a német ügynökök leleplezését sodorják veszélybe, de az ártatlan szemtanúk életét is”.

Miután eléri a kijelölt helyet „Portil Pillar és Punta Umbria között, a Rio Tinto folyó torkolatától nyugatra”, Jewellnek fel kell mérnie az időjárási viszonyokat. „Minden lehetőséget meg kell ragadnia a part felé fújó szél kihasználására.” Jewell tanulmányozta a térképeket, és úgy számította, hogy „a tengeralattjáró feltehetően elég közel tudja vinni a holttestet a parthoz, így feleslegessé teszi a gumicsónak alkalmazását”. Cholmondeley eredetileg úgy tervezte, hogy a légi baleset imitálására robbantást hajt végre a tengeren, de némi vita után „a világítóbomba tervezett alkalmazását elvetették”. Nem lett volna értelme felkelteni a figyelmet.

A sötétség leple alatt a tárolóedényt „különleges csúszkákon, és a géppuskás emelvény korlátjához kötözve” kell felhúzni a toronyba. A legénység tagjait ekkor leküldik, hogy csak a tisztek maradjanak odafent. „A konténert ezután felnyitják a fedélzeten miközben a »szárazjég« átadja helyét a szén-dioxidnak.” Meg persze a förtelmes bűznek.

Montagu és Cholmondeley sokat gondolkodott azon, hogy, pontosan miként erősítsék az aktatáskát Martin őrnagyhoz. Senki, még a leginkább kötelességtudó tisztek sem tesznek meg egy hosszú repülőutat úgy, hogy a táskájukat mindvégig magukhoz láncolják.

„Amikor a holttestet eltávolítják a tárolóból – utasították Jewellt –, csak annyit kell tenniük, hogy az aktatáska láncát átvezetik a holttest ruházatának külső rétegét alkotó nagykabát övén… mintha a tiszt a kényelem érdekében leoldotta volna csuklójáról, mindazonáltal végig magánál tartotta, nehogy megfeledkezzen róla vagy félrecsússzon a repülőút alatt.” Jewellnek kellett eldöntenie azt is, hogy melyik igazolványkép hasonlít leginkább a hulla aktuális állapotához, majd a megfelelő igazolványt neki kellett a zsebébe csempésznie. A holttestet ezután felfújt mentőmellénnyel a vízre bocsátották. A gumicsónakot szintén vízre kellett tenni, esetleg egy evező társaságában, „a holttest közelében, de lehetőség szerint ne túlságosan közel”. Jewellre ezután már csak annyi feladat várt, hogy zárja vissza az acélfedelet, hajózzon ki az óceánra, és süllyessze el az acélcsövet.

Ha valamilyen okból fel kell hagyni a hadművelettel, „a holttestet és a konténert a mély vízben kell elsüllyeszteni”, szükség esetén oly módon, hogy vizet enged a tartályba, „gondoskodva arról, hogy a holttest ne szabadulhasson el”. Az ilyenkor küldendő távmondat:

„Vagdalthús törölve”. Siker esetén a „Vagdalthús teljesítve” üzenetet kellett feladni.

Jewell is észrevette, hogy a két hírszerző tiszt teljesen beleéli magát a tervbe, és szemlátomást „remekül érzi magát a karakter felépítése közben”. Mielőtt a megbeszélés véget ért, Montagu megkérdezte az ifjú tengeralattjáró-kapitányt, lenne-e kedve kivenni a részét abból a feladatból is, hogy „életet leheljenek a tengerészgyalogos őrnagyba”. A halott tárcájából még hiányzik egy éjszakai klub belépőjegye. Eltöltene Jewell hadnagy egy estét a városban, hogy utána elküldje annak tárgyi bizonyítékait? „Élveztem, hogy körbejárhatom a londoni klubokat az ő belépőjével – ismerte el Jewell. – Élvezetes időszak volt.”

Amíg Jewell hadnagy az új utasításokkal és némi macskajajjal visszatért északra, újabb távirat ment az Algírban tartózkodó Eisenhower tábornoknak. „Vagdalthús április 19-én hajózik ki, és az akcióra vélhetően április 28-án kerül sor, de ha szükséges, április 26-ig bármikor lemondható.”

Ha minden terv szerint megy, Martin őrnagy valamikor április 28-a után eljut Spanyolországba, ahol Alan Hillgarth kapitány, a madridi katonai attasé és kém gondoskodik a fogadtatásáról; ő korábban kincskeresőként és – talán nem meglepő módon – sikeres regényíróként szerzett magának nevet.

TIZENEGYEDIK FEJEZET.

A kincskereső.

HAT MEGJELENT REGÉNYÉBEN ALAN HILLGARTH a személyes bátorság, a lovagiasság és dacos magabiztosság rég letűnt korszakát idézte meg. „A kaland egykor olyanok nemes kiváltságának számított, mint Raleigh és Drake”, írta a The War Maker [A háború kovácsa] című könyvében, ma azonban „az alvilág jobban öltözött tagjainak van fenntartva”. Ehhez képest Hillgarth életét mintha a századforduló népszerű kalandregényírójának, Rider Haggardnak a műveiből ollózták volna össze.

Egy Harley Street-i orr-, fül– és gégeorvos fiaként Hillgarth tizenhárom éves korában a Királyi Haditengerészeti Tisztiiskolába került; tizennégy évesen kadétként harcolt az első világháborúban (első feladataként a hajóorvosnak segített a Heligoland Bight-i csatában; neki kellett vízbe dobni az amputált végtagokat), és még a tizenhatodik születésnapja előtt szuronyvégre kapta az első törököt. Gallipolinál egy partra szállító hajó parancsnoka lett, miután az összes többi tiszt odaveszett. Ő maga a fején és a lábán sebesült meg; a lábadozás idejét nyelvtanulással és írói ambícióinak ápolgatásával töltötte. Hillgarth köpcös, indulatos kis fickó volt, bozontos szemöldökkel és kimeríthetetlen energiával. S mindennek a tetejébe szenvedélyesen szerette a fákat: semmi sem töltötte el nagyobb boldogsággal, mint ha az erdőt vagy a dzsungelt róhatta.

1927-ben Evelyn Waugh felidézte első találkozását „egy Alan Hillgarth nevű fiatal férfival, aki nagyon magabiztos, bűnügyi regényeket ír, egykori tengerész”. Hillgarth ekkorra már beindította második karrierjét mint regényíró, a harmadikat mint a spanyol idegenlégió tanácsadója a marokkói törzsek lázongása idején, sőt egy negyediket is mint „királyi futár”, aki a kormány számára kézbesít bizalmas üzeneteket. Mégis Hillgarth ötödik, kincsvadászi pályája az, ami leginkább meghatározta hátralévő életét – és a Vagdalthús hadművelet következő szakaszát.

Hillgarth 1928-ban találkozott dr. Edgar Sandersszel, az Oroszországban született és Londonban élő svájci kalandorral, akitől érdekes történetet hallott. Sanders 1924-ben eljutott Bolívia belsejébe, ahová az arany, egész pontosan az a sacambayai kincs vonzotta, amelyet a jezsuiták bányásztak ki, majd rejtettek el, mielőtt a tizennyolcadik században elűzték őket Dél-Amerikából. Sanders mutatott Hillgarthnak egy dokumentumot, amit egy bizonyos Cecil Prodgerstől, a búr háború veteránjától és gumiültetvényestől kapott, aki állítása szerint egy agg jezsuita szerzetes családjától szerezte. A dokumentum az arany rejtekhelyeként egy „sűrű erdőkkel benőtt, meredek hegyet” azonosított, ahonnét három oldalról a Sacambaya folyót lehet látni, a csúcson „egy tojás alakú nagy sziklával”. A szikla alatt a legenda szerint föld alatti helyiségek egész hálózata nyílt, amit „ötszáz embernek két és fél évébe telt kivájni”, az aranyat pedig olyan méreg védte, amely „elég erős lenne kiirtani egy teljes regimentet”.

Sanders állítása szerint rátalált a helyre egy Inquisivi néven ismert, egykor kiterjedt jezsuita település romjainál, mélyen a keleti Andok Quimsa Cruz nevű távoli vonulatában. Elmondta, hogy a közelben százával kerülnek elő a koponyák, „a helybéli indiánok szerint azoké a rabszolgáké, akiket a jezsuiták a kincseskamrák kiépítésén dolgoztattak, majd lemészároltak, hogy ne adhassák ki a titkukat”.

Sanders („tömzsi férfi, hangsúlyosan magas arccsonttal és metszően kemény szemmel”) fanatizmusával sikeresen meggyőzte Hillgartht, aki elé a legvégén tudományos bizonyítékot is tárt. Egy Charles Gladitz nevű német tudós, a middlesexi Southallban működő New Proccss vállalat munkatársa, elmondása szerint felfedezte, hogy a fémek – az aranyat is beleértve – sugarakat bocsátanak ki, amelyek „megmutatkoznak a fényérzékeny lemezen, amelyet az ásványkincset rejtő sziklarétegre fektetnek”. Gladitz tanulmányozta Sanders helyszíni felvételeit, majd határozottan kijelentette, hogy „egy nagy aranykincs egyértelmű lelőhelyét” látja. Sanders elmélete szerint a jezsuiták a folyópartról kiindulva hozták létre a föld alatti alagúthálózatot, de miután a vízszint azóta megemelkedett, a bejárat feltárásához több nagy teljesítményű szivattyú és bányászati eszköz, ennélfogva rengeteg pénz és verítékes munka kellene.

Sanders arra biztatta Hillgartht, hogy vegyen részt abban ami minden idők legnagyobb kincsvadászatának ígérkezett A huszonnyolc éves egykori tengerész habozás nélkül igent mondott.

Így alakult meg a Sacambayai Kutatási Társaság. A nagy gazdasági világválság előestéjén sorban álltak a befektetők, hogy kivegyék részüket a 48 000 százalékos haszonnal kecsegtető vállalkozásból.

Hillgarth és Sanders nekiállt olyanokat toborozni, „akik nagy tapasztalattal rendelkeztek zord viszonyok között”. Utóbbiakat részletesen is leírták: „Sacambaya veszedelmes hely, sötét és mocskos völgy, amelyet szinte minden átmenet nélkül 4000 lábra [1200 méter] felszökő hegyek öveznek. Vagy nagy a szárazság, vagy mindent elborít az ár. Nappal általában hőség van, míg az éjszaka szinte fagyos. Rengeteg a bogár, bolha, légy, hangya szúnyog, pappadácsi, csörgő-és minden egyéb fajta kígyó. Az indiánok körében a maláriajárványok forrásaként ismert. Vannak bűzös borzok is.” Nem is beszélve a banditákról, a siker reménytelenségéről és a magas halálozási rátáról. S mégis: ebben a korban, amely Shackletont és Scottot istenítette, csődültek a jelentkezők. Huszonnégy férfit választottak ki tapasztalata, ellenálló képessége és társasági erényei alapján, köztük egy fotográfust, egy Joe Polkan nevű sokat látott szerb bányászt, s ami még fontosabb:

egy doktort. Egy Julius Nolte nevű amerikai mérnököt útközben, Bermudán szedtek fel.

1928. március 1-jén az expedíció vitorlát bontott Liverpoolban, hogy megtegye az Angliától Sacambayáig vezető kilencezer mérföldes (azaz több mint 14 000 kilométeres) út első szakaszát. A raktérben utazó negyventonnányi felszereléshez tartozott két hatkerekű Morris traktor és a sűrített levegős eszközöket működtető négy hatalmas kompresszor, továbbá számtalan csákány és ásó, fúrók és szivattyúk, hat daru, egy benzinmotor, csörlők és aggregátorok, kovácsműhely, lakósátrak és szúnyoghálók, meg egy körfűrész az építendő vasút talpfáihoz. A St. Bartholomew kórháztól érkező dr. P.

B. P. Mellows a szokott készlettel utazott: huszonnyolcezer kinintablettával a sárgaláz ellen, valamint ötezer aszpirinnal. Hillgarth huszonöt karabélyt és húsz automata pisztolyt, négy vadászpuskát, két automata karabélyt és egy kisebb háború kirobbantásához elegendő lőszert vásárolt, „védekezésként a sokszor rendkívül kellemetlen helybéliek ellen, akikbe az ilyen helyeken mindig belebotlani”. A tengeren az Orcoma gőzös kapitánya stílusosan olyan ünnepi ételeket szolgált fel, mint a coupe de viveurs à la moelle, a filets de sole Sacambaya vagy a biscuit glacé Inquisivi. A chilei Aricától az expedíció különvonattal utazott tovább az 530 kilométerre eső La Pazba, majd délre az antofagastai vonalon egészen az Eukaliptusz nevet viselő állomásig, ahol a vasút véget ért. Innét közúton mentek tovább (már ahol létezett ilyen) Pongo városáig, „keresztül a mérgező és fokozatosan emelkedő sivatag 20 mérföldjén, majd a rendkívül kellemetlen hegyek egymást követő láncain át, mígnem 17 000 láb [5200 méter] körül keresztezték a hóhatárt, hogy azután szörnyű kitérők után végre leereszkedjenek az álnok kis völgybe”.

Pongo jelentéktelen kis települését a Guggenheim bányák kiszolgálására hozták létre, az élén egy Alicia O’Reardon Overbeck nevű félelmetes amerikai nővel, akit csapata csak „Mrs. Starbird”- nek hívott. „Ez a legtávolabbi hely, amit még civilizációnak lehet nevezni – írta Hillgarth. – Itt ért véget az út.” Sacambaya innét alig hetven kilométerre, a részben elmosott csapások végén feküdt. Itt kezdődött csak a neheze. A Morris traktorokat hátrahagyták; a felszerelést szétszedték, majd a kisebb részegységeket tartalmazó, olykor több száz kilós málhákat a vonakodó öszvérek hátára szíjazták. A legnagyobb tételeket, köztük az egyenként másfél tonnás kompresszorokat emberi erővel és ökrökkel kellett átvontatni a hegyeken.

„Meglehetős vállalkozás volt”, szépítette a valóságot Hillgarth. Helyenként a csapásokat újjá kellett építeni és magukból a sziklákból kellett kivájni. Egy alig húsz kilométeres szakaszon huszonhétszer kellett újra meg újra átkelni a folyón. A nehéz gépeket sokszor csigasorral kellett leereszteni; eközben egy légsűrítő, két ökör és több ember lezuhant egy sziklaperemről, s csak annak köszönhette megmenekülését, hogy tíz méterrel lejjebb belegabalyodott a fákba. Hillgarth, öt másik fehér és húsz indián öt héttel és négy nappal később sikeresen leszállította a felszerelés javát Sacambayába. Hillgarth elmondása szerint egész úton csak „egyetlen ládát veszített, benne 200 fontnyi makarónival”.

Ezzel véget is ért a sikersorozat.

A kincsesbarlangok Saunders számításai szerint úgy „100 lábnyira lehettek a hegyoldalban”. A modern technológiával és ősi dokumentumokkal felfegyverzett Sacambayai Kutatási Társaság csákánnyal, fúróval, szivattyúval és dinamittal esett neki a hegyoldalnak, hogy utat vágjon a jezsuiták aranyáig. A munkások napi tíz órát, heti hat napon át, júniustól októberig nyűtték a hegyet, eközben harminchétezer tonnányi sziklát mozgattak meg – csak hogy létrehozzanak egyetlen ásító lyukat.

A hirdetés nem hazudott a sacambayai körülményekről. Heteken belül a férfiak háromnegyede kapott fekélybolhát, ami befurakodott a lábfejbe, márpedig a fülledt, legyektől hemzsegő levegőn minden sérülés azonnal elfertőződött. „A friss gyümölcsök és zöldségek teljes hiánya krónikus székrekedést okozott, de minden ízlésnek megfelelő és különböző hatóerejű hashajtók állnak rendelkezésre”, jelentette dr. Mellows vidáman. Az öszvéreket és ökröket vérszívó denevérek sanyargatták, amelyek alkalmasint az emberektől sem riadtak meg. „Egyik társunk egy éjjel felébredt, és a telihold fényénél rémülten látta, hogy egy vérszívó a szúnyoghálóját tépdesi.” Mellows azonosított egy új betegséget is, amelyet a sacambayaitis névre keresztelt: „Klausztrofóbia, amelynek kiváltója, hogy be vagyunk zárva ebbe az egészségtelen völgybe, a hatalmas hegyek közé, immár hosszú hónapok óta, keményen dolgozunk, és egyhangú étrenden élünk, minden szórakozás híján, szüntelen félelemben a banditák esetleges támadásától, nap mint nap egy kitöréssel fenyegető lelki tűzhányó tetején.”

A csapatból egyedül Alan Hillgarthon nem mutatkoztak a sacambayaitis tünetei. Az expedícióról készült fényképeken kipihentnek és boldognak tűnik; ásás közben is szélesen mosolyog, és sehová nem megy nyakkendő nélkül, még akkor sem, ha éppen egyik társán segíti végrehajtani a kezdetleges vakbélműtétet. Hillgartht egyszerűen semmi sem állíthatja meg.

A sacambayai expedíció sorsát végül nem a fekélybolhák, a székrekedések, a vámpírok vagy a banditák pecsételték meg, hanem a víz. Szakadva ömlött alá az égből, felbuzgott a földből, és kitöltött minden lyukat, mielőtt még kiáshatták volna, bárhogy is dolgoztak a szivattyúk. A férfiak üres, kilapított és rönkökkel megerősített benzinkannákból hevenyészett gátat emeltek; maga Hillgarth nyakig a vízben próbálta beékelni a rönköket az ellenállóbbnak hitt agyagos földbe, de a víz csak ömlött és ömlött. Végül még Hillgarthnak is be kellett ismernie a vereséget, noha abban a hitben, hogy már öt méter se választja el a kincsesbarlangoktól.

Az expedíció a lehető legteljesebb kudarcba fulladt. A társaság csúfos csődbe ment. A csapat két tagja nekivágott az őserdőnek; soha többé nem látták őket. A főmérnök hátramaradt Pongóban.

„Beleszeretett Mrs. Starbirdbe – figyelte meg Sanders –, és láthatóan nem áll szándékában távozni.” Polkant, a szerb bányászt La Pazban mérgezték meg „vagy a szálloda alkalmazottai, vagy a rendőrök”.

Sanders egy bolíviai börtönben végezte. Néhány hónappal később rájött, hogy a bolíviai rendőrök átolvassák a leveleit, ezért elejtett néhány mustárgázra vonatkozó utalást, hogy kiugrassza a nyulat a bokorból. A bolíviai hatóságok szó szerint vették a kijelentéseit: azzal vádolták, hogy puccsot szervez a bolíviai kormány megdöntésére, és vádat emeltek ellene, amiért fegyvereket csempészett be, köztük ötven géppuskát és száz tonna mérges gázt.

Amikor Hillgarth visszatért Nagy-Britanniába, hogy szembenézzen a befektetők haragjával, már tudta, hogy reménytelenül és alaposan átverték: Sanders meghamisított minden dokumentumot. A szöveget még csak nem is spanyol anyanyelvű ember írta: hemzsegett a helyesírási hibáktól, és némely angol kifejezést szó szerint ültettek át spanyolra. Gladitznak és a New Process Vállalatnak is nyoma veszett.

A sacambayai fiaskó mégis hasznos tapasztalatnak bizonyult.

„Senki se csinálta volna végig, amit mi”, írta Hillgarth. A boliviai dzsungelben tátongó hatalmas lyuk nemcsak a vállalkozás értelmetlenségéről tanúskodott, de olyan leckével gazdagította Hillgartht, amit sosem felejtett el: teljesen józan és logikus embereket is meg lehet győzni arról, hogy szenvedélyesen higgyenek valamiben, ha abban hinni akarnak. Nem kell más, csak néhány gondosan meghamisított dokumentum és kellően szilárd prekoncepció az olvasó részéről. A sacambayai kaland szolgált témaként Hillgarth ötödik és egyben legsikeresebb regényéhez, A fekete hegyhez, amelyet 1933-ban adtak ki, többek között Graham Greene elismerését kivívva.

Hillgarth ekkorra már letelepedett Mallorcán a feleségével, Maryvel és három gyermekükkel; tiszteletbeli brit alkonzul majd Palma de Mallorcai konzul lett. Ezzel egy időben „kémként is szolgált”. A spanyol polgárháború előestéjén, marrakesi nyaralása előtt Winston Churchill Mallorcán találkozott Hillgarth-szal, akivel legendásan jól megértették egymást. Amikor Clementine Churchill felpanaszolta a szállodában érezhető csatornaszagot, Hillgarth meghívta Churchilléket festői villájába, a Son Torellába.

Hillgarth közvetítőként kiemelten fontos szerepet játszott a spanyol polgárháborúban, segített a fogolycserékben, és sikeresen gondoskodott arról, hogy 1939-ben Minorca vérontás nélkül kerüljön Franco kezébe. A Baleár-szigeteki nacionalista erőket Salvador Moreno Fernández ellentengernagy vezette, és Hillgarth rajta keresztül intézte el, hogy a köztársaságpárti erők elhagyják a szigetet, ily módon elkerülve „az intenzív bombázást, amely mintegy 20 000 ember halálát okozhatta volna”. Hillgarth a társaságkedvelő és joviális Morenóval folytatott hosszas tárgyalások során roppant gyümölcsöző kapcsolatra tett szert. Amikor John Godfrey, a brit Repulse hadihajó kapitánya ki akart kölni Barcelonában, a Franco-rezsimmel ápolt kapcsolatai révén Hillgarth gondoskodott arról, hogy a brit hajó ne kerüljön légi támadás alá.

A háború elején, immár a haditengerészeti hírszerzés frissen kinevezett igazgatójaként, Godfrey-nak eszébe jutott Hillgarth, és beajánlotta madridi haditengerészeti attasénak. Helyesen tette – ez a nagy befolyást és diszkréciót követelő poszt éppen ilyen embert kívánt. A semleges Spanyolország kulcsfontosságú lett a brit érdekek szempontjából: a Földközi-tenger és Gibraltár kulcsa. Franciaország elestével a német csapatok már Spanyolország határán álltak, Franco pedig Itáliának és Németországnak egyaránt elkötelezte magát. Vajon a tengelyhatalmak mellé áll, vagy ha nem, Hitler megszállja? Hillgarthra hárult a feladat, hogy harcoljon a náci befolyás ellen, megakadályozza a német szabotázstörekvéseket, meggátolja a német tengeralattjárók spanyol partokon való feltöltését és javítását, és szembeszálljon a Franco kormányán belüli falangistákkal. Ian Fleminggel együtt ő dolgozta ki annak a szabotázs-és gerillaháborúnak a forgatókönyvét, ami Spanyolország megszállása esetén tört volna ki, s amelynek nevét – „Aranyszem hadművelet” – Fleming később karibi otthonára is átruházta. A brit törekvések rendkívül óvatos megközelítést igényeltek, és a jelentéseiből kiviláglott, hogy Hillgarth tökéletesen érti ezt a kényes egyensúlyt: Franco mindenáron meg akarja őrizni semlegességét és mozgásterét, írta Hillgarth, csakhogy „egy Oroszország felett aratott döntő német győzelem lehetővé tenné a falangistáknak, hogy átvegyék az uralmat, [és] Spanyolország alighanem a németek oldalára állna”.

Sir Samuel Hoare – Chamberlain hű fegyverhordozója, akit Churchill madridi nagykövetnek nevezett ki – a diplomácia szintjén űzte ezt a veszedelmes játékot, míg Hillgarth a titkos földalatti szinten, ahol ezzel egyidejűleg az MI6, SOE és saját ügynökhálózata munkáját is koordinálta. Ebben személyesen is támogatta őt Winston Churchill (már megjelenésre is sokban hasonlítottak), aki „nagyon jó” embernek tartotta, „a spanyol ügyekkel kapcsolatos átfogó ismeretekkel”. A miniszterelnök arra utasította Hillgartht, hogy „bizalmasan neki írjon meg minden érdekességet”. lan Fleming is osztozott Churchill-lel Hillgarth jó megítélésén, és ,jó csatanyerőnek” tartotta kollégáját. Eltérő személyiségük dacára Hoare és Hillgarth jól kijött egymással, és szorosan együttműködött (Hoare „a megtestesült energiának” nevezte attaséját), ugyanakkor Kim Philby – aki az MI6-en belül az Ibériai-félsziget kémelhárítási feladataiért felelt (s később szovjet kémnek bizonyult) – ki nem állhatta Hillgartht, s úgy vélte, „A vitéz tiszt nagyságának illúzióját [csupán] az a tény táplálja”, hogy bírja Churchill támogatását, ezáltal „földalatti tevékenysége céljára titkos pénzalapokat különítettek el”, és közvetlen bejárása van „C”-hez, azaz Stewart Menzieshez, az MI6 fejéhez. Philbyt különösen az bosszantotta, hogy Hillgarth az „Armada” fedőnevet választotta, amit ő a maga részéről pöffeszkedőnek talált.

Nehéz megmondani, mi jellemezte jobban Hillgartht: Fleming és Churchill elismerése, vagy Philby ellenségessége.

Philby alighanem idegbajt is kapott volna, ha tudja, ténylegesen mekkora összegek felett diszponált Hillgarth. Adolf Clauss rendőröket és rakodókat fizetett le, Gómez-Beare „helybéli rendőröket, rakparti őröket és dokkmunkásokat”, Hillgarth azonban magukat a tábornokokat.

A spanyol hadseregben sok olyan hazafias érzelmű monarchista akadt, aki szemben állt a Falangéval, és a legkevésbé sem vágyott arra, hogy „Hitler háborús gépezetének fogyóalkatrésze” legyen. Ahogyan Hillgarth látta, ezeknek a tiszteknek csak egy kis anyagi ösztönzés kellett ahhoz, hogy a Hitlerrel kötendő szövetség ellen lobbizzanak Francónál, s ezáltal távol tartsák Spanyolországot a háborútól. A tábornokokhoz a pénzt Juan March mallorcai üzletember juttatta el, akit Hillgarth sok éve ismert. March dohányból szerzett magának vagyont; az első világháborúban a brit hírszerzésnek dolgozott; 1936-ban segített finanszírozni Franco hatalomra kerülését, és tizenkét bombázót vásárolt Mussolini számára. Alacsony, ösztövér, kapzsi, ravasz, morális gátlásoktól mentes és rémisztően hajlott hátú fickó volt, aki „egyértelműnek tekintette a korrupciót, azt rendszeresen és nyíltan gyakorolta”. Miután megvesztegetésért bebörtönözték, majd Franciaországba szökött, 1939-re Spanyolország leggazdagabb és legagyafúrtabb emberének tartották, aki kiérdemelte „a Földközi-tenger utolsó kalóza” megtisztelő címet, miközben befolyást szerzett a szállítmányozásban, az olajiparban, bankokban és hírlapokban is.

„Hiba lenne egy fikarcnyit is megbízni benne”, jelentette Hillgarth derűsen, March azonban készen állt Nagy-Britanniát támogatni, és amennyire Hillgarth látta, egyedül csak ez számított. „Máris agyonlövetett két német kémet Ivizán [Ibizán], pedig nem is kértem rá.” A tábornokok megvesztegetésére nem is kínálkozott volna alkalmasabb jelölt Marchnál. A. pénz így nem viselte magán a britek keze nyomát, ha pedig bármi kiszivárgott, March érintettsége nem lepett meg senkit.

Első lépésként Churchill jóváhagyásával a kincstár tízmillió dollárt szabadított fel és helyezett el egy svájci bank New York-i fiókjánál. Bizonyos spanyol tábornokok ettől kezdve pesetában pénzt vehettek fel erről a számláról, azzal, hogy törleszteni ráérnek a háború után is. Úgy tudni, mintegy kétmillió dollár került Antonio Aranda Mata tábornokhoz, aki Franco bukása esetén valószínűleg magához ragadta volna a hadsereg vezetését. A kedvezményezettek köréhez tartozott még Luis Orgaz y Yaldi tábornok, Spanyol-Marokkó katonai parancsnoka (akit ráadásul mindkét oldal jutalmazott: az Abwehr „egy kétéltű autót” ígért be neki), és feltehetően az a Moreno tengernagy is, akivel Hillgarth Minorca feladásáról tárgyalt, s aki azóta a Franco-kormány haditengerészeti minisztere lett. A tengernagy hevesen ellenezte Spanyolország háborús részvételét: folyamatosan tájékoztatta Hillgartht a Franco-kormány belső köreinek hangulatáról, és azt bizonygatta, hogy ha a németek valaha megszállják Spanyolországot, szembe kell nézniük egy általános felkeléssel: „Nincs olyan spanyol, aki ne akarna harcolni, ha a németek bejönnek”, mondta Hillgarthnak.

Hillgarth számolatlanul szórta a pénzt a britekkel szimpatizáló tisztek zsebébe. „Szent György lovassága mindent legyőz”, jegyezte meg Hugh Dalton, a SOE feje, hadigazdasági miniszter, így utalván az egy fontsterlinges aranypénzen látható sárkányölő szentre. 1941 szeptemberében a terv mégis megfeneklett: az amerikaiak befagyasztották az európai számlákat, köztük svájci bank New York-i számláját is, miközben Hillgarth mindinkább rászorult Szent György lovasságának erősítésére. „Nem veszíthetjük el őket azok után, amit rájuk költöttünk – és rajtuk nyertünk”, írta Churchillnek, aki azonnal kérelmezte is Henry Morgenthau amerikai pénzügyminiszternél és rajta keresztül Rooseveltnél a New York-i számla felszabadítását. A zsilipek így újra megnyílhattak. Egyetlen dokumentum sem bizonyítja, hogy Roosevelt támogatta ezt a korrupciós kampányt, ám ahogyan David Stafford megjegyzi, „nyugodtan feltételezhetjük a jóváhagyását”.

A megvesztegetések sora egészen 1943-ig folytatódott, de hogy „Szent György lovasságának” sikerült-e bármit elérnie, máig kérdéses. Sok spanyol tiszt amúgy is tartózkodott volna a háborútól, ahogyan természeténél fogva idegenkedett a fasisztáktól, méghozzá attól a felelemtől hajtva, hogy „a német győzelem egyet jelentene Spanyolország szolgaságával, és annak a személyi szabadságnak a végével, ami a legtöbb spanyol számára éppoly fontos, mint a levegő”. Az angolok által olyannyira kedvelt általánosítással Hillgarth elismerte, hogy „a spanyolok idegengyűlölők, gyanakvóak, és ki akarnak maradni mások viszályaiból”. A pénz talán csak annyira volt jó, hogy gazdaggá tegye a tábornokokat – és még gazdagabbá Juan Marcht –, mégis megerősítette Churchill hitét madridi kémfőnökében: „Fontos pillérnek tartom Hillgartht”, jelentette ki.

Hillgarth saját bevallása szerint „természetes szimpátiát” érzett Spanyolország iránt. „A spanyolok kezelése különleges technikát igényel – írta. – Spanyolországban minden személyes ügy.” Úgy kultiválta kapcsolatait, ahogyan az erdőmémökök telepítik, szaporítják és táplálják a fákat, csak ő ezt fényűző estélyeken tette. Ahogyan valamelyik hírszerző tiszt egyszer megjegyezte:

„Határozottan hátrány, ha valaki antialkoholista. És nem árt a jó emésztés sem.” Az elbűvölő, kifinomult és spanyolul tökéletesen beszélő Hillgarth minden erőlködés nélkül hangot talált a madridi elittel; kapcsolati körébe vonta a tábornokokat, tengernagyokat, diplomatákat és külföldi tudósítókat. „Még a háború legszörnyűbb időszakaiban sem okozott gondot a régi barátságok fenntartása és az újak kötése”, emlékezett később.

Hillgarth a spanyol tiszti kar tetszőleges szintjén kérhetett (vagy vásárolhatott) szívességeket. Leghasznosabb ügynökének „Andros ügynök”, a spanyol haditengerészet egyik rangidős tisztje bizonyult, akit az MI6-szel együtt tartott. Androst sosem sikerült azonosítani. Több mint hatvan év telt el, de Nagy-Britannia drákói törvényeinek köszönhetően az MI6 ma sem adja ki „az Andros nevű nagyon megbízható és jól pozicionált ügynököt, aki értékes információkat szerzett”. Andros kettős ügynökként is bizonyította érdemességét. 1943-ban Madridban megkörnyékezte őt az SD (Sicherheitsdienst, az SS hírhedt hírszerző szolgálata) egyik rangidős tisztje, bizonyos Eugene Messig, aki arra kérte, „szállítson értesüléseket, amelyeket egyenesen Berlinbe küld (tehát megkerüli a német hírszerzés madridi központját)”. Az SD és az Abwehr nyíltan rivalizált egymással, „C” kezdetben kételkedett, nem szívesen „kompromittált volna egy ilyen értékes ügynököt”, Hillgarth azonban mindenáron meg akarta nyitni ezt a dezinformációs csatornát az SS felé, Andros így elfogadta Messig felkérését, és elkezdte őt traktálni a Hillgarth által összeválogatott hamis információmorzsákkal. „A témákat úgy válogattuk meg, hogy a németek feltétlenül az általunk kívánt következtetéseket vonják le.” Andros, aki a „Vak” fedőnevet is használta, briliáns tehetségű kettős ügynöknek bizonyult, és sikeresen továbbította az „információt”, miszerint a spanyol haditengerészet saját forrásaitól arról értesült, hogy a spanyol vizeken tartózkodó német tengeralattjárókat támadások érhetik, a brit repülőgépek és tengeralattjárók részéről: „Messig mindent benyelt, mérhetetlenül elégedett volt, és mindig többet akart.” Annak érdekében, hogy Messiget félrevezesse, Androsnak valóban hozzá kellett férnie a legtitkosabb spanyol hírszerzői értesülésekhez.

„Kényes feladat, Andros azonban különösen alkalmas helyzetben volt ahhoz, hogy megtévessze Messiget.” Az a kitétel, hogy „különösen alkalmas helyzetben volt” a németek félretájékoztatásához, arra utal, hogy Andros magas tisztséget töltött be a spanyol haditengerészeti hírszerzésben. Legyen bárhogy, Hillgarth teljes mértékben megbízott benne.

A brit és német kémek egymást kerülgették, miközben fújtak, mint a kandúrok. Hillgarth tudta, hogy „táviratai másolatait átadják a németeknek”, s hogy a követségi telefonokat a lehallgatják. „Úgy tűnt, az Abwehr valamelyik tagja hallgat le, de éppúgy lehetett a spanyol telefonközpontos is. Az Abwehr táviratai egyértelművé tették: magas rangú spanyol tiszteket »kentek meg«, hogy engedjék a lehallgatást.” Hillgarth figyelmeztetett: „Biztonságosan csak a flotta által kódolt üzeneteket lehet elküldeni.” A követség némely spanyol alkalmazottjáról is gyanítani lehetett, hogy a németek fizetik. A brit követség egyik őrét „megkörnyékezte egy németek által pénzelt nő”, de elfogták, mielőtt bármilyen kárt okozhatott volna. A németek ennek ellenére „listát vezettek mindenkiről, aki csak megfordult a brit követségen”.

Hillgarth élvezte a vetélkedést („a németek ráállítottak valakit, mire ő is ráállított valakit a németekre”), és szórakoztatónak találta, ahogyan a német és spanyol kémek figyelik, miután azok „nagyon, amatőrnek és szakszerűtlennek” bizonyultak. Az Abwehr tisztjeivel a hivatalos alkalmakon is találkozhatott. „A német diplomatákat úgy kezeltük, mintha nem is léteznének. Ha találkoztunk egy fogadáson, keresztülnéztünk rajtuk. Ők pontosan ugyanezt tették velünk.”

Madrid az európai kémvilág egyik gócpontjává nőtte ki magát, és a brit kémek főnökeként Hillgarth azon kapta magát, hogy a hírszerzői világ legkülöncebb képviselőivel tart fenn kapcsolatot.

Dudley Wrangel Clarke a kairói „A” csapatot vezette, amely a Földközi-tenger térségében végrehajtott figyelemelterelő akciókért felelt. Miután a Husky hadművelethez köthető valamennyi dezinformációs törekvést ő felügyelte, Clarke a Vagdalthús hadművelet minden fázisában tevékenyen részt vett, Hillgarth mégis egy másik minőségében ismerte meg: 1941 októberében ő tette le az óvadékot, hogy Dudley Clarke kiszabaduljon egy spanyol börtönből. Nincs ebben semmi különös, Hillgarth gyakran tett le óvadékot másokért. Az esetet legfeljebb az tette pikánssá és roppant kínossá, hogy Clarke ezredes ekkor éppen nőnek öltözött. A spanyol rendőrség fotóin a megtévesztés mestere tűsarkúban és kirúzsozott ajakkal, a nyakában gyöngysorral, divatos, harang alakú kalapban, az ölében takarosan összefont, kesztyűs kezekkel látható, miközben még csak nem is Spanyolországban, hanem Egyiptomban kellett volna lennie. Az ezredes e ritka megpróbáltatással dacolva, közönyös, mondhatni blazírt nyugalommal ült modellt a fényképhez.

Kémtársai nem osztoztak ezen az egykedvűségen. Guy Liddel az MI5-tól megjegyezte: „Szabadon bocsátásának körülményei legalábbis sajátosak. Ebben az időpontban éppen nőnek öltözött, melltartóval meg minden.” Ez a „melltartó meg minden” sokat elárul. Mit gondolhatott a nyavalyás? Ha kellett, bárki bebújt egy álruhába, no de melltartót venni? A spanyol hatóságok olyan mulatságosnak találták az incidenst, hogy egy propagandabrosúrát is kiadtak arról, miszerint Madridban letartóztattak egy „Wrangal Craker” nevű férfit, aki a The Times tudósítójának vallotta magát – és nőnek öltözött.

Miután kiszabadította Clarke-ot a börtönből, Hillgarth megszerezte kollégája fényképeit, női álruhában és anélkül, hogy kaján örömmel megküldje Churchill személyi titkárának, Charles „Tommy” Thompsonnak, aki megmutatta azokat a miniszterelnöknek. Hillgarth tényszerű magyarázatot csatolt, a sorok mögül mégis kihallani a gúnyos kárörömet. „Ezúton mellékelem Mr. Dudley Wrangel Clarke fényképeit, amelyek letartóztatásakor, illetve az után készültek, hogy engedték átöltözni.” Utóbbi felvételen Clarke egy kevéssé érdekes csokornyakkendőben és zakóban látható. „Az ME látta”, firkantották Hillgarth levelére. Arról sajnos senki nem emlékezik meg, miként reagált a miniszterelnök a látottakra. A fényképeknek mindenesetre híre ment a Whitehallban: egyesek kételkedtek abban, hogy Clarke „ép eszénél lenne”, mások együttérzően bizonygatták, hogy csak az a típus, aki szupertitkos ügynöknek képzeli magát”. Az eset nem törte félbe Clarke karrierjét, ezzel együtt megmaradt örök rejtélynek.

1943 nyarára, a sikeres észak-afrikai hadjáratot követően csökkent annak az esélye, hogy a spanyolok csatlakoznak a tengelyhatalmakhoz, így miután több mint három éven át macska-egér harcot folytatott a németekkel, Hillgarth készen állt az ellentámadásra. 1943 februárjában levelet küldött a haditengerészeti hírszerzés igazgatójának: „Ideje átmenni a védekezésből támadásba. Ideje bekeményíteni.” A tengelyhatalmak tengeralattjárói továbbra is a spanyol vizeket használták, spanyol halászhajók jelölték ki számukra a célpontokat; németek és németek zsoldjában álló szabotőrök garázdálkodtak a brit hajókon; a spanyol kikötői hatóságok ellátták az Abwehrt „többé-kevésbé minden haditengerészeti értesüléssel, amit csak megtudtak”. Mindez súlyosan sértette a spanyol-semlegesség elvét, ám a britek ismételt tiltakozása és „az állandó brit jelenlét ellenére a spanyol hatóságok csak kismértékben vagy sehogyan sem avatkoztak bele abba, hogy a tengelyhatalmak megfigyelőpontokat létesítsenek és tartsanak fenn a spanyol partok mentén”. Hillgarth külön is kiemelte a huelvai tevékenységet, amit Adolf Clauss bátyja, Luis folytatott.

Hillgarth egyszerű és drámai hatású megoldást javasolt: „Találtam egy alkalmas embert, aki egy sötét, esős éjszakán a halászhajójáról hajlandó tapadó aknát helyezni az egyik nagyobb német hajóra.” Az akció ötvenezer pesetába került volna, ebből ötezret előre, a maradék negyvenötezret pedig a teljesítéskor kellett megfizetni. A bombát úgy időzítik, hogy a hajó csak a nyílt vízen robbanjon fel. A külügy sehogyan sem keveredhetett bele az ügybe. „Ha javasolhatom, hagyjanak mindent rám – írta Hillgarth. – Ha bármi rosszul sülne el, itt az alkalom, hogy a spanyolországi német szabotázsokra hivatkozzunk, én pedig bármikor leváltható és feláldozható vagyok. Készséggel vállalom ezt, miután határozott meggyőződésem, hogy a helyzet efféle megoldást követel.” Hillgarth másra se vágyott, csak egy fejbólintásra és egy bombára.

A kérést kerek perec elutasították. Ha a spanyolok megneszelik, hogy a brit haditengerészeti attasé tapadó aknákkal robbantgatja a hajókat, a diplomáciai kapcsolatok repülnek a levegőbe, s elszáll mindaz a jó is, amit Hillgarth eddig elért. „Ön és a csapata bebizonyította, hogy képes vigyázni magára, de nem vagyok hajlandó megkockáztatni, hogy minden rosszul süljön el”, írta Rushbrooke, a haditengerészeti hírszerzés új főnöke, aki még hozzátette, hogy a spanyol vizeken tartózkodó német hajók megtámadása „nem kívánatos és felesleges”.

Hillgarth nagyot csalódott a válaszban, de bármennyire szívesen odacsapott volna német ellenlábasainak, kordában tartotta magát. Szent György lovasságát feloszlatták. Hillgarth el is unja magát, ha a szabotázsterv elutasításával egyidejűleg nem érkezik újra Madridba Gómez-Beare, aki csak nemrég értesült a Vagdalthús hadműveletről, és új utasításokat hozott főnökének miután a Seraph leszállítja a holttestet, Hillgarthnak kell koordinálnia spanyolországi fogadtatását: megtudnia, hol és mikor ért partot, és hogy mi történt a dokumentumokkal, miközben fenn kell tartania a látszatot, hogy létfontosságú iratok tűntek el.

A kalandregényíró most megírhatja a Vagdalthús hadművelet második fejezetét. Ő kapja a főszerepet is, Gómez-Beare lehet a segítője, és kis szerencsével a Huelvában ténykedő Adolf Clauss a rászedett áldozat.

Madridban pedig, a német hírszerzői háló kellős közepén volt valaki, akire kioszthatták a főkolompos szerepét.

TIZENKETTEDIK FEJEZET.

A kém, aki tortát sütött.

AZ ABWEHR SPANYOLORSZÁGI ÜGYNÖKEI és besúgói nem egyenként, hanem egész fürtökben teremtek, a spanyol kollaboránsok pedig – amint arra egy MI5-tiszt is rámutatott – „mindenütt jelen voltak”. A madridi német nagykövetség 391 alkalmazottjából 220-an az Abwehrnek dolgoztak; kémkedéssel, szabotázzsal és kémelhárítással foglalkoztak; Spanyolország-szerte mintegy 1500 ügynököt foglalkoztattak, jórészt német emigránsokat. Ezek szintén beszervezték a maguk embereit, miáltal kiterjedt és szövevényes hálózat jött létre: „A miniszterektől a teherhajók névtelen matrózaiig minden társadalmi osztály képviseltette magát – állt egy háborús hírszerzői helyzetjelentésben. – A magasabb szinteken kétségkívül jellemző volt az ideológiai meggyőződés, ám alacsonyabb szinteken jobbára pénzügyi tranzakciók zajlottak; és egy országban, ahol oly sokan éheztek, a beszervezés nem okozott nagy nehézséget.” Az Abwehrnek a követségi épülethez kapcsolódó központjára olyan mennyiségben zúdult az információ, hogy a továbbításához harmincnégy távíró és titkárnő kellett (köztük Adolf Clauss unokahúga, Elsa), miközben Madrid Párizson át közvetlen telefonkapcsolatot tartott fenn Berlinnel. Köszönhetően egyik ügynökének – a spanyol biztonsági szolgálat, a Dirección General de Seguridad egy magas rangú tisztjének –, Hillgarth név, rang, beosztás és sokszor fedőnév szerint ismert minden fontosabb Abwehr-ügynököt. Hillgarth megbízásából a fent említett tiszt egy különleges szekciót is létrehozott a német kémtevékenység nyomon követésére. Színleg ez a szervezet gondoskodott arról, hogy a spanyol belügyminisztérium értesüljön a németek titkos akcióiról. „A jelentések valóban a belügyminisztériumba futottak be – írta Hillgarth –, csak eljutottak hozzánk is.” Ugyanez az informátor listát adott a Spanyolországban szolgáló teljes Abwehr-állományról, „mindenki esetében személyes részletekkel”. Menzies, az MI6 főnöke felhatalmazta Hillgartht, hogy „nagyon tekintélyes összeget” áldozzon a lista megszerzésére. Odahaza Londonban Philby hőzöngött is azon, hogy az „Armadának” ezért az „értékes forrásért” kifizetett summa „valóban tekintélyes”: „Nekem harcolnom kell havi 5 fontért is az ügynökök számára, akik rendszeres, bár kevésbé látványos értesülésekkel szolgálnak!”, panaszolta fel. Pedig a lista minden pénzt megért, hiszen a britek részletes képet nyertek az Abwehr teljes spanyolországi felépítéséről. Ismerd meg az ellenséget, akkor tudni fogod, hogyan csapd be.

A spanyolországi Abwehrt Wilhelm Leissner, a német követség tiszteletbeli attaséja irányította, aki a „Heidelberg” és ,Juan” fedőneveket használta. Alacsony, szelíd hangú férfiként és a Condor Légió veteránjaként Spanyolországban élt, ahol Gustav Lenz álnéven export-import vállalkozást működtetett. Leissner alá osztották be Hans Gudét, a haditengerészeti hírszerzés felelősét, Fritz Knappe-Ratey-t, aki „Federico” fedőnéven tartott ügynököket, és George Helmut Langot, másként „Emiliót” 1942 őszétől az Abwehr állományát erősítette Fritz Baumann őrnagy, az egykori rendőr is, akit a német hadseregből vezényeltek át az Abwehr szabotázsokkal foglalkozó részlegéhez. Baumann koordinálta a szövetséges hajók elleni támadásokat, emellett tapasztalt patológusnak is számított, aki a háború előtt a hamburgi rendőrakadémián tanult törvényszéki orvostant. Miután „szakértő módon tárta fel a halálozási okokat és a sebesülések mértékét”, Baumann a háború előtt és alatt egyaránt „holttestek százait tanulmányozta”.

Hillgartht az Abwehr tisztjei közül mégis Karl-Erich Kühlenthal őrnagy érdekelte leginkább. Az MI5 nyolc centi vastag aktát vezetett erről a férfiról, akiről többet tudtak, mint bármely más spanyolországi német kémről. Kühlenthal sikeres katonai pályát futott be: tábornoki rangig vitte, Párizsban és Madridban is szolgált Németország katonai attaséjaként. A Kühlenthal család sok pénzzel és még több jó kapcsolattal rendelkezett, rokonságban állt még Wilhelm Canaris tengernaggyal, az Abwehr főnökével is, ami magyarázatot adhat Kühlenthal gyors emelkedésére a hírszerző ranglétrán. Miként Clauss, Kühlenthal is szolgált a Condor Légióban az egység hírszerző főnökének, Joachim Rohledernek a titkáraként. A polgárháború után egy időre hazatért Németországba, egyik bácsikája borkereskedő cégénél, majd az apósa ruhagyárában dolgozott. Járt Londonban, Párizsban és Barcelonában; angolul jól, spanyolul tökéletesen beszélt. 1938-ban visszatért Spanyolországba, ahol színleg a rádióüzletben dolgozott, valójában azonban folytatta a titkosszolgálati munkát. A háború kitörésekor Leissner adjutánsa lett, de becsvágyával és lendületével hamar kitűnt a törzstisztek sorából.

1943-ban már az akkor harminchét éves Kühlenthal vezette az Abwehr madridi kémfőnökségét, politikai és katonai értesüléseket szerzett be, és „Carlos” – vagy még gyakrabban „Felipe” – fedőnév alatt ténykedett. Madrid bárjaiban és kávézóiban „Don Pablóként” ismerték. Kühlenthal kémhálózata elért az ország minden sarkába, specialitása mégis az volt, hogy a semleges Spanyolországban ügynököket toborzott, akiket azután Észak-Afrikában, Portugáliában, Gibraltáron, de ami még fontosabb, Nagy-Britanniában és Amerikában vetett be. A „Felipe-hálózat” egyedül Nagy-Britanniában tucatnyi titkos ügynököt foglalkoztatott, akik vaskos kötetekre való szigorúan titkos értesülést szereztek. „Semmi sem történhetett az Abwehr-állomáson, amiről ő ne tudott volna”, mondta róla egy tiszttársa. Kühlenthal igazi dendiként rótta Madrid utcáit: magas és arisztokratikus jelenségként, hátranyalt hajjal, „húsos, csont nélküli arccal”, „karvalyszerűen ívelt” orral, és „áthatóan kék szemmel”. Elegáns, kétsoros öltönyöket hordott, mellé „egy sötétbarna francia négyüléses kupét” vezetett, amelyen „különböző rendszámtáblákat használt”. A. körmeit mindig „gondosan manikűröztette“. Nézni is öröm volt, ahogyan teniszezett. Az MI5 „nagyon hatékony, becsvágyó és veszélyes, rendkívüli munkabírású” emberként jellemezte. Megkapta a háborús érdemérmet, és fokozatosan „kiszorította Leissnert minden pozíciójából”, míg végül az Abwehr névleges vezetője „egyszerű kirakatemberré vált”. Kühlenthal 1943-ra átvette az irányítást: „Rendkívül tehetséges ember volt, fejben tartott mindent, ami csak az irodában folyt, és olyan nélkülözhetetlenné tette magát, hogy gyakorlatilag ő vezette az irodát.” Abwehres kollégái idővel óhatatlanul is féltékenyek lettek „a megbecsülésre és hírnévre, melynek a nagyfőnökök körében szemlátomást örvendett”. Canaris pártfogoltjaként Kühlenthal egyszerűen nem tudott hibázni. Egy 1943-as bizalmas jelentés úgy írta le őt, mint „messze a legjobb embert az I csoportnál, Spanyolországban, aki politikai szempontból is nagyon megbízható”. Maga Himmler is „személyes üzenetet küldött Felipének Madridba, hogy gratuláljon az angol hálózat kiépítése terén elért eredményeihez”. A német felső vezetés szemében Kühlenthal lett a madridi Abwehr adu ásza.

A valóság nem is különbözhetett volna jobban ettől a tudatosan felépített képtől. Kühlenthal nem hogy agyafúrt mesterkém nem volt, de hírszerzőként felért egy egyszemélyes katasztrófa sújtotta területtel, aki máris áldozatul esett a valaha megkísérelt egyik legotrombább átverésnek. Ahelyett, hogy megnyerte volna a kémháborút, Kühlenthal mindenkinél többet tett azért, hogy Németország a lehető legtragikusabb módon elveszítse.

1941 májusában egy Juan Pujol García nevű spanyol jelentkezett a madridi Abwehrnél, aki elmondta, hogy Nagy-Britanniába szándékozik utazni, és ott a németeknek kíván kémkedni. Kühlenthal eleinte nem lelkesedett, közölte is Pujollal, hogy „rendkívül elfoglalt, és a látogatása alkalmatlan”. Pujol kopasz, szakállas, rövidlátó és határozottan különc figura benyomását keltette, viszont láthatóan szívből gyűlölte a briteket, és istenítette Hitlert. Azt mondta Kühlenthalnak, hogy jó kapcsolatai vannak a spanyol biztonsági szolgálatnál és a külügyminisztériumban, így végül Kühlenthal beleegyezett, hogy felvegye. Pujol azt az utasítást kapta, hogy titkos tintával írjon, és a londoni spanyol katonai attasén keresztül továbbítsa az értesüléseit. A spanyol az útra kapott egy köteg angol pénzt, egy sor brit címet meg egy tanácsot Kühlenthaltól, aki óvta attól, hogy „alábecsülje a briteket, akik félelmetes ellenségek”. Pujol számított rá, hogy egyhamar nem kell visszatérnie, miután Kühlenthal azt jósolta, hogy „ez nagyon hosszú háború lesz”.

Július 19-én Kühlenthal titkos tintával írt levelet kapott Pujoltól, aki arról tájékoztatta, hogy biztonságban megérkezett Angliába, és beszervezett egy polgári légitársaságnál dolgozó kézbesítőt, aki belement, hogy darabonként egy fontért elviszi és Lisszabonban postára adja a leveleit, ily módon megkerülhetik a brit cenzorokat.

Pujol valójában nem utazott Angliába, ehelyett Portugáliában tartózkodott – s ez csak a legelső volt a hazugságok hosszú és tarka sorában, amelyekkel Kühlenthalt traktálta. Pujol ugyanis a legkevésbé sem szimpatizált a nácikkal. 1912-ben, egy liberális, középosztálybeli, katalán családba született, s valahogy elintézte, hogy mindkét oldalon harcoljon a spanyol polgárháborúban, miközben egyetlen fegyvert sem sütött el, dezertált, és teljes szívéből meggyűlölte a fasizmust. 1941-re eldöntötte, hogy a maga módján harcol a háborúban. Háromszor is megkörnyékezte a madridi brit hatóságokat, és felajánlotta, hogy kémkedik a briteknek, majd mikor ismételten visszautasították, az Abwehrnek kínálkozott fel, hogy a legelső alkalommal elárulja a németeket.

Pujol kitalált jelentéseket küldözgetett a németeknek, mintha Nagy-Britanniában tartózkodna. Közkönyvtárakból kölcsönzött útikönyveket és magazinokat, régi brit térképeket és híradókat nézegetett, A brit flotta című portugál kiadványt és az angol katonai szakkifejezések egy szótárát használta feljelentéseihez. Pujol életében nem járt Angliában, ami meg is látszott: leveleiben hemzsegtek az elemi hibák; még az angol mértékegységeket sem ismerte. Magabiztosan állította: „Glasgow-ban vannak, akik bármit megtennének egy liter borért”, miközben az ottaniak zöme akkor se ivott volna bort, ha fegyvert tartanak a fejéhez, hiába mérik pint helyett literre.

Kühlenthal mégis elhitte minden egyes szavát.

Mindeközben a brit kódfejtők desifrírozták Pujol üzeneteit – az MI5 legnagyobb értetlenségére. Ki lehet ez a német ügynök, akit annak ellenére nem sikerült leleplezni, hogy szemlátomást semmit sem tud Angliáról?

Végül, miután 1942 elején Pujol felesége jelentkezett a lisszaboni amerikai követségen, azonosították az önjelölt kémet, és a szövetséges hírszerzés, ha megkésve is, de felismerte, hogy valódi csiszolatlan gyémánt akadt a kezébe. Pujolt sietve Nagy-Britanniába repítették, elhelyezték egy észak-londoni biztonságos szálláson. és munkára fogták mint kettős ügynököt. Első fedőnevét, a „Bovril”-t, egy marhahúskonzerv-márkát, rövidesen a tisztelettelibb „Garbo”-ra” változtatták, mihelyt felismerték különleges színészi képességeit.

Az elkövetkező három évben Garbo ügynök 1399 üzenetet és 423 levelet küldött spanyolországi tartótisztjeinek. Az MI5 három irodistája teljes munkaidőben csak ezzel foglalkozott, miközben huszonhét képzeletbeli ügynököt is beszervezett Garbo kémhálózatába. Garbo emberei között britek, görögök, amerikaiak, dél-afrikaiak, portugálok, venezuelaiak és spanyolok egyaránt akadtak: hivatalnokok, mint a spanyol tájékoztatásügyi minisztériumba beépült ügynöke; elégedetlen katonatisztek vagy pilóták és legalább öt tengerész az Egyesült Királyság különféle kikötőiben. Garbo ugyanígy beszervezett utazó ügynököket, háziasszonyokat, pincéreket és irodai dolgozókat, meg egy rádióműszerészt és egy Rags nevű indiai költőt, aki egy Walesben működő különös ága szervezet tagja volt. Garbo ügynökeit semmi sem kötötte össze, legfeljebb az a tény, hogy egyikük sem létezett.

Az általuk Madridba küldött értesülések ártalmatlan igazságokból, féligazságokból és hazugságokból tevődtek össze, Kühlenthal pedig mindet boldogan továbbította Berlinbe, s nem gyanította, hogy átverik. „Teljesen megbízunk önben – mondta sztárügynökének, akinek sikere szavatolta saját gyors felemelkedését. – Az erőfeszítései valóban bámulatosak.”

Pujol idővel egyre színesebb és dagályosabb jelentésekkel kényeztette náci tartórisztjeit. Sosem használt egy szót, ahol nyolc hosszú másik is megtette, miközben a hízelgés és a hazafias náci beszédfordulatok özönét zúdította Kühlenthal nyakába. „Drága barátom és bajtársam – írta a rá jellemző ömlengéssel –, hiszen barátok vagyunk, mert egyazon eszmén osztozunk és egyazon célért küzdünk. Mindig is rendkívül nagy tiszteletben tartottam és elismeréssel fogadtam tanácsait, a jó ügyért tett erőfeszítéseit, nyugalmát.,, Őszinte leszek és megnyitom a szívemet Ön előtt. Ilyen dolgokat nem végezhetnek el mások, csak lélekben erős és állhatatos emberek, akik egy dogmát követnek, harcos és merész férfiak. Ilyen feltétlen bizalom csakis igaz bajtársak között létezhet… Nagy-Németország is csak emiatt válhatott azzá, ami. Ezért fektethetett oly nagy bizalmat vezetőjébe, abban a biztos tudatban, hogy nem demokrata despota, hanem olyan alacsony rangba született férfiú, aki egy eszményt követ… Minden korábbinál nagyobb, halálos gyűlöletet táplálok ellenségeink iránt, egyre leküzdhetetlenebbnek érzem a késztetést, hogy a föld színéről is kiirtsam őket.” Garbo egyik lapot a másik után írta tele „a demokratikus zsidó-szabadkőműves ideológia” elleni kirohanásokkal; Nagy-Britannia megtámadására biztatta a németeket („Angliát fegyverekkel kell bevenni, le kell igázni, el kell pusztítani, uralom alá kell hajtani”), és minden levelét megfűszerezte valamilyen patrióta megnyilvánulással: „Karlendítéssel, egyszersmind halott hőseink előtti főhajtással zárom levelem.”

Kühlenthal mindent benyelt. „A humorérzék németekre jellemző hiánya az adott helyzetben teljesen vakká tette a történet abszurditására”, írta Garbo MI5-os tartótisztje. Az Abwehr-tiszt nyíltan kérkedett „Arabel” fedőnevet viselő tehetséges ügynökével, aki Nagy-Britannia szívéből küldözgette a legtitkosabb értesüléseket. Amikor Canaris Abwehr-főnök Spanyolországba látogatott, Kühlenthal volt a sztár, aki különösen egy történettel nyerte meg főnökét. 1943 márciusában Arabel ügynök szerzett egy értékes kézikönyvet a RAF repülőgépeiről, amelyet azután zsírpapírba csomagolt, és belesütött egy tortába. A tetejére, a csokoládémázra még azt is ráírta: „Sok szeretettel Odette-nek”. A tortához levél is kapcsolódott, hogy úgy tűnjék, mintha az ajándékot egy brit matróz küldené lisszaboni barátnőjének. Kühlenthal elmondta Canarisnak, hogy a tortát egy biztonságos lisszaboni fedőcímre küldték, Pujol kísérőlevelével együtt, amit fel is olvasott remekül szórakozó társaságának: „Magam írtam a betűket. Fel kellett áldoznom sok jegyre kapható hozzávalót, amit a jó ügy érdekében szereztem… Jó étvágyat!” Kühlenthal egy vaskos tréfával zárta az előadást: „A torta ízre ugyan kellemetlen, de a tölteléke kitűnő.” Canaris lenyűgözve hallgatta. Kühlenthal renoméja sosem látott magaslatokba emelkedett, (A tortát valójában Garbo félesége készítette, a diplomáciai postával juttatták el Lisszabonba, és az MI6 egyik ügynöke szállította házhoz. A RAF-kézikönyv már elavultnak számított, ráadásul a brit hírszerzők tudták, hogy a németek már korábban megszerezték.)

1943-ra Karl-Erich Kühlenthal, a madridi Abwehr sztárja már Garbo kezéből evett, és egyre csak többet kívánt. Külön iroda létesült a beérkező „rengeteg információ” kezelésére, miközben a „Felipe-hálózat” működtetése Kühlenthal elsődleges feladatává vált: „Lelkes és gyakorlatias tisztként minden tőle telhetőt megtett azért, hogy ellássa Garbót kódkönyvekkel, titkos tintákkal és a legtitkosabb helyek listájával. Tekintélyes mennyiségű pénzt is áldozott erre.” Az elfogott üzenetek alapján a britek kaján örömmel nyugtázták, ahogy Kühlenthal egyre inkább Garbótól függött, miközben berlini ázsiója az egekbe szökött. „Az MSS [Legtitkosabb Források avagy Ultra]

útján elégedetten láttuk, hogy minden GARBO-anyag elsődleges prioritást élvez, és hogy a GARBO-hálózattól származó minden katonai jelentést haladéktalanul továbbítottak Madridból Berlinbe.” Még Garbo brit tartótisztjeit is ámulattal töltötte el, milyen készségesen elhitte Kühlenthal „a leghihetetlenebb dolgokat is, melyeket el akartunk hitetni vele”. Sőt: „Minél hiheteltenebb a jelentés, annál biztosabb, hogy Madrid továbbítja a központba.” Kühlenthal néha anélkül továbbította Garbo jelentéseit, hogy elolvasta – nem hogy megkérdőjelezte – volna. „Bizonyos esetekben az üzenetek olyannyira sürgősnek tűntek, hogy Madridból alig egy óra múltán továbbították Berlinbe”, Garbón és Kühlenthalon keresztül a brit hírszerzés tehát egyenesen Berlinnel kommunikált.

„Felipe lett a szócsövünk”. A britek szert tettek „egy értékes csatornára, amelynek felhasználásával megtéveszthették az ellenséget”.

Ahogy megszűrték Kühlenthal Berlinbe küldött üzeneteit, a brit kódfejtőknek feltűnt még egy furcsaság: Garbo „értesülései” lehettek bármily elrugaszkodottak, Kühlenthal nem állta meg, hogy ne fűszerezze, nagyítsa őket tovább. Még attól sem tartózkodott, hogy saját beszervezett ügynököket találjon ki és azokat is belekeverje a katyvaszba, noha ennek nem volt semmi értelme. S ha ez nem lenne elég, ordító hibákat követett el – például úgy tudta, hogy „a Man-sziget Írországtól északra fekszik”. A hozzáadott extrákat, vonta le a következtetést az MI5, „maga Felipe találta ki”, Kühlenthal tehát azáltal is becsapta abwehres főnökeit, hogy kitalált részletekkel gazdagította az általa igaznak hitt értesüléseket. „A szervezete által mindeddig továbbított értesülések hamisak, haszontalanok vagy az MI5 kettős ügynökeitől származnak.” Guy Liddell az MI5-tól azok közé sorolta német kollégáját, „akik maguk találják ki a legtöbb értesülésüket”. Mindehhez Kühlenthal még sikkasztott is, amiről néhányan az Abwehr berkeiben is biztosan tudtak. Egy elfogott üzenet szerint Kühlenthal állítólag egy rendkívül drága ügynököt futtatott Londonban, egy jugoszláv diplomatát, aki két év alatt négyszáz fontjába került az Abwehrnek. „Spanyolországban vannak olyanok, akik szerint K feles üzletet visz, vagyis megfelezi a diplomatával annak havi járandóságát.”

Akadt még valami, ami ideális alannyá avatta Garbo német tartótisztjét a Vagdalthús hadművelethez: Karl-Erich Kühlenthal zsidó volt. Abwehr-tiszt, zsidó nagymamával.

Maga Kühlenthal nem tartotta magát zsidónak. Egy félzsidó lánnyal kötött házassága az apja katonai pályafutását se befolyásolta, csakhogy az még a nácik hatalomra jutása előtt történt. Hitler brutális faji törvényeinek értelmében Kühlenthalt már negyedrészt zsidó származása is kitehette a diszkriminációnak vagy még rosszabbnak. Kühlenthal később azt állította, az antiszemitizmus miatt kellett elhagynia Németországot, „hátrahagyva remek vezetői munkáját a nagybátyja jókora pezsgő-és borpincészetében”. Szintén katonatiszt testvére ugyanebből az okból emigrált Németországból, hogy Chilében lyukadjon ki. Canaris beavatkozott rokona érdekében (az Abwehr főnöke többször is közbenjárt a zsidókért), és elintézte neki a spanyolországi posztot minthogy „félig zsidó vérű nem szolgálhatott a hadseregben”. Madridban Kühlenthal távol lehetett a Gestapótól, biztonságban azonban aligha, ezért 1941-ben Canaris „árjásította” pártfogoltját, akit hivatalosan is tiszta vérű németté nyilvánítottak (ezt a tényt Leissner, az Abwehr-állomás főnöke is megerősítette). Csakhogy a keményvonalas nácik szemében valaki vagy zsidó vérű volt – s mint ilyen, degeneráltnak és veszélyesnek számított –, vagy nem. A hitleri törvények megkerülésére tett kísérlet így heves ellenkezést szült Berlinben: „Az állomása kezdeményezésére árjává avatták. Egy ilyen értelmű határozat nélkülöz minden valóságalapot. JUAN [Leissner] vajon milyen törvényes indokot tud felhozni?” Az SS hírszerző szervének, az SD-nek a spanyolországi részlege szintén megkérdőjelezte, hogyan nyilváníthatták Kühlenthalt egyszerűen árjává, „amikor senkinek nincs felhatalmazása ilyen lépésekre”. Canaris ezúttal is közbeavatkozott, így a madridi SD azt az utasítást kapta, hogy „ejtse az ügyet”. A kollégái tudtak Kühlenthal zsidó származásáról és az ennek törlésére tett kísérletekről. Sokak szemében már ez is felért a hazaárulással. Helm őrnagy, a spanyolországi kémelhárítás vezetője bizalmas jelentést küldött Canarisnak, amiben azzal vádolta meg Kühlenthalt, hogy „a brit titkosszolgálat fizeti”, de az Abwehr vezetője „nem volt hajlandó komolyan venni a jelentést”. Helmet át is helyezték egy másik Abwehr-állomásra.

Az őt figyelő brit kémek is megjegyezték, hogy Kühlenthal nemcsak „hűvösnek és tartózkodónak” tűnik, de nyugtalannak is:

„Megjelenése: ideges, bizonytalan. Sajátosság: hamis tekintet”, állt az egyik megfigyelési jegyzőkönyvben. Kühlenthalnak minden oka megvolt a nyugtalanságra. Pujolnak és a Felipe-hálózatnak köszönhetően talán magasra szökött a berlini ázsiója, de Canaris bármikor távozhatott a hatalomból vagy felfüggeszthette a támogatását, ha pedig bármi rosszul sül el a kémszervezetével, antiszemita ellenségei ízekre tépik. Kühlenthal érthető módon mélyen rögeszméssé vált, hiszen minden kudarc végzetes lehetett számára. Ahogy egy informátor jelezte a brit hírszerzésnek:

.,Kühlenthal remeg a posztjáért, hogy ne kelljen visszatérnie Németországba, és bármit megtenne, hogy a felettesei elégedettek legyenek.”

Kühlenthal máris áldozatul esett egy megtévesztésnek, Garbo ügynöknek, ez pedig ideális célponttá tette a Vagdalthús hadművelet számára: könnyen rászedhető hírszerző tiszt, akit főnökei (köztük Himmler és Canaris) mégis nagy becsben tartanak; becsvágyó és elszánt férfiú, aki bármire hajlandó a hírneve megerősítése érdekében, mert csak így menekülhet meg a zsidó vérűekre váró szörnyű sorstól; hiú és korrupt, aki a saját boldogulása érdekében kész becsapni a főnökeit. Kühlenthal tökéletesen megtestesítette azt a két tulajdonságot, amit John Godfrey a kémek legveszélyesebb jellemhibájaként azonosított: az „ábrándozásra” és „bólogató jánoskodásra” való hajlamot. Elhitt bármit, amit beadtak neki, miközben megtett bármit, hogy elaltassa főnökeit és mentse a saját irháját.

Ahhoz, hogy sikert arasson, a Vagdalthús hadműveletnek el kellett érnie magát Hitlert. Alan Hillgarth tudta, hogy ennek legjobb módja, ha eljuttatják az információt Adolf Claussnak Huelvába, ahonnét bizonyosan továbbkerül Karl-Erich Kühlenthalhoz, majd e kegyelt, de könnyen rászedhető tiszt révén eljut egészen a német vezetés legfelsőbb szintjeiig. Clauss, mint rendkívül hatékony kém, tökéletes címzettje a csomagnak. Kühlenthal pedig mindenkinél alkalmasabb a továbbítására, mert rosszabb az összes haszontalan kémnél.

TIZENHARMADIK FEJEZET.

Vagdalthús kihajózik.

A LEVERTON ÉS FIAI TEMETKEZÉSI VÁLLALAT nagyjából a francia forradalommal egy időben kezdett koporsókat készíteni a londoni St. Pancras negyedben. Az üzlet két évszázadon át atyáról fiúra szállt, azzal az ünnepélyes és komor arccal együtt, ami ezen a téren szakmai kívánalom. 1943-ban – e hosszú tradíció örököseként és a hatodik generáció képviselőjeként – Ivor Leverton vitte az üzletet. A bátyja, Derrick, őrnagyi rangban a Királyi Tüzérségnél szolgált Észak-Afrikában, és az európai partraszállásra készült, amiről mindenki tudta, hogy lassan bekövetkezik. Ivort légzési nehézségek gyötörték, ezért a katonai szolgálatra orvosilag alkalmatlannak nyilvánították, így nem tehetett mást, mint folytatta a családi üzletet. Fiatalon, alig huszonkilenc évesen is rendkívül komolyan vette a hagyományt, és gondoskodott arról, hogy minden ügyfele – szegény és gazdag egyaránt – ugyanabban az ünnepélyes, kegyeletteljes szolgáltatásban részesüljön. A hagyománytisztelő külső mögött Ivor Levertont, miként a legtöbb temetkezési vállalkozót, rendíthetetlen hidegvér és csontszáraz humor jellemezte – de mindennél inkább a bűntudat, amiért nem harcolhatott a fronton, A háború valóságához eddig 1941-ben került a legközelebb, amikor a Temperance szállodából kellett elhoznia egy holttestet, egy német bomba pedig éppen annak kéményébe pottyant, hogy a szétröppenő üvegszilánkok átlyuggassák fekete „Anthony Eden” kalapját. Ivor arra vágyott, hogy kivegye a részét a dolgokból, ezért a legkevésbé sem tiltakozott, amikor arra kérték, hogy egy „fontos államügyben” az éjszaka közepén és a legnagyobb titoktartás mellett szállítson el egy holttestet.

A kérés Glyndon May altiszttől érkezett, aki Bentley Purchase-nek, a St. Pancras halottkémének dolgozott. A Leverton és Fiai rendszeresen dolgozott a koronernek, de ilyen munkát még sosem kapott. „A titoktartási törvény értelmében senkinek sem beszélhettem erről, még a családomnak sem – írta Ivor a naplójában. – Nem készülhetett feljegyzés, és egy pennyt sem kaptunk érte.” May felkérése április elsején, bolondok napján futott be, ezért Leverton agyán átfutott, hogy ,,ha felhívná a halottkémet, lelepleződne az egész turpisság”, May altiszt azonban nagyon is komolyan beszélt: Ivornak kerítenie kell egy koporsót, hogy április 17-én, szombaton éjjel egy órakor azzal várakozzon rá a hullaház kapuja előtt. Egyedül kellett lennie, még a koporsót se hozhatta más. „Viszonylag jó formában voltam – zsörtölődött Ivor –, de egy kicsit tényleg sokat kértek.”

Valamivel éjfél után Ivor Leverton lábujjbegyen kisettenkedett az Everholt Street-i ravatalozó felett épült lakásából, nehogy felébressze feleségét, és elkötött egy halottaskocsit a Crawley Mewsben álló céges garázsból, hogy elhajtson a ravatalozó elől és beemelje hátra az egyik horganylemezzel bélelt „költöztető koporsót”, miközben vadul reménykedett, hogy Pat, a vállalkozás legkíváncsibb szomszédja nem ébred fel a zajra és nem látja meg, amint a sötétben a koporsóval birkózik. Glyn May a halottkém irodájánál várta. Együtt, némi nehézség árán emelték be a tetemet a koporsóba. A halott khakiszínű egyenruhát viselt, lábbeli nélkül. Levertonnak feltűnt a magassága. A Leverton és Fiai 185 centire méretezett szabvány koporsót használt, a halott azonban „meglehetett 190 centiméteres is”, ezért nem lehetett kiteríteni. „Csak úgy tudtuk elhelyezni – írta Ivor –, hogy állítottunk a térden, és elfordítottuk a rendkívül nagy lábfejeket.” Miután az elhagyatott belvároson át megtették a Hickney ravatalozóhoz vezető eseménytelen utat, Leverton segített Maynek lerakodni a koporsót, „annak utasát” az egyik hűtőrekeszben hagyta, majd hazatért.

Felesége, kerekedő hasában a Leverton temetkezési vállalkozók következő nemzedékének egyik tagjával, békésen aludt.

A Hackney-t Bentley Purchase választotta ki, miután „megbízható tulajdonosára számítani lehetett, hogy nem beszél”. Aznap később, hat óra tájban, Bentley Purchase találkozott Cholmondeley-val és Montaguval a ravatalozóban, ahol Glyndon May, a koroner embere is megjelent. Glyndwr Michael tetemét elővették a hűtőből, és hordágyra fektették. Közel három hónap telt el Michael halála óta, ezalatt a szemgolyók besüppedtek a szemgödrökbe, és a bőrt elszínezte a mérgezés által kiváltott sárgaság, ám ezt leszámítva a tetem viszonylag jó állapotban maradt. Belebujtatták a mentőmellénybe, amit megkötöttek a derekán. Ezt a sárga katonai típust a hollywoodi filmcsillag után Mae Westnek is nevezték, miután felfújt állapotában – legalábbis a kiéhezett matrózok szemében – határozottan emlékeztetett a dús keblű amerikai sztárra. A láncot áthurkolták a vállán, a zubbony felett és a Mae West alatt, majd biztonságosan rögzítették a nagykabát övéhez. Eredetileg azt tervezték, hogy az aktatáskát Jewell csak az utolsó pillanatban csatolja a lánchoz, de kiderült, hogy a fémhenger a táskát és a holttestet együtt is képes befogadni. A táska fülét a lánchoz erősítették, majd a táskát a holttestre helyezték. Jewellnek csak a dokumentumokat kellett elhelyeznie, mielőtt a tetemet a vízbe billentette, ily módon gondoskodva arról, hogy a partra érkező hulla „megkönnyítse a spanyolok vagy a németek számára a táska és a lánc nyom nélkül történő eltávolítását”. A leketyegett karórát 2.59-re állították, és a bal csuklóra erősítették; kis szerencsével a németek elhiszik, hogy akkor állt meg, amikor a képzeletbeli Catalina a tengerbe zuhant.

Martin őrnagy egyenruhájához már csak a lábbeli hiányzott, csakhogy a bakancs felhúzása az egész öltöztetés legnehezebb fázisának bizonyult. A hűtőkamra fagypont alatti hőmérsékletén a lábfej úgy merevedett meg, hogy derékszöget zárt be a lábszárral. Még ha ki is vették belőle a fűzőt, a bakancs nem ment fel, miután a boka meghajlítása nélkül lehetetlen felhúzni bármilyen csizmát – nemhogy a merev katonai bakancsot. Bentley Purchase állt elő a megoldással. „Megvan – közölte a koroner. – Kerítünk egy fűtőtestet, és csak a lábfejet olvasztjuk fel. Amint felkerül a bakancs, betoljuk a hűtőrekeszbe és visszafagyasztjuk az egészet.” May altiszt szaladt, hogy elhozza az egytagú fűtőtestet a halottkém irodájának lakrészéből. Ezután vérfagyasztó jelenet következett: Montagu igyekezett felolvasztani a halott lábfejét, míg Cholmondeley a bakancsot próbálta felrángatni rá. A boka végül kellő mértékben kiolvadt, így felment a bakancs, nyomában a lábszárvédővel. A kiolvasztás és visszafagyasztás mindenképpen felgyorsította a bomlást, de miután a lábszárvédőt összecsatolták, a lábfej valószínűleg nem esett le. Ez volt, írta Montagu, „munkánk legkellemetlenebb része”.

Martin őrnagy tárcáját, benne Pam és az apa leveleivel, a belső mellényzsebbe csúsztatták. A többi zsebet azzal a „szeméttel” töltötték ki, ami hitelessé avatta a személyiséget: ceruzával némi apróval, kulcsokkal és – egy utolsó pillanatban jött hirtelen ihlet nyomán – a Prince of Wales Színház két jegyének ellenőrző szelvényével, amely a komikus Sid Field főszereplésével bemutatott Üss meg új hangot című zenés revüre szólt. Az ötlet ezúttal is Cholmondeley agyából pattant ki. A Seraphnak április 19-én, hétfőn kellett indulnia Holy Lochból, és tíz-tizenegy nap alatt éri el Huelvát. A németeket ugyanakkor arról kellett meggyőzni, hogy a repülőgép-balesetet követően a tetem legfeljebb egy hetet töltött a vízben. Ha a holttestet mondjuk április 28-án találják meg, kell lennie valaminek a zsebében, ami arra utal, hogy 24-én még Londonban tartózkodott. Itt jött be a képbe Sid Field. Cholmondeley vett négy jegyet a Prince of Wales Színház április 22-i előadására, letépett kettőt a dátummal ellátott ellenőrző szelvények közül, s elhelyezte Martin nagykabátjának zsebében. „Úgy döntöttünk, Bill Martin és Pam rendezzen egy búcsúpartit indulás előtt.” Ez lett az utolsó közös estéjük, mielőtt a fiatal tiszt elindult Észak-Afrikába és a tragikus halálba. A szelvények kétségbevonhatatlanul „bizonyították”, hogy 28-ára csakis repülőgépen juthatott el Spanyolországba.

A levelek és a zsebszemét alapos tanulmányozása után a németek az alábbiak szerint rekonstruálhatták Martin őrnagy utolsó, eseménydús napjait:

Április 18.: bejelentkezik a Haditengerészeti és Katonai Klubba.

Április 19.: a New Bond Street-i S. J. Phillipstől megkapja a gyémántköves jegygyűrű számláját.

Április 21.: apjával és az ügyvédjével, Gwatkinnal ebédel a Carlton Grillben; Pam táncolni megy Jockkal és Hazellel.

Április 22.: színházba, majd éjszakai mulatóba megy Pammel. Április 24.: kijelentkezik a Haditengerészeti és Katonai Klubból, készpénzzel kiegyenlíti a számláját (egy font és tíz shilling); a Közös Hadművelet főhadiszállásán és a hadügyminisztériumban megkapja a leveleket; 2.59-kor felszáll a Gibraltárra tartó gépre; a Cádizi-öböl felett balesetet szenved, és meghal.

A holttestet kétszer is lefényképezték a hordágyon. A mellette álló férfi csak részben látszik, de szinte bizonyosan May altiszt, a koroner embere az. A tetem szája félig nyitva. Az orr körül a bőr megereszkedett, az arc felső része láthatóan elszíneződött. A bal kéz ujjai begörbültek, mintha görcsöt kaptak volna a fájdalomtól. Mindössze ez a két felvétel maradt fent Glyndwr Michaelről, akinek lefényképezésével küzdelmes élete során senki sem bajlódott.

Az arc máris látható bomlása újabb potenciális bonyodalmat okozott. A testet hatszázötven kilométeres távolságba, Skóciába kellett szállítani egy teherautón, majd berakodni egy zsúfolt tengeralattjáróba és elindítani a tíznapos útra, ami alatt bármikor belefuthatott egy viharfrontba. Ha a fémcső hevesen rángatózik, a fémfelületnek ütköző és dörzsölődő arc bizonyosan tovább károsodik. A megoldást ezúttal is Bentley Purshase találta meg:

„Szerezzünk egy katonai pokrócot. Bugyoláljuk bele a fejet és a nyakat, így nem lesz súrlódás.”

A holttestet pokrócba csavarták, majd „ragasztószalaggal óvatosan átkötötték”. Bernard Spilsbury utasításának megfelelően a fémhengerben máris elhelyeztek huszonegy fontnyi szárazjeget, hogy kiszorítsák belőle az oxigént. A tetemet most „tisztelettudóan” elhelyezték a házilagos koporsóban, és még több szárazjéggel rakták körbe, mielőtt helyére csavarozták a fedelet. Martin őrnagynak, most Skóciába kellett érnie, méghozzá mielőbb.

A Hackney ravatalozó parkolójában már ott várakozott egy Fordson BBE kétüléses furgon, egy átalakított V–8-as motorral a volánnál egy takaros bajszú, civil ruhát viselő, apró fíckóval. Utóbbit St. John „Jock” Horsfallnak hívták, az MI5 alkalmazta sofőrként, és történetesen az ország egyik leghíresebb autóversenyzője volt.

St. John Ratcliffe Stewart Horsfall 1910-ben született egy fanatikus autórajongókból álló norfolki családba; huszonhárom éves korára megszerezte első Aston Martinját. 1933 és a háború kitörése között a körversenyeken egyik kupát a másik után nyerte. 1938-ban hat BMW-vel vette fel a versenyt a Donington Parkban, és kétliteres Aston Martin Speed Modeljével legyőzte mindet. Ritkán viselt bőrruhát és bukósisakot, szívesebben versenyzett „ingben és nyakkendőben, bombázódzsekiben, esetleg ujjatlan pulóverben”. Rövidlátása és asztigmatizmusa ellenére nem volt hajlandó szemüveget viselni. Nyaktörő sebességgel vezetett, és számos súlyos balesetet szenvedett, például egy brooklandsi edzésen, ahol egy szemtanú szerint autója „megbokrosodott alatta és megpróbálta átvetni magát az oldalfalon”. Egy másik alkalommal a gázkar ragadt be, hogy 10 000-es fordulaton bőgesse a motort, amíg a kuplung szét nem szállt és „potenciálisan halálos fémdarabokkal” lyuggatta át a lábánál húzódó fémburkolatot.

A háború kirobbanásakor Horsfallt a Biztonsági Szolgálathoz soroztatta be Eric Holt-Wilson, az MI5 helyettes direktora, aki az első világháború idején Horsfall autóversenyző anyját is hivatásos sofőrként alkalmazta. Horsfall elsődleges feladata az lett, hogy minél gyorsabban juttassa el egyik helyről a másikra az MI5 és MI6 tisztjeit, ügynökeit és kettős ügynökeit, valamint az elfogott ellenséges kémeket. Emellett segített letesztelni a kikötők és repülőterek biztonságát, miáltal nagy mennyiségű szigorúan titkos információ birtokába jutott.

Ez esetben annyit tudott, hogy Skócia nyugati részébe kell szállítania egy fémhengerbe zárt holttestet, amit azután a németek átverésére fognak felhasználni. Horsfall szerette az efféle csínyeket. Egyszer akkumulátort erősített a vécéülőkéhez, majd kivárta, amíg a barátnője használni kezdi, „Amikor bekapcsoltam a gyújtómágnest, a Kath által hallatott sikoly a legnagyobb megelégedésemre szolgált”, emlékezett vissza. Ez alkalomból egy kisebb verset is költött:

Hagytam időt, hogy elvégezze a dolgot, Csak azután fordítottam el a gombot, De mielőtt még ezt megtehettem volna, A hátsójától zárult az áramcsatorna — Ahogy hallottam a velőtrázó sikolyt, a nevetéstől a könnyem is kifolyt.

Az ötlet, hogy átszáguldjanak az éjszakán egy holttesttel, amivel azután csőbe húzzák a németeket, remek mókának tűnhetett Horsfall szemében, mégsem beszélt soha senkinek erről – élete talán legfontosabb futamáról. Lehetett bármennyire könnyelmű a volán mögött, a „civil” Jock Horsfallról mintázhatták volna meg a diszkréció szobrát. Az MI5 egész flottányi autóval és furgonnal rendelkezett, ehhez a feladathoz Horsfall mégis saját járművet választott, egy hatéves, másfél tonnás Fordson furgont, amelynek hátuljába befért egy Aston Martin, a felspécizett motor pedig lehetővé tette, hogy „állítása szerint 100 mérföldes sebességet menjen vele a Mallon”. Horsfall ezzel a furgonnal szállította versenyautóját, a Black Cart. Már éjfél is elmúlt, mire Montagu, Cholmondeley és Horsfall berakodta hátulra a tárolóedényt.

A trió rövid kitérőt tett Cholmondeley Cromwell Road-i lakására, ahol ettek néhány falatot, miközben „egyvalaki mindig az ablaknál ült, hogy senki se lophassa el Martin őrnagyot a furgonból (ha egy tolvajnak nem is ért sokat, nekünk annál inkább)”. Cholmondeley később azt mondta, életében először „vacsorázott úgy, hogy egy hulla parkolt a garázsában!” A nővére, Dottie készített néhány sajtos szendvicset és egy termoszra való forró teát, majd hajnali kettő körül a csapat útnak indult észak felé. Jewell legkésőbb április 18-án délben vehette fel az utast a Seraph fedélzetére. Horsfall versenyt futott az idővel, amit a második legkedvesebb elfoglaltságának tartott.

A Vagdalthús hadművelet kis híján idő előtt kudarcba fulladt. Amikor elhajtottak egy mozi előtt, ahol éppen egy kémfilmet vetítettek, Jock Horsfall megjegyzést tett a „sokkal jobb sztorira”, amiben éppen szerepelnek, majd olyan harsány nevetésben tört ki, hogy kis híján nekihajtott egy oszlopnak. Valamivel később az autóversenyző nem vett észre egy körforgalmat, és egyenesen áthajtott a közepén fekvő füves területen. Nem lehetett könnyű Jock Horsfall-lal autózni, főként nem az elsötétítés közepén, amikor csak álcafényszórót használhattak. Szerencsére az utakon csak kevesen jártak. Montagu és Cholmondeley felváltva befeküdt hátra, és aludni próbált, már amennyire ez lehetséges egy nyaktörő tempóban hajtó, rövidlátó autóversenyző mögött. A páros a háború során még soha nem került ilyen közel a halálhoz. Még akkor is koromsötét volt, amikor átszáguldottak a skót határon.

Langbank falujától délre, a Clyde nyugati oldalán haladó, Glasgow és Greenock közötti úton megálltak egy kicsit nyújtózni és elfogyasztani Dottie szendvicseit; a felföldi hajnal erőtlen fényénél még egy fényképhez is modellt álltak a furgon mellett. Jock Horsfallról is készült fotó, amint bekuporodott hátulra, hogy a fémhengerre ülve elkortyoljon egy bögre teát.

A Greenock Docknál, Skócia nyugati partján bárka várt rájuk. Fél tucatnyi matróz és némi kötél segítségével gondosan leengedték a csaknem 200 kilós konténert a bárka aljába, amit a gumicsónak, majd a két evező követett. Néhány percen belül elérték a Forth kiszolgáló hajót, amely mellett ott várakozott a tengeralattjáró. A hajó tisztjeit „részben beavatták”, így a fémhenger nem keltett gyanakvást; a legénység elfogadta, hogy „csupán egy, a szokásosnál is sürgetőbb és törékenyebb szállítmány”. Montagu és Cholmondeley újra találkozott Jewell-lel, aki melegen üdvözölte őket, majd parancsot adott, hogy a különleges konténert másnap reggel rakodják be, az algíri 8. flottila utánpótlásának szánt nagy mennyiségű ginnel, sherryvel és whiskyvel együtt. Ezt a rakományt szintúgy titokban tartották a legénység előtt.

Jewell meghallgatta Montagu és Cholmondeíey utolsó tanácsait, majd átvette a dokumentumokat tartalmazó vaskos borítékot, amit a holttest vízre bocsátásáig a tengeralattjáró széfjében őrzött. A hajónaplóban az akció „191435B” jelzéssel szerepelt, utalásként Jewell titkos hadműveleti utasításainak kódszámára. Montagu a legutolsó pillanatban úgy döntött, megtartja a gumicsónak egyik evezőjét emlékbe. Ha a Seraph negyvennégy fős legénységéből bárki is különösnek találta, hogy felvegyen egy egyevezős gumicsónakot, nem tette szóvá a dolgot.

Miután három hónapot töltött Bill Martin képzeletbeli társaságában, Montagu és Cholmondeíey hazaindult. A búcsú bizarr módon meghatotta a párost. „Martin őrnagy mostanra teljesen valóságos személlyé vált számunkra”, írta Montagu, aki a való életben sosem érintkezett volna olyasvalakivel, mint Glyndwr Michael. A képzeletbeli teremtmény mostanra valóságos alakot öltött. „Úgy éreztük, mintha kora gyermekkorunktól ismernénk Bill Martint, őszinte és személyes érdeklődést tanúsítottunk udvarlásának alakulása és a pénzügyei iránt.”

Montagu izgatott hangú levelet írt Irisnak is, hogy megossza „a híreket, már amennyire lehetett”: „Múlt hét végén fel kellett mennem Skóciába. Nagy mulatság volt, mert nekem és még néhányunknak kellett elvinnünk egy teherautót. Csodálatos holdfényes éjszaka volt, még a háborús fényszórók mellett is kellően világos, egészen olyan, mint a régi időkben, amikor ilyen hosszú utakra mentem. Két napom volt elérni egy hajót (a parton… a tengeren még nem jártam!) Remekül mulattam, annyi minden történt a fedélzeten. Amikor visszatértem, összezsúfolódtak egy kicsit a dolgok, mert el kellett varrnom a szálakat az ügyön, amin dolgozom.”

A Seraph fedélzetén David Scott első tiszt, a kapitány helyettese azt a parancsot kapta Jewelltől, hogy külön figyeljen oda, amikor berakodja az „optikai eszközök” feliratú konténert. „Gondoskodnom kellett arról, hogy kellő elővigyázattal kezeljék, és ne üssék neki semminek, amikor leeresztik a fedélzeti nyíláson”, írta. A tengeralattjáró hátrahagyott egy torpedót, hogy a lőszeres rekeszben legyen helye a fémcsőnek. Mint a legtöbb háborús tengeralattjárón, a Seraphon sem alakítottak ki elegendő fekvőhelyet a legénység minden tagjának, így a matrózok felváltva a torpedók tárolására szolgáló rekeszben aludtak – az elkövetkező tíz napban Bill Martin társaságában.

Április 19-én 16.00 órakor a Seraph elvált a kiszolgáló hajótól, és kihajózott Holy Lochból a Clyde-ra. Montagu megüzente az Admiralitásnak, hogy a Vagdalthús hadművelet kezdetét vette, „Izgatottak voltunk”, írta. Ugyanakkor az izgatottságba némi aggodalom is vegyült. „Működni fog?”

A Seraph az alkonyat szürke fényében siklott a tenger felé. „Már tavasz volt – írta Scott –, de a baloldalt magasodó hegyek fákkal benőtt oldalain ennek vajmi kevés jelét látni. Jobboldalt ott fekszik Dunoon, körvonalait ellágyítja a köd, majd a zord szürke házak kéményeiből feltörő füst, a fából és szénből rakott tüzek füstje.” A Seraphot a folyón elkísérte egy aknaszedő hajó is, hogy elsődleges feladataként távol tartsa a brit repülőgépeket, amelyek hajlamosak voltak ellenségnek tekinteni minden tengeralattjárót, amíg barátnak nem bizonyult.

A Belső-Hebridákhoz tartozó Arran-szigetnél a Seraph „próbamerülést” hajtott végre, hogy meggyőződjön helyes egyensúlyáról, mielőtt nekivágna az Ír-tengernek. A Scilly-szigetektől délre az aknaszedő lemaradt, fedélzetén egy vászonzsákban a legénység utolsó leveleivel. „Egy végső »Sok szerencsét« jelváltással különvált, és nekivágtunk az Atlanti-óceánnak, hogy nem sokkal ezután lemerüljünk.” A Seraph magára maradt. Az idő kellemes volt, s miután a víztömeg lágyan elringatta, a hajó belesüppedt a tengeralattjáró-utak különös, félhomályos világába, amelyet egyenlő részben jellemzett az unalom, a várakozás és a rettegés. Nappal a tengeralattjáró a mélyben haladt, csak éjszakára merült fel és haladt tovább a dízelmotorokkal, hogy feltöltse az akkumulátorokat, majd a hajnal első fényére újra alámerült. Ha nem támadták meg vagy térítették el másként, a Seraph 130 mérföldet tett meg naponta, így tíz nap alatt Huelvába érhetett. A matrózok és a tisztek kétórás őrségeket adtak, amit négyórás pihenés követett; a nap huszonnégy órájában és a hét minden napján. „Igazából sosincs monotónia – írta Scott –, mert az agyunk mélyén ott a túlélési ösztön, ami szüntelen éberséget követel.” A háborús körülményekhez mérten a Seraph fedélzetén pompás és bőséges ételt szolgáltak fel. „Sosem szenvedtünk hiányt húsból, vajból, cukorból vagy tojásból. Még olyan fényűzésekre is telt, mint a csokoládés keksz vagy a méz… Szerencsére olyan szakácsot kaptunk, aki finom kenyeret tudott sütni.” Senki sem borotválkozott, és mindenki ruhában aludt. Alig néhány napja hagyták el Holy Lochot, de a hajón máris fullasztóvá vált a mosdatlan testek és a dízelolaj bűze.

A tengeralattjárók személyzete kifejleszt egy sajátos hatodik érzéket. A víz alatt, szoros összezártságban töltött hosszú idő alatt, amikor nincs mit csinálni, amikor a leghalkabb nesz és legkisebb hiba is halált jelenthet, a matrózok érzékei kiéleződnek mindenre, ami kicsit is különbözik a megszokottól. Jewell talán szilárdan hitte, hogy a fedélzeten egyedül ő tud a potyautasról, de a legénységből akadtak néhányan, akik gyanították, hogy a különös fémhenger nem optikai vagy meteorológiai műszereket tartalmaz. A cső hossza és tömege másról árulkodott. Amikor a tengeralattjáró megrázkódott, furcsa locsogó hang hallatszott odabentről. A matrózok tréfálkozni kezdtek, hogy John Brown hullája” oszladozik a torpedótérben, meg hogy „Charlie cimbora, a meteorológus is eljött egy körre”. Jewell, aki maga sem ismerte a holttest kilétét (sem a képzeletbelit, sem az igazit), szintén „Charlie-ként” kezdett el hivatkozni utasára.

Scott hadnagy a priccsén feküdt, a Háború és békét olvasta, miközben próbált nem gondolni a halálra. Tisztelte Jewellt – szerinte „ilyennek kell lennie egy tengeralattjáró parancsnokának: rettenthetetlennek, mindig hűvösnek és megfontoltnak” –, ám lehetett felettese bármennyire merész és agyafúrt, Scott tudta, hogy alighanem még a huszonnegyedik születésnapja előtt meghal.

„Akkortájt 50-50 százalékos esélye volt annak, hogy valaki élve hazatér egy földközi-tengeri tengeralattjáróról.” Mielőtt a Seraphra került, Scott egy hetet Londonban töltött. Eltávozásának utolsó napján Jack bácsikája és nemrég megözvegyült anyja elvitte ebédelni egy előkelő étterembe. Amikor eljött a búcsú ideje, édesanyja és a nagybátyja szemében egyaránt könnyek csillantak. „Rádöbbentem, hogy úgy gondolják, soha többé nem látnak viszont.”

Néhány méterrel odébb, szintén a priccsén feküdt a Seraph kapitánya, Bill Jewell hadnagy, aki nem gondolt a halálra. Több mint három éve vett részt a legádázabb harcokban, látott épp elég szörnyűséget és túlélt nem egy halálos küldetést, miközben a kívülálló számára úgy tűnhetett, a félelemnek még csak a szele sem érinti meg.

Jewell a Seychelle-szigeteken született, ahol atyja orvosként állt a Gyarmati Szolgálat alkalmazásában. 1936-ban önként jelentkezett tengeralattjárósnak. Már két éve dúlt a háború, amikor fiatal hadnagyként a frissen vízre bocsátott S osztályú Seraph parancsnoka lett. Nem sokkal ezután lezuhant a fedélzeti nyíláson. 1946-ban derült csak ki, hogy két csigolyája eltört – gyakorlatilag törött nyakkal harcolta végig az egész háborút.

Már legelső, 1942. júliusi őrjáratán kialakult a későbbi rutin: hihetetlen veszély és hajszál híján történő megmenekülés, megfűszerezve néhány bohózatba illő elemmel. A Seraphra tüzet nyitott a RAF egyik gépe, de nem sikerült súlyosabb károkat okoznia. Ezután Norvégia vizeiben Jewell kiszúrt egy német tengeralattjárót, és egyetlen torpedóval szétlőtte, de mint kiderült, a Seraph legelső áldozata egy bálna lett.

Bill Jewell 1942. októberében, a Fáklya hadművelet bevezetéseként, Észak-Afrika megszállása előtt kapta első titkos küldetését: Mark Clark amerikai tábornokot, Eisenhower helyettesét kellett elszállítania az algériai partokhoz, hogy titkos tárgyalásokat folytasson az ottani francia parancsnokokkal. A Patton tábornok által vezetett invázió már elkezdődött, a sikerhez azonban döntő fontosságúnak ítélték a Francia-Algériában állomásozó vichyi erők semlegességét, a vichyi tisztek közül ugyanis sokan ellenségesen tekintettek a britekre, miután azok Mers el-Kebirnél elsüllyesztették a francia flotta tekintélyes részét. Clark rendkívül kényes helyzetben találta magát – miként Jewell is, akinek észrevétlenül kellett őt a partra csempésznie. Október 19-én a Seraph amerikai utasaival megérkezett a kijelölt helyre, egy elszigetelt part menti villához, Algírtól mintegy nyolcvan kilométerre nyugatra. Valamivel éjfél után Jewell ötszáz méternyire megközelítette a partot; itt az amerikai tárgyaló küldöttség négy összecsukható kenuba szállt, kíséretében a brit tengerészgyalogosok védőosztagával, amit Roger ,Jumbo” Courtney, a „bevert arcú és nyers modorú” egykori oroszlánvadász vezetett.

Az egész éjjel zajló tárgyalások eredményesen végződtek, bár a látogatóknak egy alkalommal a dohos pincébe kellett rejtőzniük, amikor váratlanul csendőrök jelentek meg. Courtney-n itt erőt vett a görcsös köhögés, ami azzal fenyegetett, hogy elárulja őket. Clark tábornok némi rágógumival próbált segíteni a fuldokló kommandóson.

– Ezek az amerikai rágógumik olyan ízetlenek – suttogta Courtney, miután újra kapott levegőt.

– Igen – felelte Clark. – Már rágom egy ideje.

Amikor elérkezett a távozás ideje, Jewell a partvonal veszedelmes közelségébe lavírozott, és a Seraph kis híján megfeneklett. Clarkot alighanem elárulták: a tábornok és kísérete alig néhány perccel a francia rajtaütés előtt szállt csónakba, evezett ki, majd kapaszkodott fel a Seraph fedélzetére. Jewell kiadta a parancsot a megfordulásra és lemerülésre. Sir Andrew Cunningham, az egyik Vagdalthús-levél címzettje és a Királyi Haditengerészet földközi-tengeri erőinek főparancsnoka, „a jövőre nézve kedvező előjelnek” ítélte a szerencsés kimenetelű angol–amerikai kalandot.

Rettenthetetlensége ideális jelöltté avatta Jewellt a titkos feladatokra, így másodjára még furább küldetést kapott: Franciaország déli partvidékén kellett felvennie Henri Honoré Giraud tábornokot, az első világháború karizmatikus, önhitt és népszerű veteránját, egyszersmind az egyetlen tisztet, akit alkalmasnak tartottak arra, hogy az Észak-Afrikában állomásozó francia erőket a szövetségesek oldalára állítsa. Miután elmenekült a németek elől, a hatvanhárom esztendős Giraud-t a francia ellenállás bujtatta. A szövetségesek úgy határoztak, Giraud fontos kirakatember lehet, aki megmenekülése esetén a németek elleni fellépésre ösztökélheti a vichyi kormányt. A küldetés a Kingpin [vezéralak, vezércsillag] hadművelet kódnevet kapta. Problémát csak az okozott, hogy miként De Gaulle, a keményfejű tábornok is szívből gyűlölte a briteket, és ragaszkodott hozzá, hogy csakis az amerikaiak menthetik meg. A Seraph ily módon rövid időre nemzetiséget váltott, és névleges parancsnoka egy bizonyos Jerauld Wright lett.

A csillagos-sávos lobogó alatt hajózó Seraph annak rendje és módja szerint várakozott Le Lavandou-nál, mígnem Jewell kiszúrta a partról küldött fényjelzést és csónakot menesztett Giraud-ért. A francia tábornok elvétette a lépést, ahogy átszállt volna a tengeralattjáróra, így csurom vizesen kellett felhúzni a fedélzetre. A látszat fenntartása végett a Seraph legénysége amerikai akcentust használt, az út hátralévő részében mindvégig Clark Gable-t és Jimmy Stewartot imitálva. Mint kiderült, Giraud tábornok jól értett angolul, így a legkevésbé sem sikerült lóvá tenni, csupán a büszkesége nem engedte, hogy leleplezze a csalást.

Az észak-afrikai invázió nyomán a Seraph már hagyományosabb feladatokat látott el a Földközi-tengeren: járőrözött, és rátámadt minden ellenséges hajóra. Alig néhány hét leforgása alatt négy teherhajót süllyesztett el (azok fedélzetén a Rommelnek szánt utánpótlással), és harcképtelenné tett egy olasz rombolót. Ahogy visszatért az algíri kikötőbe, a kalózkedvű Jewell még a halálfejes lobogót is felvonatta. Később, 1942 decemberében a Seraph újabb titkos küldetést kapott: fel kellett derítenie az afrikai partoktól kilencven kilométerre északra fekvő földközi-tengeri szigetet, La Galitét, amelyet a németek és olaszok tartottak megszállva, hogy innét kövessék nyomon a szövetségesek hajóforgalmát. Jewell küldetése – a Peashooter [fúvócső] hadművelet – abban állt, hogy felderítés útján meg kellett állapítania: az amerikai William Orlando Darby ezredes által vezetett kommandós osztag képes-e sikeres támadást intézni a sziget ellen. Jewell december 17-én indult el Galite felé, a fedélzeten Bili Darbyval mint a Seraph utasával.

A két Bill azonnal szoros barátságot kötött, ami aligha meglepő, miután – Jewell szavaival élve – Darby „született harcos” volt, aki hozzá hasonlóan imádta a veszélyt, és a brit kommandósok amerikai párjánál, a magasan képzett Rangers elit alakulatnál szolgált. Az 1942-ben Darby vezetésével Észak-Írországban megalakult rangerek Észak-Afrikában máris kitűntek bátorságukkal és vezérük iránti odaadásukkal: „Szembenézünk egy hadsereggel, követjük Darbyt bárhová.” A harmincegy éves parancsnokot – „El Darbót”, ahogyan az emberei hívták – mintha a legkeményebb arkansasi gránitból faragták volna: pályája során háromszor is visszautasította az előléptetést, hogy emberei élén maradhasson, akik között akadt dzsessztrombitás, szállodai detektív, szerencsejátékos és szénbányász is. Az észak-afrikai Arzewnál Darby vezette csatába az 1. Ranger zászlóaljat, géppuskatűzben hajigálta a kézigránátokat, „mindig bátran a csapatai élén”. Útban La Galite felé Darby véres történetekkel szórakoztatta Jewellt és legénységét. A Seraph két napon át ólálkodott a sziget körül, és. feltérképezte a partraszállásra alkalmas helyeket, miközben az amerikai fényképeket készített. „Azt hiszem, képesek vagyunk rá”, döntötte el Darby a kérdést. Végül nem tudtak katonákat elvonni a La Galite elleni támadásra, így a Peashooter hadműveletet lefújták, de még ezelőtt Darby is belekóstolhatott Jewell háborújába. Miután a hadműveleti területről minden baráti erőt kivontak, Jewell azt a parancsot kapta, hogy „észleléskor süllyesszen el minden hajót”. Útban vissza, Algír felé, Jewell felöklelt egy német tengeralattjárót, egy másikra pedig kilőtt három torpedót, amelyek közül egy nem robbant fel, míg kettő célt tévesztett a korábbi ütközésben elszenvedett sérülések miatt. A víz alatti harcot még a rendíthetetlen Darby is rémisztőnek élte meg, mondván: „Tegyél partra, adj egy puskát, és szembenézek bárkivel vagy bármivel, de a jó mindenit, Bill, életemben nem féltem még úgy, mint ebben a két napban.”

Nemcsak a Seraph orra szenvedett súlyos sérüléseket, az „állandó feszültség” a legénységet is megviselte, ami nyilvánvalóvá vált, amikor két korábbi jó barát összeveszett, és „az egyik szerzett a konyháról egy nagy, félelmetes külsejű filézőkést, hogy megpróbálja hátba döfni a másikat”. A Seraph azt a parancsot kapta, hogy térjen haza karbantartásra, pihenésre és gyógyulásra. A hazaúton a tengeralattjárót még egy támadás érte, ezúttal a szövetségesek bombázógépei részéről.

A blyth-i dokkban elvégzett nagyjavítás kiigazította a tengeralattjáró „törött orrát”, amitől a Seraph „karcsú, kecses külsőt” nyert. Tornyára felfestették Ferdinándot, a bikát, utalva a népszerű gyermekmesére, amelynek hőse messzire elkerüli a bikaviadalokat – s így utalva arra a tényre is, hogy a Seraph több időt töltött titkos küldetéseken, mint szokványos bevetéseken.

Ahogy a Seraph közeledett Huelva felé, Jewell szívesen harcba bocsátkozott volna, de tudta, hogy kerülnie kell minden kapcsolatot az ellenséggel. „Közölték velünk, hogy nem támadhatunk rá senkire, mert ez fontosabb.” A RAF is szigorú parancsot kapott, hogy az útvonal mentén nem támadhat meg semmilyen tengeralattjárót, míg a haditengerészet hírszerzése megerősítette, hogy a Cádizi-öbölben nem tudni ellenséges hajókról. Mégis, Bresttől nyugatra, nagyjából félúton a tengeralattjárósok meghallották a jól ismert és rettegett zajt: a „félreismerhetetlen hangot, amikor mélyvízi bombákat dobnak egy tengeralattjáróra”. Valahol a közelben párharc zajlott. „Tudtuk, hogy legalább egy hajónk a közelben tartózkodik – írta Scott hadnagy –, s miközben a távolság dacára minden robbanás pörölyként csapott le a hajónk testére, a barátaink biztonságáért aggódtunk.” Jewell a parancshoz híven tovább hajózott dél felé. Scott visszatért a Háború és békéhez.

Ugyanabban a pillanatban, amikor Bill jewell – rá korántsem jellemző módon – hátat fordított a harcnak, Ewen Montagu és Jean Leslie arra készült, hogy még egyszer utoljára belebújjon Bill Martin és menyasszonya, Pam bőrébe.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET.

Bill búcsúpartija.

EWEN MONTAGU EGY IDEJE MÁR TERVEZGETTE „Bill Martin búcsúpartiját”, ám erről csak április 22-én délután szólt Jean Leslie-nek. „Bill” nevében üzenetet küldött, hogy meghívja „Pamet” a varietécsillag Sid Field „Üss meg új hangot” című revüjére a Prince of Wales színházba, amit a Gargoyle Clubban vacsora is követ. Az MI5 titkárnőjét felvillanyozta magas rangú hódolójának meghívása:

„Hazarohantam, lecseréltem az iroda ruhámat, és feldobtam egy kis sminket.” Cholmondeley négy főre szerzett jegyet az esti előadásra, így igazolhatták, hogy azokat egyben vásárolták, még ha a középső kettő ellenőrző szelvénye hiányzott is – mert ekkor épp egy halott ember zsebében utazott Spanyolország felé. Mint Montagu később megjegyezte, „értelmetlenség” lett volna elvesztegetni a jegyeket; emellett az alkalom ideálisnak ígérkezett ahhoz, hogy folytassa udvarlását képzeletbeli menyasszonyának. Charles Cholmondeley a maga részéről Avril Gordont hozta, aki szintén titkárnőként dolgozott az irodában, és segített Hester Leggettnek megfogalmazni Pam szerelmes leveleit. A Vagdalthús hadművelettel kapcsolatban mindkét lány „sötétben tapogatózott”, legalábbis ami a részleteket illeti.

Montagu kitartóan tovább játszotta a szerepet. Bill Martin halálát, amit egy tengeri repülőgép-baleset okozott, nemsokára nyilvánosságra hozzák, ám addig is Montagu megfogalmazta nekrológját, amit a The Times a kellő időpontban lehozhat. A színjátékot azután is folytatni kellett, hogy Vagdalthús célba ért. A nekrológban szereplő férfi azt az eszményképet testesítette meg, aki Montagu mindig is szeretett volna lenni: az íróasztalhoz kötött ragyogó elmét, aki teljesítette hazafias kötelességét, még ha az életét is kellett áldoznia ezért. A nekrológ végül nem jelent meg, mégis lenyűgöző betekintést nyújt a kémfőnök lelki világába és személyes érintettségébe:

Bill Martin „szolgálatteljesítés közben” bekövetkezett halála teljes meglepetésként érte sok barátját, amikor e lap hasábjain megjelent. Kevesen tudták közülük, hogy már jó ideje a kommandósoknál szolgált, ahol mindeddig titkolt képességeinek nagy hasznát látták.

Martin rendkívüli személyiség volt, halála tragikus veszteség. Kortanainak egyre növekvő tábora lángelmeként tiszteli őt. Az iskolában kevés figyelmet keltett, minthogy inkább érdekelték olvasmányai és a zene, mint a tanulmányok és barátainak sporttevékenysége. Egyetemi pályafutása után, ami alatt írói tehetségével és a vezetésben való jártasságával elkápráztatta a professzorok és egyetemi barátainak szűk körét, vidékre vonult vissza gazdálkodni, horgászni és írni.

A háború kitörésekor Martin, akit mélységesen felkavart az általa hőn szeretett dolgokat érő fenyegetés, sietett hazája szolgálatába állni. Irodai munkában helyezték el, s bár ez kellően fontos volt, és illett tehetségéhez, végül siker koronázta eltökélt s egyben rendhagyó törekvését, mellyel szabadulni akart, hogy tevékenyebb és veszélyesebb munkát végezzen.

Mint sok más nagy képzelőerővel és művészi hajlammal megáldott ember esetében, Martin élete a kommandósoknál megtapasztalt élmények hatására új értelmet nyert, és kreatív tevékenységre sarkallta. A háború végéig nem kívánta megjelentetni egyetlen munkáját sem, ily módon vámunk kell, amíg a szélesebb olvasóközönség is megismerheti ritka tehetségét.

A két páros impozáns látványt nyújthatott, amikor belépett a Prince of Wales színházba: a férfiak makulátlan uniformisban, a nők legjobb ruhájukban és magas sarkú cipőben. Montagu átadja jegyeiket az egyik jegyszedőnek. „Borzasztóan izgultunk, amikor letépte a jegyeket – emlékezett Jean. – Vajon észreveszi, hogy két szelvény hiányzik?” Észrevette, hívta is az igazgatót, aki azonban elfogadta a magyarázatot, hogy a középső ellenőrző szelvényeket „tréfából” tépték le.

A fények elhalványodtak, mihelyt a négy vendég letelepedett a plüss-székekre, hogy megtekintse Sid Field revüjét. Field a műfaj veteránjaként harminc éve járta a vidéki varietéket: énekelt, táncolt és kabaréjeleneteket adott elő, mégis csak nemrégiben lett húzónév „Slasher Green”, a londoni bunyós szerepében. Az Üss meg új hangot című előadásban lépett fel először a West Enden, az oldalán egy csapatnyi fiatal színházi reménységgel „az ország minden tájáról”, akik együttesen a „George Black és a Feltörekvő Nemzedék” néven szerepeltek. Blacket, a színházi impresszáriót mára éppúgy elfeledték, mint Sid Fieldet, viszont a feltörekvő nemzedékből néhányan igazán magasra jutottak – közéjük tartozott az akkortájt még ismeretlen, tizenhat, illetve tizenhét esztendős Eric Morecambe és Ernie Wise is.

Az Üss meg új hangot egy hónappal korábban lelkes fogadtatás mellett debütált: a The Times „egyértelműen »nagy felfedezésnek«” nevezte Fieldet; a Daily Mail „évek óta nem hallott ilyen hangos nevetést”; a Daily Telegraph „a kivétel nélkül eltalált tréfákat” méltatta. Áprilisra a műsor már telt házzal ment.

Sid táncolt, vicceket mesélt, kabaréjeleneteket adott elő és azt énekelte: „Kótyagos leszek, ha fények gyúlnak a Piccadillyn, kótyagos leszek, mint még sohasem.”

Sid nemcsak a jó kritikáktól kótyagosodott meg – „alkalmas mennyiségű gin” nélkül sosem lépett színpadra. Az Üss meg új hangot tudatosan a háború valóságából kínált menekülő utat. A közönség tekintélyes részét amerikai katonák alkották, akik zajos tetszéssel jutalmazták az angol–amerikai viszonyra tett pikírt utalásokat, miközben a háború abszurd módon távolivá, szinte jelentéktelenné zsugorodott. A programfüzet hátoldalára is ezt nyomták: „Amennyiben az előadás során légiriadó lenne, tájékoztatjuk a közönséget. Akik el kívánják hagyni a színházat, megtehetik, de az előadás folytatódik.” A revü Sid védjegyévé vált zeneszámával fejeződött be:

Ha oda a remény, ha cudar az élet, Sid Field műsorától új életre éledsz.

A közönség lelkes reakciója láthatóan még a stáb tagjait is felvillanyozta. Jerry Desmonde, Sid Field komikustársa írta: „A nevetés hullámokban áradt, mint a viharos tenger, megtört a kavicsos partokon, de csak jött és jött. Hosszú, hosszú időn át.” Nyolcszáz mérfölddel odébb, messze kint a tengeren, Scott hadnagy a Seraph fedélzetén állt, és szintén a tenger hullámait hallgatta, miközben a sötétben távcsövével Portugália partjait fürkészte. „Végre meleg lett az idő, öröm volt odakint őrködni a hídon, a felhőtlen éjszakai égbolt alatt.”

Jean Montagu karján hagyta el a színházat, az izgatottságtól kipirultan, a tapsorkántól csengő füllel. Bill Martin búcsúpartija a Gargoyle Clubban, a sohói Meard Street rossz hírű tetőtéri lebujában folytatódott. Az 1925-ben alapított „Vízköpő” a színészek, írók és művészek kedvelt helyeként a dekadens, nagyvilági életet testesítette meg. A mulatót egy parányi, rozoga felvonóval lehetett megközelíteni, melynek méretei okán „a lent beszálló idegenek odafent már meghitt barátokként szálltak ki”. A belső teret mór stílusban alakították ki; a falakat tizennyolcadik századi tükörcserepekkel dekorálták, à la Henri Matisse – aki egyébként éppúgy törzsvendégnek számított, mint Noël Coward, Augustus John vagy Tallulah Bankhead. A sötétebb zugokban olyan kémek húzták meg magukat, mint Guy Burgess és Donald Maclean. A Gargoyle fülledt volt, félhomályos és avantgárd. Michael Luke filmes úgy jellemezte a benti légkört, mint magát a „finom erotikával átitatott titokzatosságot”. Jean Leslie még csak hasonló helyen sem járt soha. Az édesanya fel lett volna háborodva.

Az este, Montagu emlékei szerint, „nagyon vidáman telt”. Ebben a bizalmas közelség is szerepet játszhatott. A két párt egy kanapéból és két székből álló sarokasztalhoz kísérték. Montagu javaslatára a hölgyek a kanapét foglalták el. A szerepébe belemelegedő Avril Gordon játékosan meg is jegyezte: „Ahhoz képest, hogy jegyesek, Bill és Pam láthatóan nem szíveli egymást. Még csak egymás mellé sem ülnek Bill búcsú partiján, mielőtt külföldre utazna.” A szomszédos asztalnál hallgatózó pár éles pillantást vetett rájuk. Montagu, akinek ez feltűnt, rutinosan bújt bele Bill bőrébe, és azt felelte, hogy csak néhány napja ismerte Pamet, amikor eljegyezte.

„Más lenne, ha Pammel jobban ismernénk egymást – tette hozzá még hangosabban. – A főnököm is megmondta, hogy bár elsőre csendes és felénk vagyok, azért értem a dolgom…” – utalt közvetlenül Mountbatten Cunningham tengernagynak címzett levelére, amely ekként jellemezte Martin őrnagyot. Az ily módon provokált amerikai pár megsemmisítő pillantásokkal bombázta a tengerésztisztet, aki nemcsak hogy ilyen rövid ismeretség után kéri meg egy fiatal lány kezét, de nem átall gúnyt űzni ebből. A fickó igazi paprikajancsi lehet. Miután kinyilvánította helytelenítését, a páros felállt táncolni, pedig hát ha nem lelte örömét az efféle szókimondó beszédben, nem kellett volna a Gargoyle Clubba jönnie. A két páros ivással és tánccal múlatta az estét. Cholmondeley készült egy pohárköszöntővel, amit el is mondott „Bill tiszteletére”. A férfiak szemlátomást feloldódtak és jól éreztek magukat, Jean azonban kiérezte a bennük lappangó feszültséget. „Folyton az órájukat nézte, és ilyeneket mondtak:

»Most már vízen lehet«.” Észrevette, hogy Ewen Montagu nyugtalannak tűnik, mint aki sorsfordító változás előtt áll.

Másnap reggel Montagu szokás szerint írt Irisnak, ezúttal is erőltetett közönnyel: „Hivatalból el kellett vinnem valakit színházba. Elmentünk megnézni egy új komikust, aki Északon sokat szerepelt, de Londonban eddig még nem. Sid Fieldnek hívják, és rettentő mókás. Nagyon kellemes esténk volt.”

Néhány nap múlva Pam és Bill eljegyzése tragikus véget ért, akárcsak az a különös kapcsolat, amit egy tengerésztiszt és titkárnője folytatott. Montagu, aki korábban olyannyira „el volt varázsolva”, a búcsúvacsorát követően örökre felhagyott a flörtöléssel. Az öltözőasztalon hagyott aláírt fénykép és Lady Swaythling Montagu feleségének tett jelentése nyilvánvalóan megtette a magáét. A levél, amelyben Iris magyarázatot követelt, nem maradt fenn, de nem nehéz elképzelni, mi állhatott benne. Montagu megkérte egyik kollégáját, aki történetesen átutazott New Yorkon, hogy keresse fel feleségét és simítsa el a dolgokat a nevében. Iris elfogadni látszott a magyarázatot. „Örülök, hogy Verel beszélt neked a dolgaimról – írta Montagu. – Jobban nyugtalanított, mit gondolhatsz a fényképről és az aláírásáról, mint hogy anyám mit gondolhat!!!” „Pam”, „az elmsi lány”, eltűnt Montagu életéből – csak hogy fél évszázaddal később még mindig „Pamnek” címezze Jeannek küldött levelét, s azt „Billként” írja alá.

Ahogy a Seraph közeledett a célponthoz, a 13-as irodában fokozódott a feszültség. „Mind nagyon izgatottak voltunk, de aggódtunk is, és az irodán kívül senkinek nem mondhattuk el, mi történik”, emlékezett Pat Trehearne. Még mindig túl sok minden csúszhatott félre, a tét pedig nem is lehetett volna magasabb.

NOHA HIVATALOSAN SOHA NEM INTEGRÁLTÁK a Barclay hadműveletbe, a Vagdalthús-terv része lett annak az átfogó megtévesztő hadműveletnek, amellyel abba a hitbe akarták ringatni a németeket, hogy a következő csapás párhuzamosan Szardíniát és Görögországot éri majd, előjátékaként egy nagyobb balkáni hadjáratnak, hiszen ezen a módon a lehető legtöbb németet tarthatták távol Szicíliától és a Földközi-tenger medencéjének középső részétől. Johnnie Bevan Londonban és Dudley Clarke az „A” részlegtől elképesztően összetett sémát dolgozott ki, benne kettős ügynökökkel, görög partizánokkal, hamis pletykákkal és a teljes egészében kitalált 20. brit hadsereggel, amely a Balkán megszállására készül. A líbiai Kirenaikánál, a német felderítő gépek hatósugarán belül összegyűjtött haderő kétéltű járművek és harckocsik makettjei mellett valódi légelhárító ütegekből és vadászgépekből állt, amelyek az ellenség felbukkanására készek voltak nyomban harcba lendülni, ezzel is hitelt kölcsönözve a hazugságnak. Szabotázsakciók egész sorát tervezték, hogy Görögországra irányítsák a németek figyelmét. A görög invázióra vonatkozó célzásokat ejtettek el a semleges országokban tartott diplomáciai fogadásokon, hátha elszivárognak Németországba. A görög csapatok partraszállási gyakorlatot hajtottak végre Egyiptomban; a szövetségesek görög tolmácsokat toboroztak és görög drachmát vásároltak a kairói tőzsdén. „Ha egy görög hazafi valahogy a brit egységénél maradt, bizonyára elképedt, amikor szülőhazája helyett Szicílián szálltak partra.” Brosúrákat terjesztettek még a „balkáni higiéniás viszonyokról” is. Hasonló, bár kevésbé intenzív erőfeszítések történtek annak elhitetésére, hogy támadás készülődik a Földközi-tenger túlsó végében fekvő Szardínia ellen – egyebek mellett algériai halászokat faggattak arról, mit tudnak a szardíniái vizekről.

Mindeközben gyorsan haladtak a valóságos szicíliai partraszállás előkészületei, és egyre több katona gyülekezett az észak-afrikai kikötőkben. Ha a Vagdalthús és a Barclay beválik, a németek mindezt a Brimstone – a Szardínia elleni színlelt és a Görögország elleni vélelmezett támadás – jeleként értékelik. A szicíliai repülőtereket le kellett bombázni, hiszen Montagu szavaival „egyetlen nagyobb hadműveletet sem lehetett elindítani, fenntartani vagy támogatni, amíg Szicílián el nem törölték az ellenséges repülőtereket és más támaszpontokat”. Ha a terv beválik, a bombázást a Földközi-tenger keleti és nyugati felében indított támadás támogatásának tudják be, nem pedig annak, ami valójában: a szicíliai partraszállás előjátékának. A különféle csatornákon át a küszöbönálló invázió számtalan hamis időpontját szivárogtatták ki, hogy aztán a támadást rendre „elhalasszák”. A fals dátumokat úgy választották ki, hogy egybeessenek a legsötétebb holdfázisokkal. Ennek eredményeként az ellenség talán feltételezi, hogy a támadásra csakis teljes sötétben kerülhet sor, így telihold idején lazít a biztonsági intézkedéseken, A Barclay hadművelet – Clarke szavaival – „a földközi-tengeri megtévesztő hadműveletek csúcspontja” lett. A Vagdalthús hadművelet ebbe a hatalmas erőfeszítésbe illeszkedett, mint annak sarokköve; ha tehát kudarcot vall, a megtévesztés többi eleme is lelepleződik, ami arra sarkallná a németeket, hogy erősítsék meg Szicília védelmét, és a görögországi partraszállást tekintsék annak a félrevezetésnek, ami valójában. Ahogy Montagu már a kezdetektől figyelmeztetett rá: „Ha gyanút fognak, hogy az iratok »trükkösek«, annak a legmesszebb ható következményei lesznek. A felelősség terhe hatalmas súllyal nehezedett Montagu vállára. „Nekem kell elvinnem a balhét (és együtt élni a lelkiismeretemmel), ha bármi történik a Seraphfal.”

Második esély aligha nyílt. John Godfrey, a haditengerészeti hírszerzés korábbi főnöke mindig azt mondta, a megtévesztés tűzforrón tálalva a legjobb: „Az értesülés, akár az étel, hamar megromlik, büdös, hideg, ragacsos és emészthetetlen lesz, s ilyenkor már több a kára, mint a haszna. Ha ebbe a viszolyogtató állapotba kerül, ne is próbáljuk felmelegíteni. Dobjuk a romlott ételt, és kezdjük elölről.” Ha tehát a Vagdalthús megromlik, ki kell borítani. Jewell sem élt illúziókban: az akciót a legkisebb gikszer esetén le kellett fújni, a holttestet Gibraltárra vinni és az íratokat átadni a hírszerzés ottani főnökének „azzal az utasítással, hogy felnyitás nélkül égesse el”. Vészforgatókönyvek születtek arra az esetre is, ha valami a holttest vízre bocsátása után romlana el. Április 22-én kódolt üzenetet küldtek a rangidős gibraltári hírszerző tisztnek: „A Vagdalthús, ismétlem a Vagdalthús akció megkezdődött… Ha a holttest Gibraltárra kerül az aktatáskában lévő iratokkal együtt, kérem, azonnal értesítse Robertsont az MI5-nál, és tudassa, hogy véleménye szerint hozzányúltak-e az iratokhoz. Ha az említett dokumentumok a kezébe kerülnek, azokat sértetlen állapotban és lepecsételve adja fel légipostával, Robertson ezredesnek címezve az MI5-ba.”

Április 28-án este a Seraph megkerülte a Szt. Vince-fokot, és Huelva felé vette az irányt. Jewell ekkor összehívta tisztjeit az étkezőben. Rajta és helyettesén, Scott hadnagyon kívül Dickie Sutton, John Davis és Ralph Norris hadnagyok voltak jelen. Miközben elővette a hajószéfből a nagy alakú borítékot, Jewell kifejtette a Vagdalthús hadművelet lényegét. Ahogy Scott megjegyezte, a fémhenger tartalma „kisebb sokkot” váltott ki nála – leginkább az a tudat zaklatta fel, hogy „a matrózok mellette aludtak, alighanem még párnának is használták”. A tisztek azért bölcsen bólintottak, és nem tettek fel kérdéseket. Miután kitettek egy kedélyes tábornokot a Földközi-tenger egyik felén, hogy a másikon felvegyenek egy zsémbes franciát, miután kilőttek egy bálnát, és rövid időre amerikai tengeralattjáróvá avanzsáltak, új küldetésük sem keltett különösebben nagy izgalmat. Jewell hangsúlyozta „a teljes titoktartás életbevágó fontosságát”. A tengeralattjárósok legendásan babonásak. Amikor Jewell hallótávolságon kívül került, az egyik tiszt meg is jegyezte: „Nem hoz balszerencsét, hogy egy halottal furikázunk?”

Másnap hajnalban, Punta Umbria közelében, Jewell parancsot adott a merülésre. Az elkövetkező néhány órában ő és Scott „kis távolságból felderítette a partszakaszt, és meggyőződött arról, hogy ismer minden tájékozódási pontot”. A hely csaknem elhagyatottnak tűnt, alig néhány halászviskót és csónakot láttak a homokdűnék között. Ez a küldetés, vonta le a túlzottan korai következtetést Scott, „könnyű, sőt kellemes” lesz; akadályt legfeljebb az erős part menti szél jelenthet. Egyértelmű parancsot kaptak: „Az akciót az apályhoz lehető legközelebbi időpontban kell végrehajtani”, méghozzá „part felé fújó szélben, vagy szélcsendben”. Jewell a várakozás mellett döntött. „A másnap ideálisnak bizonyult – írta Scott. – Enyhe déli szél támadt, és beborult az ég.” A Seraph húsz kilométerre visszavonult a parttól, hogy feltöltse akkumulátorait, majd kivárja az apályt és a teljes sötétséget. Londonban az Admiralitás felszólította a Légügyi Minisztériumot, hogy „rendeljen el teljes bombázási tilalmat” a térségben. A haditengerészeti hírszerzés nem számolt be semmilyen „ismert partvédelmi veszélyről” Huelvánál.

Április 30-án, hajnali egy órakor az alámerült tengeralattjáró újra a part közelébe lopódzott, hogy két órával később, 148 foknyira Portil Pilartól és nem egészen egy mérföldnyire a parttól elérje a kijelölt helyet. „Épp készültünk felemelkedni – mesélte Jewell –, amikor egy halászraj elhaladt felettünk, hogy begyűjtse a szardíniákat.” Kivárták, amíg a hajók eltávolodtak, azután a Seraph feljött a víz színére, és Jewell távcsövével végigpásztázta a környéket. „Nagyszámú kis halászbárka tevékenykedett az öbölben”, „a legközelebbi úgy egy mérföldre” – ahhoz túl messze, hogy kiszúrhassa a sötét tengeralattjárót. Az alacsonyan úszó felhők besötétítették az eget, és csökkentették a látótávolságot, miközben a szél kezdett feltámadni.

A legénység úgy tudta, a tisztek „egy titkos eszközt juttatnak partra, így próbálnak csapdába csalni egy Huelvában ténykedő német kémet, és reményeik szerint így elegendő bizonyítékot gyűjtenek ellene ahhoz, hogy a kiutasítását kérjék a semleges Spanyolországtól”. Három matróz átemelte a tárolóedényt a fedélzeti nyíláson, amit rendszerint csak kikötőben nyitottak fel.

A fémcsövet a fedélzetre fektették, majd a matrózokat leparancsolták a hajóba. Scott átvette a tornyot, míg Norris hadnagy őrködött. Sutton és Davis hadnagyok munkához láttak: kiengedték a csavarokat a fémhenger fedelén. Scott működtette az akusztikus mélységmérőt, ami csaknem háromméternyi vizet jelzett a hajótőke alatt, ezért „kicsit közelebb surrantak a parthoz”. Martin őrnagyot 4.15-kor emelték ki a tartályból. Jewell hadnagy – a rá jellemző szépítő körülírással – megjegyezte, hogy „kicsit büdös volt”. Talán a halott egyenruhájában és takarójában megkötött oxigén miatt, de az utazás során felgyorsult a bomlás. Több tiszt is hátrahőkölt. Kivették a részüket a legfélelmetesebb víz alatti harcokból, de amint Jewell megfigyelte: „Kétlem, hogy addig bármelyikük is látott volna holttestet.” Maga Jewell megingathatatlan maradt. „Én már korábban is láttam ilyet. Apám sebészorvos volt. A testvéreim szintén. Cseppet sem nyugtalanított a dolog.” Jewell hivatalos jelentése megemlékezett a bomlás mértékéről is: „A takarót szétbontottuk, és tanulmányoztuk a holttestet. Az aktatáska biztonságosan kapcsolódott. Az arc erősen elsötétült, és a szemektől lefelé teljes egészében penészfoltok borították. A bőr kezdett elválni az orrtól és arccsontoktól. Az egész test látványosan romlásnak indult.”

Jewell gyors mozdulatokkal felfújta a „Mae Westet”, áttette a dokumentumokat a borítékból az aktatáskába, utóbbit lezárta, majd a kulcsokat a tetem zsebébe helyezte. Ezután kiválasztotta a Ronnie Reedet ábrázoló igazolványt, és azt is betette a zsebbe. Odafent a hídon Scott hadnagy eközben egyre nyugtalanabbá vált. Fél ötre járt, a pirkadat első fényei máris feltűntek a látóhatáron, ám ami még inkább aggasztotta: kitartóan erősödött a szél, és egyre közelebb sodorta a tengeralattjárót a parthoz. „Mintha már kint is lettünk volna a parton.” A Seraph hat méter mélyre merült, márpedig apálykor a vízmélység az adott helyen alig haladta meg a négy métert. Ha levonul az ár, a tengeralattjáró biztosan megfeneklik.

Bill Jewell felegyenesedett, levette tiszti sapkáját, majd lehajtott fővel elismételte, „amire a temetési szertartásból emlékezett”: a 39. zsoltár egy töredékét. A választás furcsán alkalomhoz illőnek tűnt, tekintve a küldetés szigorúan titkos jellegét. „Vigyázok útjaimra, hogy ne vétkezzem nyelvemmel, féket teszek számra, míg a bűnös szemben áll velem. Elnémultam megalázkodtam, hallgattam minden vigasztalás nélkül.” A három tiszt ezután felkapta a tetemet és lassan belecsúsztatta a tengerbe. Jewell odafordult a toronyhoz, és felemelt hüvelykujjal jelzett Scottnak, aki „némi megkönnyebbüléssel” adta ki a parancsot a teljes sebességgel végzett hátramenetre. „A hajócsavarok által keltett örvények Martin őrnagyot segítették az útján.” Ahogy a tengeralattjáró a nyílt tenger felé közeledett, Scott még sokáig látta a part felé úszó szürke tömeget. A hadműveletről készült hivatalos jelentésben Jewell külön dicséretet kapott, amiért ilyen közel merészkedett a parthoz, még ha a tengeralattjáró kis híján meg is feneklett: „Gyakorlatilag bebiztosította a sikert azzal, hogy ennyire megközelítette a partot.”

Fél mérfölddel délebbre kidobták a félig felfújt gumicsónakot és az egy szál evezőt, miközben a fémcsőbe gyömöszölték a pokrócokat, ragasztószalagokat és a gumicsónak csomagolását. A Seraph továbbra is a felszínen haladt, a hangtalan villanymotorok segítségével hajózott egyre kijjebb, majd tizenkét mérföldes távolságban még egyszer utoljára megállt, amíg a tisztek kivetették magát a fémcsövet is. Idekint már kétszáz öles mélység nyílt alattuk. A tartályt ezen a helyen soha nem találják meg, de persze csak akkor, ha elsüllyed. Hanem Charles Fraser-Smith túl jól készítette el Martin őrnagy kapszuláját. „Miután meg kellett gátolnia a jég felolvadását, körben mindenhol légkamrákat alakított ki.” A kettős héj beépített légszekrényként funkcionált, így odalentről egy Vickers géppisztolyt kellett hozatni, hogy „kilyuggassák” az oldalát. A konténer még ekkor sem kezdett süllyedni, s ami még rosszabb, a part felé sodródott, Jewell ezért átadta Scottnak .455-ös szolgálati revolverét, majd előreküldte helyettesét az orrba, amíg ő közvetlenül a tartály mellé manőverezett a tengeralattjáróval. „A megszokott könnyedséggel tette – emlékezett Scott –, én pedig mind a hat golyót beleeresztettem a fémcső tetejébe”, de a konténer konokul tovább úszott a felszínen. Jewell emlékei szerint is „pokoli időket” éltek meg, miközben épp az idő szorította őket leginkább. „Gyorsan kezdett világosodni, és láttuk, hogy némelyik csónak nincs túl messze.” Jewell radikális megoldást választott. Az acélcsövet (amely immár leginkább óriási úszó teaszűrőre emlékeztetett, a fémburkon legalább kétszáz golyó ütötte lyukkal) felhúzták a hajótörzsre, és kívül-belül plasztik robbanóanyaggal tömték meg. A detonáció kivételesen hangosra sikerült. Jewell lakonikus sírbeszéde szerint „akkor végre eltűnt”. A parancsnok megkönnyebbült, ugyanakkor tudta, hogy nagy kockázatot vállalt. A parancs értelmében egy darabban kellett volna elsüllyeszteni a tartályt, nem apró repeszek formájában, mert így könnyebben előfordulhatott, hogy egy-egy része – netán a pokróc vagy a ragasztószalag néhány foszlánya – partra sodródik. Ezekről feltételezhették, hogy a lezuhant repülőből maradtak, de nem feltétlenül. Ráadásul a spanyol halászok, ha magát a tengeralattjárót nem is látták, feltétlenül kiszúrták a villanást, és hallották a hajnalt bevisszhangzó dörejt. Végleges jelentésében Jewell nem is tett említést arról, hogy fel kellett robbantania a tartályt, csupán annyit írt, hogy miután teljesen ádyuggatták, „látták elsüllyedni”. Csak 1991-ben, hetvenhét éves korában beszélt először arról, hogy a tartályt ízekre robbantották.

„Lemerültünk, és Gibraltár felé vettük az irányt – írta Scott. – Csodásan esett a reggeli, akárcsak a mély álom, amibe nem sokkal utána belezuhantam.”

7.15-kor Jewell hadnagy a Seraph tengeralattjáró fedélzetéről táviratot küldött a londoni Admiralitásnak: „Vagdalthús teljesítve”, s miután kikötött Gibraltáron, Montagunak is feladott egy levezőlapot ezzel a szöveggel: „Csomag biztonságban leszállítva.”

TIZENÖTÖDIK FEJEZET.

Szép és magasztos halni ezért.

A HOLTTEST EGÉSZ DÉLELŐTT A HOMOKON, a fenyőfák alatt hevert, ahová a halász José Antonio Rey María elvitte. Ahogy egyre feljebb emelkedett a nap és átforrósodott a homok, a bűz mind förtelmesebb lett. Eközben egy sor fontos látogató jelent meg a tetemnél.

A parancsnok – aki a partvédelemmel megbízott 72. gyalogos ezred 2. zászlóaljának 1. századát vezette, és embereivel a parton gyakorlatozott, mielőtt a holttest felbukkant – üzenetet küldött a Punta Umbria-i rendőröknek. A rendőrök tájékoztatták a huelvai kikötői hatóságokat, hogy La Botánál egy vízbe fulladt katona holttestét vetette ki a tenger, az eset ily módon a kikötő katonai parancsnokának fennhatóságába került. Késő délelőtt a kikötő helyettes parancsnoka és hadbírája, a köpcös Mariano Pascual del Pobil Bensusan tengerészhadnagy meg is jelent a parton csónakjával, amelyen két spanyol matróz evezett. Pascual del Pobil hadnagyról szakadt a veríték, és már ebédelni vágyott. Némi viszolygással futólag átvizsgálta a hullát, feljegyezte a katonai egyenruhát, valamint a diplomatatáskát a címerrel („G VI R és a királyi korona”), és azt, hogy egy lánccal volt a testhez erősítve, „ami a püffedés miatt belevájt a nyakizmokba”. Elvette a tárcát, hogy az igazolvány alapján feljegyezze Martin őrnagy nevét, ezt követően lekapcsolta a láncról a bezárt aktatáskát, elrendelte a holttest Huelvába szállítását, majd visszamászott csónakjába, ahová magával vitte az aktatáskát is. Nem jutott eszébe, hogy a halott zsebeiben megkeresse a kulcsát.

Másodjára, immár gyalogosan, a helybéli orvos, José Padlo Vázquez Pérez érkezett, aki arról győződött meg, hogy a katona valóban meghalt. A fenyők alatt terjengő bűz azt jelezte, hogy erre nem volt feltétlen szükség.

A Punta Umbria-i rakparthoz nem vezetett út, csak egy homokos ösvény, amely öt mérföld hosszan kanyargott a dűnék között. A holttestet szamárra fektették, amit egy helybéli kölyök vezetett a vad rozmaring és jakaranda édes délutáni illatában, mögötte két gyalogos katonával. A kis gyászmenet csak késő délutánra érkezett meg a rakpart mellett álló gyalogos laktanyához, így már nem tudtak gondoskodni a tetem továbbszállításáról, ezért az egyik melléképületben helyezték el, készen arra, hogy másnap reggel átvigyék Huelvába.

Pascual del Pobil hadnagy ekkorra már megüzente a brit konzulátusnak, hogy egy halott brit tiszt, akire a La Bota-i tengerparton bukkantak, másnap reggel motorcsónakon a huelvai rakpartra érkezik. Francis Haselden mély megkönnyebbülést érzett A brit alkonzul az elmúlt negyvennyolc órában kétségek között vergődött, miután nem tudta, hogy az időjárás hátráltatja a holttest érkezését.

Gómez-Beare pontos utasításokat hagyott Haseldenre: amint hírét vette, hogy a víz partra mosta a holttestet, az alkonzulnak „telefonálnia kell neki Madridba, hogy tájékoztassa a holttest megtalálásáról, annak részleteiről és a többi”. Gómez-Beare ekkor szóban utasítja Haseldent, hogy intézkedjen a temetésről, míg ő értesíti Londont. Néhány nappal később, „mire egy Londonból küldött távirat várhatóan elér hozzá”, Gómez-Beare újra telefonál, hogy megtudakolja, partra vetette a víz bármi mást a holttest társaságában. A helyettes haditengerészeti attasénak ekkor „azt kell mondania, hogy ezt ne telefonon beszéljék meg, inkább elmegy Huelvába. Ezt meg is teszi, és diszkréten érdeklődik arról, hogy partra kerülte bármilyen táska vagy irat”. Gómez-Beare jól tudta, hogy a madridi követség telefonvonalait lehallgatják.

Valószínűsítette, hogy Adolf Clauss kémeket helyezett el a konzulátuson is, így amit a telefonkagylóba mondott, szinte biztosan eljutott a németekhez. Ugyanebben az időben Alan Hillgarth Madridból táviratot küldött Huelvába, hogy megtámogassa a fedősztorit, szintén abban a biztos tudatban, hogy elfogott üzenetét továbbítják Karl-Erich Kühlenthalnak és kollégáinak a madridi Abwehr-központba. London és a madridi követség a németek kedvéért eljátszotta, mintha egyre nagyobb aggodalommal töltené el a szigorúan titkos dokumentumok eltűnése. Ezekkel a „feltörhető” üzenetekkel párhuzamosan Hillgarth útnak indított „egy különálló üzenetsort a saját kódolásával, hogy London képben legyen a fejleményekkel kapcsolatban”.

Haseldenre a zaklatott tiszt szerepét osztották, akire a főnökei egyre nagyobb nyomást gyakorolnak, hogy találja meg végre az elveszett aktatáskát. A szerep nagy odafigyelést kívánt: Haseldennek egyre kétségbeesettebben kellett kutatni az elveszett iratok után, de mégsem túl „lelkesen”, mert ez azt eredményezhette, hogy a dokumentumok visszakerülnek a britekhez, mielőtt eljuthatnának a németekhez, Ez esetben a Vagdalthús hadművelet kudarccal zárul.

Még egy további, ám döntő fontosságú tényezőt is figyelembe kellett venni. A britek sértetlenül akarták visszakapni a dokumentumokat, miután a németek alaposan tanulmányozták őket. A nemzetközi törvények értelmében a semleges Spanyolországnak vissza kellett szolgáltatnia minden személyes tárgyat, ami egy Spanyolországban elhunyt brit állampolgárhoz tartozott. Turner hadnagy példája arra utalt, hogy a spanyolok végül vissza is szolgáltatják a táskát, de ha valóban szigorúan titkos tervek kerülnek az ellenség kezébe, és ez kiderül, akkor a terveket feltétlenül érvénytelenítik, de legalábbis alapjaiban változtatják meg. A németekkel tehát azt kellett elhitetni, hogy észrevétlenül jutottak a dokumentumokhoz; abban a hitben kellett tartani őket, hogy a spanyolok által visszaszolgáltatott iratokat a britek felbontatlannak és olvasatlannak vélik. A Vagdalthús hadművelet csakis akkor működött, ha azzal szedték rá a németeket, hogy ők szedték rá a briteket. Ez pedig a leggondosabb színpadi dramaturgiát követelte meg.

Francis Haselden nem született színésznek, se kémnek, regényírónak vagy szenvedélyes horgásznak. Még alkonzul sem akart mindenáron lenni, de elődjének 1940-es hirtelen halálával megörökölte a posztot. Haselden, a jó lelkű, civilizált, hatvankét éves bányamérnök és üzletember, két évtizeddel korábban telepedett le Huelvában, és joggal várta volna, hogy élete hátralévő részét golfozással és bányászati eszközöket forgalmazó vállalkozásának vezetésével tölti majd, mint egy külhoni brit közösség oszlopos tagja. A háború azonban új embert csinált belőle: egyszeriben egy hadifoglyok megszöktetését segítő földalatti hálózatot irányított, menedéket adott a szövetségesek lelőtt pilótáinak, nyomon követte Adolf Gauss és a német ügynökök csalárd ténykedését, és mindent megtett, hogy a szövetségesek hírszerzőit előnybe hozza velük szemben. Spanyolország legtöbb részében Franco megelégedett annyival, hogy ráhagyja a németekre és a britekre a kettejük között zajló kémháborút, Huelvában azonban a terület kormányzója, Joaquin Miranda Gonzalez a fasiszta Falange oszlopos tagjának számított, aki a németek pártját fogta és segített barátjának, Claussnak a brit ügynökök kiirtásában. Haselden legnagyobb bosszúságára Huelva brit közösségének három tagját máris kiutasították kémkedés vádjával (köztük Montagu Brownt, a helyi vasúttársaság fejét és William Cluettet, a brit tulajdonban álló áramszolgáltató vállalat igazgatóját), így Haselden kapva kapott az alkalmon, hogy visszavágjon Claussnak és spanyol szövetségeseinek, amikor eljátszotta – de nem túljátszotta – a buzgó hivatalnokot, aki egy halott brit katona személyes holmija után érdeklődik. S meg kell adni: felnőtt a feladathoz.

Emilio Morales Candela, huelvai temetkezési vállallkozó a mólón várakozott, amikor másnap reggel megérkezett a Punta Umbria-i komp, fedélzetén maroknyi utassal és egy halottal. Mellette ott állt Francis Haselden, aki felkérte Candelát, hogy szállítsa át a holttestet a temetőbe. Az alkonzul az utasításnak megfelelően még ezelőtt felhívta telefonon a Madridban tartózkodó Gómez-Beare-t, hogy tájékoztassa a partra vetett brit tisztről. A tetemet fakoporsóba emelték, és a ló vontatta halottaskocsira tették, amit a huelvai La Magdalena ravatalozó bocsátott rendelkezésre (a városnak még egy teljes évtizedet kellett várnia az első motoros halottaskocsira). A kivénhedt jószág által vonszolt és Candela által kormányzott batár, amelyet a helyiek „Levesestálként” (La Sopera) emlegettek, nekiindult a temetőbe vezető meredek útnak, nyomában a saját autóján utazó Haseldennel. A Nuestra Señora de la Soledad temetőhöz felvezető út áthaladt Huelva Concepcion nevű negyedén, ami csupán néhány, a tizenhatodik századi kalózok őrtornya, a Torre de Vigilancia köré épített halászviskóból állt. Egy ilyen kisvárosban gyorsan terjednek a hírek – a La Botánál partra mosott halott brit katonáról szóló pletykák is messze megelőzték a lassan araszoló halottaskocsit, így a Nuestra Señora de Lourdes templom elé máris kisebb tömeg gyűlt, hogy az elhaladását figyelje. Többen keresztet vetettek. A helybéli pap, José Manuel Romero Bernal atya elmormolt egy imádságot. A batár ezután átdöcögött a városközponton, hogy elhaladjon a Teatro Mora előtt, ahol a Leslie Howard főszereplésével készült Pygmaliont vetítették. A nap máris forrón perzselt.

A fallal övezett Nuestra Señora de la Soledad temető egy kis domboldalon feküdt, nem messze Huelva határától, napraforgómezők között, mellette a sokkalta kisebb brit temetővel, ahol a protestáns német közösség tagjait is elhantolták, akik politikai szembenállásuk dacára különös vallási szövetségbe tömörültek a britekkel. A lóról már szakadt a veríték, mire a nehézkes menet elérte a temetőt, amelynek vaskapujánál ott várakozott Pascual Jel Pobil hadnagy, hóna alatt az aktatáskával. Mellette állt dr. Eduardo Fernandez del Tomo és fia, dr. Eduardo Fernández Contioso, akik a halottszemle elvégzésére érkeztek. A fogadóbizottsághoz tartozott még egy fiatal amerikai pilóta, bizonyos Willie Watkins is.

Három nappal azelőtt, hogy a holttest elérte a partot, egy amerikai P–39 Airacobra repülőgép kényszerleszállást hajtott végre egy Punta Umbria-i mezőn. A gép huszonhat éves pilótája, Willie Watkins a texasi Corpus Christiből érkezett, és Észak-Afrikából tartott Portugália felé, amikor kifogyott az üzemanyaga. Miután a pilótafülke tetejét nem tudta kinyitni, Watkins sikeresen letette a gépet, és kisebb sérülésekkel megúszta a kalandot. A partot védő gyalogos különítmény őrizetbe vette, és a huelvai La Granadina hotelben szállásolta el; innét szállították át Francis Haselden otthonába, az összes szövetséges katona menedékhelyére, miután Huelában nem működött amerikai konzulátus. Pascal del Pobil hadnagy megkövetelte, hogy az amerikai pilóta jelenjen meg a temetőben, hátha a halott kapcsolatban áll a lezuhant repülőgéppel, és Watkins azonosíthatja.

A koporsót a temető szélén álló, hullaházként szolgáló kis épületbe vitték. Glyndwr Michael testét itt kiemelték, és a márványlapos asztalra terítették. A hullaház alkalmazottja ezután módszeresen átkutatta a zsebeket, kiemelte tartalmukat, és mindent letett a lezárt aktatáska mellé: készpénzt, elázott cigarettákat és gyufákat, kulcsokat, számlákat, igazolványt, tárcát, bélyegeket és a színházjegyek ellenőrző szelvényeit. Pascual del Pobil néhány pillantásra is alig méltatta ezeket. Várta őt az ebéd. Haselden tőle telhetően igyekezett közömbösnek tűnni. A spanyol tiszt figyelme ekkor az irattáskára irányult, amit a halott egyik kulcsával kinyitott. A táska tartalma elázott, de a borítékokon tisztán olvasható maradt az írás. Pascual del Pobil gondosan „tanulmányozta a neveket a borítékokon”, és intett Haseldennek, hogy ő is tegyen így. Haselden csak körvonalaiban ismerte a Vagdalthús hadműveletet, de a vörös pecsétek és dombornyomásos borítékok egyértelműen bizalmas katonai leveleknek tűntek. Pascal del Pobil is felismerni látszott ezek jelentőségét, mert azt tette, amire Montagu és Cholmondeley reményei szerint sosem került volna sor: a táska felé intett és megkérdezte Haseldent, magához kívánja-e venni. Minthogy a tárgyak előbb-utóbb mindenképpen visszajutnak a britekhez, mi értelme az időhúzásnak? Pascual del Pobil kedvelte a brit alkonzult, szívességet akart tenni neki, s különben is: várta az ebéd és a szieszta.

Haselden tudta, hogy „gyorsan kell reagálnia”, lelkiekben fel is készült az eshetőségre, hogy Pascual del Pobil lerövidíti a szolgálati utat, és egyszerűen felajánlja számára az aktatáskát, ezért a tőle telhető legnagyobb közönnyel így felelt: „Nos, a felettese aligha örülne neki. Talán jobb lesz, ha megmutatja neki, mielőtt visszaadja, hogy betartsa a szolgálati utat.” Pascual del Pobil vállat vont és lezárta az aktatáskát.

Willie Watkins szemtanúja volt az eseménynek, s bár nem sokat értett spanyolul, felismerte, hogy mi történik. Haselden „viselkedését, ahogyan visszautasította a táskát, különösnek találta”. Ekkor Pascual del Pobil magához intette az amerikai pilótát, hogy rákérdezzen, tudja-e azonosítani a halottat. Természetesen nem tudta, és ezt meg is mondta. A halott mentőmellénye, mutatott rá, „angol mintájú, míg ő maga amerikai gépen repült, ahol egészen másmilyen mentőmellényt használnak”. Pascual del Pobil megállapította a nyilvánvalót: „Akkor tehát két teljesen különböző balesetről van szó”.

Miután összeszedte az aktatáskát, a tárcát és a többi személyes holmit, a hadbíró elmagyarázta, hogy ezeket továbbítja felettesének, a huelvai kikötő parancsnokának. A zömök spanyol tiszt távozott is, társaságában a táskával és a többivel. Haselden könnyed társalgási hangnemben közölte, hogy megvárja a halottszemlét. Ha Watkins különösnek találta, hogy a brit alkonzul visszautasítja a felkínált aktatáskát, nyilván még inkább megütközött azon, hogy a bádogtetős, fülledt levegőjű viskóban akar tartózkodni, amikor a két spanyol orvos felvág egy félig elrothadt hullát. Az amerikai pilóta mindenesetre boldogan kimenekült a bűzös helyiségből, hogy elszívjon egy cigarettát a kinti fűzfa hűs árnyékában.

A boncolást rendes körülmények között a hadsereg patológusa hajtotta végre, de miután ilyen nem állt rendelkezésre, a feladat dr. Fernándezre, a civil törvényszéki orvosra és fiára, az orvosi egyetemen frissen végzett Eduardóra hárult. Bármennyire lenézte is Spilsbury a spanyol törvényszéki orvoslás színvonalát, Fernández alkalmas és tapasztalt kórboncnok volt. Sevillában született, az ottani egyetemen tanult, majd hosszú éveken át dolgozott az egyik bányavállalat üzemorvosaként. 1921 óta látott el halottkémi feladatokat Huelva körzetében. Fernández talán nem tartozott ugyanabba a súlycsoportba, mint Spilsbury, de széles körű tapasztalatokat szerzett a halottak – és part menti térségről lévén szó, a vízbe fúltak – terén.

Haselden később megemlékezett a boncolásról. „Az első bemetszés kisebb robbanást okozott, mert bár a holttest külsőre jó állapotban maradt fenn, belül már csúnyán szétbomlott. A tüdő megtelt folyadékkal, de az előrehaladott oszlást tekintve és további vizsgálatok nélkül dr. Fernández nem tudta megállapítani, hogy ez tengervíz-e. Tanulmányozta viszont a halott füleit, haját és furcsán elszíneződött arcát. Haselden mit sem tudott Glyndwr Michael halálának körülményeiről, azt viszont tudta, hogy minél alaposabb a boncolás, annál valószínűbb, hogy a kórboncnok felismeri a halál valódi okát. A brit alkonzul jó barátságban állt a spanyol orvossal, a szobában pedig kezdett elviselhetetlenné válni a bomlás bűze, ezért, mint később leírta, „figyelemre méltó lélekjelenléttel” úgy döntött, közbeavatkozik. „A hőség nyilvánvalóan megtette a magáét”, jelezte Haselden, így részletes boncolásra semmi szükség. „Miután az alkonzul megerősítette abban, hogy elégedett, a doktor nem minden megkönnyebbülés nélkül beleegyezett, hogy végezzen a munkával és kiállítsa a szükséges iratokat.”

A szakvélemény egyértelmű ítéletet fogalmazott meg: „A fiatal brit tiszt még életében a vízbe zuhant, és az elmerülés következtében fulladásos halált halt. A holttest nyolc-tíz napot tölthetett a vízben.”

A tetem visszakerült az egyszerű fakoporsóba, amellyel együtt hivatalosan is a brit alkonzul gondjaira bízták.

Fernandez figyelmét elkerülte a bőr foszformérgezésre utaló jellegzetes elszíneződése – s csak futólag vizsgálta meg a tüdőt; szövetmintát sem innét, sem a májból vagy a veséből nem vett –, az eset körülményei mégsem hagyták nyugodni. A doktor az évek során vízbe fulladt halászok százait vizsgálta meg, és minden esetben azt találta, hogy „azok füleit és egyéb húsos testrészeit kikezdték és megharapdálták a halak, rákok”, a brit tiszt fülei azonban sértetlennek tűntek. Az olyan holttesteken, amelyek egy hétnél is többet töltenek a tengervízben, a haj mattá és töredezetté válik. „A haj fényessége nem felelt meg annak az időtartamnak, amit állítólagosan a vízben töltött”, írta Fernández, akit gyötört némi kétely „a férfi tüdejében talált folyadék természetét illetően”, és a lelke mélyén ugyanígy furcsállta a halott ruházatát is: az egyenruha talán átázott, de nem vált olyan formátlanná, csatakossá, mint ami több mint egy hetet ázott a sós tengerben. „Nagyon jól öltözöttnek tűnt ahhoz képest, hogy ilyen sok időt töltött a vízben”, vélte a doktor. A két orvos összevetette az igazolványképet a halott arcával, amit „egyezőnek” talált, de még itt is maradt tere a kétkedésnek, miután az apa-fiú csapatnak feltűnt, hogy „a halántéktáji kopasz folt a fényképen sokkal hangsúlyosabb”. A fotón megörökített William Martin dús hajzattal büszkélkedett, míg a boncasztalon fekvő tetem felül kopaszodott. Fernández ebből azt a következtetést vonta le, hogy „a fénykép két-három évvel korábban készülhetett, avagy a halántéktáji kopaszság a tengervíz hatásának köszönhető”. Sajátos vélemény: a tengervíz sokfeleképpen hathat az emberi testre, de a férfiakra jellemző kopaszodás nincs a tünetek között. Sosem tudjuk meg, Fernández kételyei miként tükröződtek végleges jelentésében: a boncolási jegyzőkönyv a kikötői parancsnoksághoz került, ahol Pascual del Pobil iktatta, de egy 1976-os tűzben odaveszett.

Akadt egy további, még ordítóbb következetlenség, amit Fernández felismert ugyan, de nem tulajdonított neki jelentőséget. A bomlás mértéke szerinte azt jelezte, hogy a holttest legkevesebb nyolc napot, de valószínűleg ennél is hosszabb időt töltött a tengerben. A zsebében talált bizonyítékok szerint Martin őrnagy április 24-én késő este indult útnak Londonból, míg magát a holttestet április 30-án reggel halászták ki. A test bomlásának mértéke egyszerűen nem illett egy olyan halotthoz, amely csak valamivel több mint öt napot töltött a hideg tengervízben. Fernández természetesen nem tudhatott Martin őrnagy halálának állítólagos időpontjáról; ennek bizonyítéka a tárcában lapult, ami mostanra a huelvai kikötőt vezető Francisco Elvira Álvarez százados birtokába került, aki történetesen az idős huelvai német konzul, Ludwig Clauss legjobb barátai közé tartozott.

Aznap este fel kilenckor Francis Haselden táviratot küldött Don Gómez-Beare helyettes haditengerészeti attasénak Madridba: „Mai telefonbeszélgetésünkre hivatkozva a holttestet W. Martin őrnagyként azonosítottuk, igazolványszáma 148228, kiállítva 1943. február 2., Cardiff. A hadbíró birtokba vette az összes iratot. Fulladásos halál, vélhetően 8–10 napot töltött a tengerben. Vasárnap délben temetem el.”

Ilyen körülmények között a haditengerészeti attasé általában üzenetet küldene Londonba az Admiralitásnak a halott nevével és rendfokozatával. Ez esetben a kérdéses tiszt nem létezett, ezért ha sürgönyt küldenek a szokásos csatornákon, Londonban felfigyelhetett volna valaki az anomáliára. Hillgart ezért is gondoskodott róla, hogy mielőtt táviratban tudatja Martin őrnagy halálát, külön kódolt üzenetben értesítse „C”-t az MI6-nél, hogy az „megtehesse a szükséges intézkedéseket”. A dolog így is rosszul sült el. A „C”-nek címzett titkos üzenet megérkezett, de mire az MI6 cselekedett, Hillgarth sürgönye már eljutott az Admiralitás különféle hivatalaihoz – ezek egyike történetesen ismerte a Királyi Tengerészgyalogság tiszti állományát, és feltett néhány igen kellemetlen kérdést. Az osztályok vezetőit sietve felhívták, és közvetlenül is utasították: „Hallgassanak az üzenetről azon az alapon, hogy a kérdéses egyén ugyan nem tengerésztiszt, de az Admiralitás első lordjának felhatalmazásával fedőrangot kapott a tengerészgyalogságnál, amikor elindult titkos és nagyon különleges külföldi küldetésére… E feladat titkossága teszi szükségessé, hogy az üzenetet hallgassák el, és ne cselekedjenek annak megfelelően.” Ha úgy vesszük, az érvelés hű maradt az igazsághoz.

Haselden az üzenetét „Sadoknak”, Gómez-Beare fedőnevére címezte, ám azt valójában Adolf Claussnak, a vezető huelvai Abwehr-tisztnek szánta, akit Montagu „szuper-szuper hatékony ügynöknek” nevezett. Clauss, a hírnevéhez méltó módon, máris tudott arról, hogy egy brit futár holttestét az ő felségterületén vetette partra a tenger. A német ügynök több forrásból is értesülhetett a holttestről és a csuklóján viselt aktatáskáról: Pascual del Pobil hadnagytól, a kikötőmestertől, a halottasház alkalmazottjától vagy akár a boncolást végző dr. Fernándeztől is. Akárki szólt neki, mire a brit alkonzul tájékoztatta Madridot az iratok megérkezéséről, Clauss már mozgósította kiterjedt kémhálózatát, hogy megszerezze azokat.

Ezt valamelyest megnehezítette, hogy a táska a tartalmával együtt a britek és a németek szempontjából egyaránt rossz kezekbe került. Ha egyszerűen átadják a huelvai rendőrségnek, ahogyan a britek tervezték, Clauss órákon belül megszerzi. Ugyanez történt volna, ha a dokumentumok a huelvai kormányzó, a kikötőmester vagy a hadsereg birtokába kerülnek, hiszen Clauss ezeket is mind lefizette, csakhogy a spanyol flotta tette rá a kezét, ahová a német kémek nem tudtak olyan mélyen beágyazódni. Később maga Montagu is elismerte: a tény, hogy az iratokat „a haditengerészet őrizetbe vette”, csaknem kisiklatta az egész akciót. A spanyol flotta tisztjei közül sokan a britekhez húztak, miután a brit és spanyol haditengerészet hagyományosan nagy tisztelettel viseltetett egymás iránt. A haditengerészeti miniszter, Moreno tábornagy Alan Hillgarth személyes barátai közé tartozott, és nagy gondot fordított a flotta tisztjeinek politikai képzésére. „A spanyol haditengerészet nincs a németek kezében”, írta maga Hillgarth.

Clauss először a legközvetlenebb módon próbálkozott: megbízta apját, az idős konzult, Ludwig Clausst, hogy kérje el az iratokat barátjától és golfpartnerétől, Francisco Elvira Alvarez századostól. Elvira százados nem állt kötélnek, de udvariasan elmagyarázta, hogy a dokumentumokat a flotta Avenida de Italia 17. szám alatti központjában, a saját széfében őrzi, és ezen nem is változtat, amíg a cádizi központból nem kap más utasítást. Elvira jó kedélyű, beszédes, társaságkedvelő férfiúként kedvelte Clausst, boldogan részt vett a német konzul által adott fényes vacsorákon, és a huelvai golfklubban is kiélvezte vendégszeretetét, ugyanakkor semmi sem bizonyítja, hogy Clauss alkalmazásában állt volna. „A szigorú fegyelem híveként” tartotta magát a szabályokhoz, és szilárdan hitt a katonai hierarchiában. Fentről várt utasítást.

1943. május 2-án, hivatalos és nem hivatalos minőségben nyíltan és titokban gyászolók vegyes csapata jelent meg William Martin őrnagy temetésén. A helyi lap szerint aznap „fojtogató volt a hőség”, mégis impozáns tömeg gyűlt össze. Nagy-Britanniát Francis Haselden alkonzul és Lancelot Shutte, egy brit bányatársaság vezetője képviselte, akit Miranda kormányzó kémkedés vádjával egyszer már kiutasított az országból. Eljött a francia Pierre Desbrest, Haselden gaulle-ista barátja, aki hivatalosan egy francia tulajdonú piritbányászati vállalatot képviselt Spanyolországban, nem hivatalosan pedig a Szabad Franciaország csapatait csempészte át a megszállt Franciaországból Spanyolországon át Észak-Afrikába, és Haseldennel a németek ellen szövetkezett. A kikötő parancsnoka, Elvira, és a hadbíró, Pascal del Pobil tengerész díszegyenruhát öltött. Huelva katonai kormányzója Sevillában volt, hogy Franco tábornokkal találkozzon, de a spanyol szárazföldi haderők képviseletében elküldte egyik törzskari hadnagyát.

Glyndwr Michaelt senki sem gyászolta, temetése mégis a legteljesebb katonai pompával, hősnek kijáró tiszteletadás és a legfennköltebb ünnepélyesség mellett zajlott, ami csak Huelvától kitelt. A tisztviselők és tisztek mellett civilekből álló kisebb tömeg is gyülekezett a Nuestra Señora de la Soledad temetőben: a kíváncsiak, a vallásosak és a titkolózók. Haseldan úgy tett, mintha nem ismerné fel Adolf Clauss magas, ösztövér alakját a tömegben. Maga Clauss később azt állította, hogy csak német alkonzuli minőségében, „egy elesett katona iránti tiszteletből” jelent meg – valójában persze értékes értesülésekre vadászott a halottal és a rejtélyes aktatáskával kapcsolatban.

A Candela által kiállított halotti bizonyítványon ez szerepelt: „W. Martin, kora 35 és 40 között, cardiffi (angliai) lakos, brit tengerésztiszt, akit a »La Botaként« ismert partszakaszon találtak 1943. április 30-án, fél tízkor. A halál oka fulladás.” A temetőkápolnában zajló rövid szertartást követően a koporsót végigvitték a ciprusok takaros sorával szegélyezett kockaköves úton, a temető San Marco néven ismert részébe. Fecskék repdestek a pálmák között, a jázminok erős illata ott lüktetett a déli forróságban. A menet elhaladt Huelva leggazdagabb spanyol családjainak impozáns mauzóleumai és vaskerítésekkel övezett márványsírjai mellett. Itt nyugodott Huelva leghíresebb fia, Miguel Biez, „El Litri”, az 1929-ben véres halált halt híres torreádor, akinek hatalmas és hivalkodó sírboltján egy „fénybe öltözött” matadort ábrázoltak. Amint a gyászmenet közeledett a temető északnyugati csücske felé, a sírok mind kisebbé és szerényebbé váltak. A San Marco részben Huelva szegényei és átlagpolgárai temetkeztek. Haselden a legolcsóbb „ötödosztályú” temetést rendelte meg, ami koporsóval együtt összesen 250 pesetába került. A brit konzulátus örökre megváltotta a sírhelyet és annak gondozását. Nem Martin őrnagy került először a San Marco temetőfallal határos tizennégyes útjának ötvenhatos számú sírjába. 1938-ban egy Rosario Vilches nevű tízéves lányt temettek ide, akinek a szülei nem bírták tovább fizetni a sírhelyet, ezért két hónappal korábban a tetemet kihantolták és máshol temették el.

Fél egykor a koporsót leeresztették a sírgödörbe. A hivatalból jelen lévők közül egyedül Francis Haselden tudta, hogy az odabent fekvő férfi nem a tengeren halt meg, de még ő sem ismerte a teljes igazságot – hogy egy walesi baptista nyugszik a spanyol katolikus sírban, aki életében soha nem. viselt uniformist; akinek halála egyetlen élő rokonának sem tűnt fel, s akit végül hálás hazája temettetett el teljes katonai pompa mellett. Glyndwr Michael talán végső elkeseredésében, talán beszámíthatatlansága miatt, vagy talán véletlenül ölte meg magát, de a végzetes adag patkányméregnek köszönhetően ötszáz mérföldnyire jutott, egy másik országba és egy másik személyiséghez. Sírjára végül ez a felirat került: „Dulce et decorum est pro patria mori”, ami Horatius Ódáiból való. „Szép és magasztos halált halni ezért: haza!”, olvassuk, s még ha nem is volt semmi szép vagy magasztos abban, ahogyan Glyndwr Michael meghalt, meg kell adni: Michael csakugyan az életét adta a hazájáért – ha az nem is nagyon hagyott neki más választást.

A tisztviselők beültek átforrósodott autóikba, a sírásók nekiláttak betemetni a sírt, a gyászolók leereszkedtek a domboldalon a város felé. Adolf Clauss elnézte őket, majd gyalogosan a német konzulátus felé vette az irányt. Nem írt be az emlékkönyvbe, és nem beszélt senkivel, a jelenléte mégsem maradt teljesen észrevétlen. A gyászolók közé tartozott egy semmitmondó öltözéket viselő, ártalmatlan küllemű, középkorú férfi is, akit a spanyolok a hivatalos delegáció tagjának, míg a hivatalos delegáció tagjai spanyolnak gondoltak. Don Gómez-Beare egy ciprusfa árnyékából figyelte, ahogy Adolf Clauss távozik, majd nesztelenül elősurrant és a nyomába eredt:

TIZENHATODIK FEJEZET.

Spanyol ösvények.

ADOLF CLAUSSNAK SOK MINDEN JÁRT AZ ESZÉBEN. Az aktatáska megszerzésére irányuló kísérletei mindeddig kudarcot vallottak. A spanyol haditengerészet még az együttműködés látszatát is kerülni igyekezett, de talán jobban hajlik erre, ha egy spanyol keresi fel. Ezért a csalódott német kém az indirekt megközelítés mellett döntött. A huelvai körzetben Santiago Garrigós alezredes vezette a spanyol félkatonai rendőrséget, a Guardia Civilt, és ő lelkesen fogadta a németek minden megvesztegetési kísérletét. Clauss arra utasította Garrigóst, hogy „tegyen meg minden szükséges lépést, ami által másolatot szerezhet az aktatáskában talált iratokról”. Garrigós lehetett kollaboráns, de gyáva is volt, és tudta: ha arra kéri Elvirát vagy Pascuel del Pobilt, hogy mutassa meg neki a dokumentumokat, azok rájönnek, hogy a németeknek dolgozik, és elzavarják.

„Bármennyire szívesen kedvében járt volna a németeknek, az alezredesben láthatóan nem volt elég mersz ahhoz, hogy megkörnyékezze a hadbírót”, és azt követelje, hogy nyissa fel a borítékokat. Valakit azonban sikerült meggyőznie a haditengerészeti irodán, hogy árulja el, mit találtak az aktatáskában. A listát meg is küldte Claussnak:

1. három brit hadműveleti jelentés

2. két terv

3. harminchárom fénykép

4. három levél Cunninghamnek, Eisenhover tábornoknak és Alexander tábornoknak címezve

Garrigós segítőkészen, bár feleslegesen még hozzátette: „Ez a három személy vezeti az észak-afrikai szövetséges csapatokat”. Clauss megtudta tehát, hogy a táska tartalma rendkívül érdekes. Mozgósítania kellett a nagyágyúkat. A fia újfent arra kérte apját, Ludwig Clauss német konzult, hogy környékezze meg „szívbéli jó barátját”, Joaquin Miranda Gonzálezt, Huelva kormányzóját és a tartományi Falange vezetőjét. Odaadó fasisztaként Miranda, „miként oly sok tiszttársa, mélységes ellenszenvet táplált a britek iránt, és kiváló kapcsolatot tartott fenn a német konzulátussal… Mindig a németeknek kedvezett, és kemény kézzel bánt a britekkel.” Miranda készséggel segített, és diszkréten érdeklődött a flottánál a levelekről, attól azonban ő is tartózkodott, hogy a levelek felbontását követelje.

„Ez az úriember – jelentette Hillgarth egyik ügynöke – nem mert másolatot kérni a hadbírótól a dokumentumokról.” Clauss egyre növekvő csalódottsággal és kíváncsisággal fogadta az újabb akadályt, miután addig kisebb vagyont költött e helybeli hivatalnokok megvesztegetésére. „Huelvában Don Adolfo képes megnyitni bármilyen ajtót”, tartották sokan, Elvira százados széfének ajtaja mégis szilárdan zárva maradt. Egy titkos brit iratokkal teli táska három teljes napja vesztegelt Huelvában, s mindeddig „se le nem másolták, de le nem fényképezték, csak a hadbíró irodájában látták és olvasták”. A három boríték, amelyben Clauss a legfontosabb hadititkokat sejtette, továbbra is bontatlan maradt.

Londonban Montagut és Cholmondeley-t hasonló csalódottsággal töltötte el, hogy az információ láthatóan célba ért, majd a spanyol haditengerészet idegesítően lojális kezébe került. Úgy döntöttek, ideje megkavarni a kását.

Alan Hillgarth kódolatlan táviratot küldött Londonba, amelyben jelentette, hogy Martin őrnagyot, a Királyi Tengerészgyalogság tisztjét nagy katonai pompa mellett végső nyugalomra helyezték.

„Örömmel mondhatom, hogy a katonai és haditengerészeti hatóságok illő módon képviseltették magukat, és rendkívüli módon együttérzők.” Két nappal a temetés után (a becslések szerint ennyi idő kellett, amíg Martin őrnagy halálhíre átszűrődött a brit katonai bürokrácián) a londoni Haditengerészeti Hírszerző Hivatal 04132-es számmal már egy kevésbé érdektelen táviratot küldött Hillgarthnak Madridba. Az üzenetet Szigorúan titkosnak jelölték meg, s miután a németeknek szánták, megfűszerezték a fokozódó nyugtalanság árulkodó jegyeivel: „A Martin őrnagy birtokában lévő iratok némelyike kiemelten fontos és titkos. Folyamodjon hivatalosan az iratokért, és személyesen nekem jelentsen, amint a kérdéses leveleket visszaszerezte. A leveleket személyes postával, a legrövidebb úton juttassa el Rushbrooke sorhajókapitánynak, –azokról nem készülhet másolat és nem kerülhetnek felbontásra sem. Ha nem kap vissza hivatalos leveleket, alaposan, de diszkréten járjon utána Huelvában és Madridban, hogy partra kerültek-e, és ha igen, mi történt velük.”

Ugyanebben az időben Montagu külön is üzenetet küldött Hillgarthnak, felhasználva ehhez a saját titkos rejtjelét, mint az egyetlen biztos módszert arra, hogy bizalmasan kommunikálhasson a kémektől hemzsegő Madriddal. „Hajtsa végre az utasításokat, amelyek szükségesek a megtévesztéshez, de az a kívánatos, hogy ne járjon sikerrel.” Az üzenet megerősítette, amit Hillgarth magától is tudott. A regényíróból lett haditengerészeti attasé külön fikciót alkotott Kühlenthal és a besúgói részére, ám ezt ezúttal a legnagyobb óvatossággal kellett csinálnia. A németek mostanra kiismerték a britek diplomáciai módszereit: ha egy titkokkal teli táska elveszik, a britek nem sietnek visszakövetelni, hiszen ezzel csak ráébresztenék a spanyolokat a fontosságára. Hillgarthnak egyszerű rutin érdeklődéssel kellett kezdenie, mielőtt fokozatosan hangot ad egyre növekvő aggodalmának. Az eljárás felért egy zsonglőrmutatvánnyal: az efféle megkereséseket „azon a szinten kellett tartani, ami nem kelti fel a spanyolok gyanakvását, hogy félünk a dokumentumok kiszivárgásától, de mégis egyértelművé termi, hogy félünk”.

Hillgarth továbbította a londoni üzenetet Haseldennek Huelvába, és arra utasította, folytasson „alapos, de diszkrét” nyomozást a fontos és titkos iratok hollétével kapcsolatban. Ugyanekkor odavetette az első morzsát a szóbeszédre éhes madridiaknak is. A háborús Spanyolországban az egyetlen mindenki által hozzáférhető árucikknek a pletyka számított: kémek kereskedtek vele, kormányszinteken terjedt, Francótól lefelé szinte mindenki élt vele. A szóbeszéd fizetőeszközzé vált. Sőt, hatalommá.

„Spanyolországban rendkívül könnyű pletykákat terjeszteni – írta Hillgarth. – Az ország él-hal a szóbeszédekért. Gyakran elég egy-egy klubban vagy kávézóban elejtett szó.” A pletyka elterjesztéséhez, írta Londonnak, nem kell mást tennie, mint „kiválasztani ismerősei körében a legmegrögzöttebb pletykásokat, és a kapcsolataikat figyelembe véve felhasználni őket”. Hillgarth csendben terjeszteni kezdte a hírt, hogy a britek titkos dokumentumokat keresnek Huelvában, miközben pontosan tudta; hogyan dagad és torzul a sztori, ahogy szájról szájra jár, mígnem reményei szerint eljut a németekhez is, akik ennek megfelelően cselekednek.

A brit haditengerészeti attasé a legkevésbé tolakodó módon megkörnyékezte Moreno ellentengernagyot, a haditengerészeti minisztert, akit kedvelt és „őszintén háborúellenesnek” gondolt A két férfi baráti kapcsolatot ápolt, noha barátságukat minden gátlás nélkül felhasználták egymás manipulálására. Egy korábbi alkalommal, emlékezett vissza Hillgarth, „sikerült elérnem a haditengerészeti miniszternél, hogy annyira sajnálja, amiért nem teljesíthette egy kérésemet, hogy végül mégis megtette, méghozzá jelentős személyes kockázatot vállalva ezzel, csak mert úgy érezte, cserbenhagyná egy barátját, ha nem tenné”. Egy spanyol kapcsolatán keresztül Hillgarth üzent a tengernagynak, és a segítségét kérte az aktatáska visszaszerzésében, miközben gondot fordított arra, hogy a felkérés szóban hangozzék el, semmi se kerüljön papírra. Moreno megbízható, jól tájékozott forrásnak – s szinte bizonyosan a milliós brit bankszámla első számú haszonélvezőjének – számított. Hillgarth ugyanakkor azt is tudta róla hogy bár jó barátja Nagy-Britanniának, és személy szerint neki is, közeli kapcsolatot tart fenn a német követséggel, és gyakran beszél a német nagykövettel, Hans-Heinrich Dieckboffal. Moreno ideális jelöltnek ígérkezett: mint a haditengerészet felügyeletét ellátó államminiszter, valószínűleg inkább előbb, mint utóbb látja a dokumentumokat, s nyilván mindent meg is tesz azért, hogy visszaszerezze őket Nagy-Britanniának – csak még előtte átjátssza őket a németeknek, de legalábbis hozzáférést enged nekik az iratokhoz, így biztosítva be mindkét oldal jóindulatát. Négy nappal Martin őrnagy temetése után Hillgarth titokban azt jelentette Londonnak, hogy „a haditengerészeti miniszter, aki semmit sem tudott az iratokról és személyes tárgyakról, előzetes jelentést kért” a hadiflotta déli hatóságaitól, és kérte, hogy tájékoztassák a fejleményekről. Hillgarth Moreno előtt nem utalt arra, hogy mi van a táskában, és gondosan vigyázott arra is, nehogy indokolatlanul nyugtalannak tűnjék.

Végezetül, Hillgarth mozgósította legmegbízhatóbb informátorát, az „Andros ügynök” fedőnevet viselő magas rangú spanyol tengerésztisztet, és arra kérte, hogy kövesse nyomon, mi történt a táskával és annak tartalmával. Az eredményekből ítélve Andros tökéletes helyzetben volt ennek elintézésére, ami megerősíti a gyanút, hogy ő lehetett a spanyol haditengerészeti hírszerzés főnöke. Az általa Hillgarthnak és az MI6-nek megküldött jelentés hihetetlenül részletes, már-már napi szinten beszámolt Martin őrnagy aktatáskájának sorsáról.

A Hillgarth által elterjesztett pletykák gyümölcsözőnek bizonyultak. Május 5-én Elvira százados, a rangidős huelvai tengerésztiszt arról tájékoztatta Haselden alkonzult, hogy elrendelte a halott hagyatékának átszállítását a felettesének San Femandóba, ahol intézkednek arról, hogy minden eljusson a madridi haditengerészeti minisztériumba. Ezt az információt a német alkonzullal, Adolf Clauss-szal is megosztotta. Haselden továbbította a hírt Hillgarth felé, aki a szokásos, lehallgatható csatornákon táviratot küldött Londonnak:

A huelvai alkonzul látta a holttestet. A boncolást elvégezték. Napokkal korábban fulladt a tengerbe. A temetésen katona-és tengerésztisztek is képviseltették magukat.

1. Tárca személyes levelekkel

2. Személyi igazolójegy

3. Igazolványok

4. Medál és feszület

5. Fekete bőr irattáska, lezárva és lánchoz kötve. Az előlapját felhajtva borítékok láthatók benne. Feltehetően erre utalt a 041321 [sz. táviratban].

Az alkonzul úgy tudja, mindent átvisznek C.-nek C.-be, Cádizba (aki sajnos németbarát). Rendes esetben eljutnak a Haditengerészeti Minisztériumba, és átadják nekem. Az alkonzulnak nincs (ismétlem: nincs) lehetősége a táska megszerzésére. Mindent megpróbálok, de félek, a túl nagy érdeklődés fokozná a hivatalos gyanút, amit máris sikerült felkelteni.

Montagu és Cholmondeley válaszüzenetében teret engedett némi pániknak. „Feltehetően titkos iratok vannak a fekete táskában. A legelső alkalommal tájékoztasson arról, hogy ez ért-e partot. Ha igen, azonnal vissza kell szerezni. Gondoskodjon arról is, hogy ne kerülhessen rossz kezekbe, ha később vetődne partra.” Ezzel egy időben, a „legtitkosabb különleges útvonalon” egy másik üzenetet is küldtek Hillgarthnak, amiben arra utasították, hogy tartsa fenn a zaklatott tisztviselő álcáját, akitől lehetetlent kérnek. „Másként indulatos üzeneteket kapna, hogy azonnal szerezze vissza a titkos dokumentumokat, és siettesse a spanyolokat. Úgy kell alakítani a tetteit, hogy elérje a kívánt eredményt és fenntartsa a normalitás látszatát.” Hillgarthnak nem kellettek rendezői instrukciók.

„Megértettem, és e szerint cselekedtem”, írta vissza.

Amíg Hillgarth a nyomasztó helyzetbe került kémet alakította, Adolf Claussnak a legkevésbé sem kellett megjátszania a kétségbeesést. A német kém üzenetet küldött az Abwehr madridi központjába, amint a holttestet felfedezték. Amikor tudomást szerzett arról, hogy egy brit dokumentumokat tartalmazó aktatáska is partra került, magabiztosan közölte Madriddal, hogy napokon belül másolatot szerez ennek tartalmáról. A London és Madrid közt repkedő üzeneteket a német lehallgatók természetesen elcsípték, így mostanra a madridi Abwehr is lázas izgalommal várta, hogy láthassa a titkos iratokat, amelyeket a britek oly nagy elánnal próbálnak visszaszerezni. Ám ami élete nagy lehetőségének tűnt, az lassan kezdett rémálommá válni az Abwehr huelvai embere számára. Clauss „megígérte, hogy másolatot szerez a dokumentumokról, de nem tudta betartani az ígéretét”. Gómez-Beare szintén Huelvában tartózkodott, ahol „diszkréten érdeklődött afelől, partra kerülte bármilyen táska vagy irat”. A gibraltári jelenlétéről minden bizonnyal tájékoztatták Clausst, amitől az csak még kétségbeesettebbé vált.

Andros ügynök jelentette: „Miután a helybéli ügynökök nem tudtak másolatot szerezni a dokumentumokról, amelyeknek a legnagyobb jelentőséget tulajdonították, az ügyet Madridba, vagy személyesen Leissnernek, vagy Kühlenthalnak utalták.” A becsvágyó Karl-Ench Kühlenthal természetesen megragadta az esélyt, hogy újabb tollal ékesítse kémbokrétáját.

Claussnak a hírneve forgott kockán, s tovább rontott a helyzetén, hogy kollégái és főnökei is beleütötték az orrukat a dolgába. Saját besúgói révén a portugáliai Abwehr megneszelte a történteket és felkínálta a segítségét. Clausst „Villareal de San Antonióba [Ayamonte közelében] hívták tanácskozásra”, megtárgyalni a kialakult helyzetet. Immár a német titkosszolgálat minden Ibériai-félszigeten tartózkodó egysége azokra az iratokra vadászott, amelyeket a britek hasonló igyekezettel próbáltak a kezükre játszani.

Clauss kitartott amellett, hogy spanyol kapcsolatain keresztül még mindig meg tudja szerezni a dokumentumokat. Utasította a szolgálatkész Santiago Garrigós ezredest, hogy haladéktalanul utazzon Sevillába, és lépjen kapcsolatba a Guardia Civil egy másik parancsnokával, Luis Canis őrnaggyal, akit Andros ügynök „rendkívül németbarát és a németek zsoldjában álló” tisztként írt le. Canis alighanem Clauss legfontosabb kapcsolata lehetett. „Ez a személy – jelentették Hillgarth kémei –, aki teljes német befolyás alatt áll, a sevillai parancsnok főhadiszállásán, s ily módon egész Andalúziában felel a kémelhárítási féladatokért.” Elméletben Canisnak a Spanyolország elleni kémtevékenységet kellett volna elhárítania, valójában azonban a német Abwehr alkalmazásában állt. Garrigós megismertette a helyzettel Canist, majd Clauss nevében utasította, hogy „hivatali pozícióját latba vetve tegyen meg minden tőle telhetőt a dokumentumok lemásolására”. A térség kémelhárításának fejeként Canis joggal mutatott érdeklődést minden olyan partra vetődött lelet iránt, ami hírszerzői értékkel bírhatott. Ki is választotta egyik fiatal kémelhárító tisztjét, akit elküldött San Fernandóba, ahol – immár a cádizi haditengerészeti hatóságok felügyelete alatt – Martin őrnagy személyes tárgyait őrizték. Canis, miközben „a lehető legnagyobb diszkrécióra intette”, arra is utasította beosztottját, hogy szagoljon körbe a főhadiszálláson, beszéljen az ottani parancsnokkal, és bármilyen rendelkezésre álló eszközzel szerezzen „pontos információt a dokumentumok tartalmáról”. Ez kis híján sikerült is. Valaki a cádizi tengerésztisztek közül beleegyezett, hogy lefényképezze az aktatáska tartalmát: a leveleket, a fényképeket és Hilary Saundersnek a Kommandó történetéről írt könyvének kefelenyomatait. Ez a személy ugyanakkor kereken megtagadta, hogy felnyissa a leveleket, „vagy mert félt, hogy a tengerészeti miniszter helytelenítené a pecsétek feltörését, vagy inkább csak nem rendelkezett kellő tapasztalattal azon a téren, hogy bontsa fel őket nyom nélkül”. Moreno tengernagyról tudni lehetett, hogy pártolja a briteket – ha kiderül, hogy valaki az ő megkérdezése nélkül felbontotta a leveleket, aligha hagyja szó nélkül. A cádizi parancsnok, mint kiderült, korántsem volt annyira németbarát, mint a britek hitték: megtagadta a levelek átadását így Canis tisztjének egy marokra való fényképpel kellett hazatérnie, ami nem képviselt semmilyen hírértéket. „Vagy a követ alacsony rangja miatt, vagy mert ez a személy túlzott diszkrécióval járt el, vagy mert ez rendhagyó eljárásnak számított a haditengerészetnél, azzal kellett visszatérnie Sevillába, hogy nem tudott megszerezni semmilyen információt, valamint a haditengerészeti hatóságok üzenetével, miszerint ha Sevilla parancsnoka bármire kíváncsi a dokumentumokkal kapcsolatban, keresse meg közvetlenül a madridi hadügyminisztériumot.” A megszégyenült és feldühödött Canis arra készült, hogy Cádizba utazik, és személyesen vonja felelősségre az ottaniakat, de már elkésett.

Moreno tengernagy, a haditengerészeti miniszter egyértelmű parancsot adott arra, hogy a táskát és tartalmát „felnyitás nélkül továbbítsák az Admiralitásnak, Madridba”, így azok egy törzstiszt védelmében máris útnak indultak a főváros felé. Adolf Clauss elmulasztotta megszerezni az iratokat Huelvában; az ügynöke, Luis Canis is kudarcot vallott Cádizban; így most Karl-Erich Kühlenthalra várt a feladat, hogy Madridban elorozza az aktatáska tartalmát – méghozzá sietve. Martin őrnagy személyes holmija már így is több mint egy hete volt spanyol védőőrizetben. A britek szemlátomást vissza akarták kapni; a spanyol hatóságoknak előbb vagy utóbb engedniük kellett, ha el akarták kerülni a diplomáciai csatározásokat – még ha a briteknek ez a legkevésbé sem állt érdekükben.

Londonban Johnnie Bevan helyzetjelentést küldött a vezérkari főnökségnek. Mindeddig, figyelmeztetett, „csak szórványos információ” érkezett. „A spanyolok május 1-jén felfedezték a Huelvánál partra vetődött Vagdalthúst… Úgy tűnik, bizonyos dokumentumokat a spanyolok elvettek tőle, és ezeket továbbították a madridi spanyol hatóságok felé.”

Montagu és Cholmondeley számára a lassú haladás minden bizonnyal aggasztó és gyötrelmes lehetett. Andros ügynök jelentése, amelyben leírta a németek erőfeszítéseit az iratok megszerzésére, csupán hetekkel később ért Londonba. Biztosan csak annyit lehetett tudni, hogy Martin őrnagy személyes tárgyai a haditengerészethez, a legkevésbé németbarát spanyol fegyvernemhez kerültek. Hillgarth gondosan elszórta az információmorzsákat, de vajon a németek fel is szedegették őket? A Bletchley Park-i kódfejtők átfésülték a huelvai, madridi és berlini Abwehr-állomásokat megjáró üzeneteket, de nem találtak semmit, ami arra utalt volna, hogy a németek tudnak a dokumentumok létezéséről, még kevésbé azok tartalmáról. Úgy tűnt, Vagdalthús utat talál a spanyol katonai bürokrácia útvesztőjében és visszakerül a britekhez anélkül, hogy a németek tudomást szereznének róla.

Az akció szervezői különféle módokon vezették le a feszültséget. Cholmondeley hosszú sétákat tett a St. James parkban, leszegett fejjel, gondolataiba temetkezve, avagy hosszú órákat töltött Queen’s Gate Mews-i garázsában, ahol egy felújításra váró Bentley-n pepecselt. Montagu ezalatt legfőképp bosszankodott: ingerlékennyé tette a rideg valóság, ami csökönyösen megtagadta, hogy az elvárásaihoz igazodjon. Miután az akció láthatóan megfeneklett, szüntelenül kesergett, jórészt apró semmiségek felett: „Itt izzadunk tizenegyen, ebben a túl apró és alacsony szobában, a gyakran áporodott levegőben, ahol sokszor mind az öt gépíró egyszerre dolgozik; elcsigázott és fejfájós vagyok már ezektől a körülményektől. Miután lemondtam sok szabadnapomról és vacsora után is bejöttem, sikerült lépést tartanom a legfontosabb feladatokkal, bár esténként rendszerint már túl fáradt vagyok bármihez, így vacsora után egyből lefekszem. Senkinek még csak fogalma sincs arról, mennyire túl vagyunk hajszolva.”

Alteregója, Bill Martin távozásával, immár újra az íróasztal mögött, Montagu magában tépelődött azon, hogy az általuk megálmodott szövevényes csel talán szörnyű és gyászos kudarcba fullad. A feszültség újra felszínre hozta szarkazmusát. Keserűen elmélázott azon, hogy az Abwehr tisztjei jobban értékelik a munkáját, mint a saját főnökei: a németek legalább pénzt és elismerést áldoznak – valós vagy vélt – kettős ügynökeikre, akik ő segítségével tevékenykednek. Félig tréfás hangú lemondását is megszövegezte: „Ezúton kérelmezem, hogy mentsenek fel az RNVR-nél végzett feladataim alól, ily módon lehetővé téve hogy szabadon csatlakozzam a német flottához. Döntésem oka az, hogy Canaris tengernagy láthatóan többre tartja a szolgálataimat, mint lordságotok. Előbbi az imént részesített különleges jutalomban és beleegyezett a béremelésbe. Aláírás: E. S. Montagu, bukott parancsnok, RNVR.” A levelet sosem küldte el. Montagu tudta, milyen kicsinyes gondolkodású („Mindig is önző seggfej voltam”), mégsem tehetett ellene. Cholmondeley az ötletek embere volt, aki megelégedett azzal, ha az elgondolásai valóra váltak, azok végkimenetele már nem annyira érdekelte, Montagu azonban megmaradt maximalistának és munkamániásnak. „Sosem tudtam félmunkát végezni – írta –, még ha így megállás nélkül dolgoznom is kellett.”

Õt leginkább az a tény nyugtalanította, hogy Észak-Afrika partjain ezrével vannak a szövetségesek katonái, akiknek a jövője attól a figyelemelterelő akciótól függ, ami kezdetben jó mókának tűnt, mostanra azonban valódi élet-halál kérdéssé vált. „Ha elvétettem valahol a Vagdalthús előkészítését és eltervezését – tűnődött el –, tönkrevághattam a Huskyt.”

A szorongását tekintélyes részben feloldotta volna, ha látja, milyen lázas jelenetek zajlanak az Abwehr madridi központjában, ahol Leissner, Kühlenthal és a többi német kém mind egyetlen feladatra összpontosította erőfeszítéseit: hogyan juthat be Martin őrnagy aktatáskájába. Egy héttel a temetés után a dokumentumok megérkeztek a madridi Admiralitásra és onnét egyenesen Moreno tengernagy kezébe – azután eltűnni látszottak a spanyol katonai bürokrácia útvesztőjében. A németek kétségbeesett kísérleteket tettek a megszerzésükre; a britek hasonlóképpen eltökélték magukat, hogy segítik őket ebben; már csak a céltalan, fontoskodó és a szélsőségekig kényelmes spanyol hivatali gépezet jelentett akadályt.

„A hivatalos eljárás mindig lassú”, figyelmeztetett Hillgarth. Ez esetben, úgy tűnt, teljesen megfeneklett.

Kühlenthal őrnagy gőzerővel próbálta kideríteni, hol lehetnek az iratok, és kit kell megvesztegetnie ahhoz, hogy megszerezze őket. Moreno tengernagy, úgy tűnt, személyesen vette át az aktatáskát, majd továbbította az Alto Estado Mayor, a legfelső vezérkar felé. Kühlenthal több magas rangú kapcsolata szolgált a legfelső vezérkarban, ám amikor megkérdezte őket, az Abwehrt „arról tájékoztatták, hogy nem vették át a dokumentumokat vagy azok másolatait, sőt ami azt illeti, nem is tudnak az ügyről”. A következő megálló a spanyol hadügyminisztérium volt, a válasz azonban itt sem változott. Az Abwehr ezután a Gestapóhoz fordult, amely állandó irodát tartott fenn Spanyolországban.

A spanyolországi Gestapo-főnököt arra kérték, lépjen kapcsolatba informátoraival az állambiztonsági apparátusnál, a DGS-nél (Dirección General de Seguridad), és állítsa rá őket az ügyre.

„Ezúttal is kudarcot vallottak, minthogy az ügyről senki sem tudott.” A csomaggal így utoljára vélhetően Moreno tengernagy került kapcsolatba, aki a cádizi „haditengerészeti parancsnokság egyik tisztjétől” vette át, hogy utána továbbadja – ki tudja, kinek. A németek „nem merték megkörnyékezni a haditengerészeti minisztériumot”, mert Moreno szinte biztosan értesítette volna a briteket a hajtóvadászatról.

A németek az egyik legmegbízhatóbb kémükhöz, Groizar századoshoz, a spanyol légierő tisztjéhez fordultak segítségért, aki Andros ügynök szavaival „lankadatlanul szolgálta a németeket” és a hadseregben széles körű kapcsolatrendszert épített ki. Groizar azt jelentette, hogy „hallott a partra vetődött holttestről és a dokumentumokról, és megígérte, hogy kapcsolatba lép a legfelső vezérkarral”. Úgy tűnik, Groizar valamilyen meg nem nevezett tisztségben a spanyol hírszerzésnek dolgozott, ily módon „sok kiváltságot és lehetőséget kapott rá, hogy utánajárjon bárminek ami érdekli”. A spanyol százados előbb a vezérkarnál tudakozódott, eredménytelenül; majd a DGS-hez fordult, de „nem tudott friss értesüléseket szerezni”; ezután kapcsolatba lépett „bizonyos magas rangú rendőrtisztekkel”, mindhiába. Groizar kutakodása nem hozott eredményt, ugyanakkor azzal, hogy megbökdösték a spanyol katonai hierarchia minden zugát, a németek további tápot adtak az eltűnt aktatáskával kapcsolatos spekulációknak, „Nagy érdeklődés éledt e dokumentumok iránt – jelentette később Andros. – Groizar olyannyira megbolygatta a dolgokat, hogy végül már Barron alezredes, az Állambiztonsági Igazgatóság főtitkára is kifejezte személyes érdeklődését.”

Ez lett a fordulópont. José López Barrón Cerruti ezredes Spanyolország legmagasabb rangú titkosrendőre volt, amellett hitbuzgó fasiszta és különösen kemény dió. Harcolt a spanyol önkéntesekből álló Kék Hadosztályban, amelyet Hitler csapatainak oldalán vetettek be az orosz fronton, most pedig Franco állambiztonsági hivatalát vezette a rá jellemző könyörtelenséggel és ravaszsággal. Az 1941-ben alakult és a falangisták ingének színéről elnevezett Kék Hadosztály testesítette meg a spanyol hadigépezet és a náci Németország legmagasabb szintű összefogását. Ha a Condor Légiót, amelyben Adolf Clauss és Kühlenthal is szolgált, Németország ajándékozta Francónak, akkor a Kék Hadosztályt Spanyolország ajándékozta Hitlernek. Egyetlen más semleges ország sem vett részt a háborúban egy egész hadosztállyal. Mintegy negyvenötezer spanyol jelentkezett önként, hogy a fasizmusért harcoljon, és Barrón az elsők közé tartozott. Miként a hadosztály valamennyi tagja, ő is személyesen Hitlerre esküdött fel. A Kék Hadosztály két teljes éven át borzalmas körülmények között harcolt a keleti fronton, és mintegy ötezer katonáját veszítette el. „El sem lehet képzelni náluk bátrabb bajtársakat”, jelentette ki Sepp Dietrich SS-tábornok. Magát Hitlert olyannyira megindította a hadosztály, hogy külön kitüntetést alapított tagjainak. Az egységet hivatalosan 1943-ban oszlatták fel, amikorra José Barrón már Franco állambiztonsági gépezetének feje lett. Habár Hillgarth is alkalmazott kémeket az állambiztonsági apparátusból, a DGS jellemző módon németbarát intézmény maradt. Barrón irányítása alatt a szervezet tevékenyen gyűjtötte az értesüléseket a németeknek, miközben elrendelte a tartományi kormányzóknál valamennyi spanyolországi zsidó összeírását. Barrón ezredes, a harcban edzett fasiszta veterán, egy egész titkosrendőrségre való németbarát kémet foglalkoztatott, s ha egyszer szagot fogott, már csak idő kérdése volt, mikor kerülnek elő és válnak a németek számára is hozzáférhetővé a dokumentumok.

A becsvágyó és üldözési mániás Karl-Erich Kühlenthal ezalatt kezdett kétségbeesni. Ugyanabba a helyzetbe került, mint amilyenbe korábban ő hozta Adolf Clausst: felülről egyre nagyobb nyomás nehezedett rá, hogy szállítsa a dokumentumokat, amelyeket képtelen volt megszerezni. Az illékony brit aktatáska híre mostanra elért a berlini felső vezetés köreibe, legfőképpen Wilhelm Canarishoz, az Abwehr fejéhez. Canaris jó viszonyban állt a spanyol kormánnyal már az első világháborúban is, amikor civil titkos ügynökként Spanyolországban élt, és haditengerészeti értesüléseket gyűjtött. Folyékonyan beszélt spanyolul, és szoros kapcsolatot ápolt a nacionalistákkal, beleértve magát Franco tábornokot és Martinez Campos hírszerző főnököt is. Szinte bizonyosan Kühlenthal, az Abwehr-főnök pártfogolja informálta Canarist a dokumentumok utáni mindeddig eredménytelen hajszáról, „abban a reményben, hogy Spanyolországba utazik, ahol szerinte megszerezhetik a másolatokat, miután ő jó barátságban áll számos magas rangú katonatiszttel, különösen Vigón tábornokkal, a légügyi miniszterrel és Asensio tábornokkal, a hadügyminiszterrel”. Juan Vigón – a legfelső vezérkar volt főnöke –a háború korai időszakában és Franco képviseletében személyesen tárgyalt még Hitlerrel is, míg a németeket teljes mellszélességgel támogató Carlos Asensio régóta azért lobbizott, hogy Spanyolország lépjen be a háborúba Hitler oldalán. Brit hírszerzői jelentések szerint „a németek megkeresést eszközöltek” mindkét tábornok irányában, ám végül a magas rangú katonatisztek és Canaris közbenjárása szükségtelenné vált.

Kilenc nappal azután, hogy Spanyolországba érkeztek, a hamisított levelek végül a németek ölében landoltak.

TIZENHETEDIK FEJEZET.

Kühlenthal nagy pillanata.

A BRIT TITKOSSZOLGÁLAT CSAK KÉT ÉVVEL KÉSŐBB tudta meg annak az embernek a nevét, aki átadta a Vagdalthús-iratokat a németeknek. 1945 áprilisában, miközben a nácik gyors ütemben vonultak vissza, a brit haditengerészeti hírszerzés, egy kommandós egysége (amelyet nem más állított fel, mint Ian Fleming) a Coburghoz közeli tambachi várban megszerezte a német haditengerészeti minisztérium teljes archívumát. Maga Fleming is Németországba utazott, hogy felügyelje az általa „vörös indiánoknak” nevezett egységet, és gondoskodjék arról, hogy a német iratok biztonságban Nagy-Britanniába jussanak. A dokumentumok közül számos a Vagdalthús hadműveletre vonatkozott, így az is, amely azonosította azt a spanyol vezérkari tisztet, aki átadta a kérdéses iratokat az Abwehrnek: Ramón Pardo Suárez alezredes volt, akit a németek „bejáratott kapcsolatokkal rendelkező spanyol vezérkari tiszt”-nek, s emellett olyan informátornak neveztek, „akivel hosszú ideje kapcsolatban állnak”. Wilhelm Leissner még évekkel később is fedezte Pardót, s csak „a vezérkarban ülő spanyol kapcsolatának” nevezte. Pardo fivére, José, Zaragoza és Madrid polgári kormányzójaként a Franco-rezsim vezető alakjának számított. Ramón Pardo a későbbiekben tábornok, Spanyol-Szahara kormányzója, végül pedig a spanyol egészségügyi hivatal főigazgatója lett.

Ramón Pardo nem önhatalmúlag cselekedett: a német iratok egyértelműen jelzik, hogy fentről kapott utasítást; még az is előfordulhat, hogy „különleges megbízás” alapján összekötő tisztként szolgált a vezérkar és a németek között. Andros ügynök utal rá, ha nem is jelenti ki egyértelműen, hogy a biztonsági főnök, Barrón ezredes hozta meg a döntést a dokumentumok kiszolgáltatásáról. Alighanem az ő ügynökei lehettek azok, akik sikeresen és szinte egyetlen árulkodó nyom nélkül kiemelték, majd visszahelyezték a borítékba zárt leveleket.

A britek később kiderítették, pontosan hogyan is hajtották végre a spanyolok ezt a kényes és korántsem könnyű feladatot. A leveleket gumival ragasztották le, majd ovális viaszpecsétekkel biztosították.

„Ezek a pecsétek tartották össze a borítékokat, miután a gumi feloldódott.” Ha alul és felül nyomást gyakoroltak a borítékra, a felsőnél nagyobb méretű alsó fület addig hajlíthatták, míg fel nem nyílt. A spanyolok ekkor egy vékony fém csipesszel benyúltak a résen, megragadták a levél alsó szélét, majd a még mindig nyirkos papírt hengeresen felcsavarták a csipeszre, hogy a szűk résen keresztül ily módon kihúzhassák Noha jellemzően fitymálva tekintettek más nemzetek hírszerzési módszereire, még a briteket is lenyűgözte a spanyol találékonyság. „A felcsavarás révén lehetővé vált, hogy az összes levelet sértetlen pecsét mellett szedjék ki a borítékból.”

A leveleket ezután hősugárzóval gondosan megszárogatták. Felesleges mondanunk: senkinek sem tűnt fel, amikor a mikroszkopikus szempilla kihullott a széthajtott levélpapírból. A spanyol hírszerzők szinte bizonyosan lemásolták a leveleket, még ha ezek a másolatok soha nem is kerültek elő. „A spanyolok ésszerű módon nem bajlódtak az Eisenhowernek szánt levél lefényképezésével, amely csak a közös hadműveletekről szóló brosúrával foglalkozott, és csupán tölteléknek kellett.” A másik két levelet ugyanakkor jelentőségéhez mérten kezelték.

Ezeket a leveleket a vezérkar részéről maga Pardo alezredes vitte át a német követségre és adta át személyesen Leissnernek, az Abwehr spanyolországi főnökének azzal a kikötéssel, hogy bármit is akar kezdeni velük, egy órája van rá. Leissner értett angolul, míg Kühlenthal folyékonyan beszélt és olvasott ezen a nyelven. A németek azonnal felismerték, hogy rendkívüli felfedezésre tettek szert, és ezt az érzést a levelek megszerzésének addigi nehézségei nyilván csak erősítették. „Kiemelkedően fontosnak tűntek a szememben”, emlékezett később Leissner, A levelek nem csupán a küszöbönálló szövetséges invázióra utaltak, amelyekre Görögországban és feltehetően Szardínián kerül sor, de egyértelműen fedőcélként azonosították Szicíliát.

„Alacsony, ősz hajú és madárszerűen eleven tekintetű férfiként”, Leissner „inkább keltette diplomata benyomását, mint hírszerző tisztét”. Noha 1943-ra az agresszívan terjeszkedő Kühlenthal háttérbe szorította, korántsem volt ostoba: a dokumentumok valamiért már az első, felületes olvasásra furcsának tűntek neki. „A levelek megemlítették a »Husky« hadműveleti nevet. Ez megragadt bennem, mert számomra veszélyes dolognak tűnt, hogy ugyanabban a levélben használják, amelyben a lehetséges célpontokat kitárgyalják.” Óvakodott attól is, hogy egyetlen levél alapján szilárd következtetéseket vonjon le, és úgy vélte, „a stratégiai megfontolások nem elég nyilvánvalóak ahhoz, hogy egy végleges célpontra utaljanak a Földközi-tenger északi partvidékén… A végleges döntést láthatóan Alexander tábornokra hagyták.” Kühlenthal ezzel szemben, a rá jellemző buzgósággal és hiszékenységgel, nem támasztott efféle kételyeket. Ahogyan éveken át „vezette” a Garbo-hálózatot anélkül, hogy megkérdőjelezte volna annak szavahihetőségét, ezúttal is azonnal és feltétel nélkül hitt a Vagdalthús-levelekben.

A német kémek gyorsan reagáltak, hiszen a dokumentumokat egy órán belül vissza kellett szolgáltatni. „Levittem őket a német nagykövetség alagsorába – emlékezett később Leissner –, és ott a fotográfusommal lefényképeztettem őket. Munka közben még ott is álltam mellette, hogy ne olvashassa el a dokumentumokat.” Leissner ezután tájékoztatta a felfedezésről Dieckhoffot, a spanyolországi német nagykövetet, és leírta neki a levelek tartalmát is.

Az eredeti levelek eközben visszakerültek Pardo alezredeshez, aki Kühlenthal társaságában visszavitte a vezérkari központba. A német kém megfigyelte, ahogyan a spanyol szakértők visszacsempészik a leveleket a borítékokba, fordított sorrendben elvégezve a kinyerésükhöz használt műveleteket. Egy nyirkos levelet nem könnyű ezzel a módszerrel kiemelni a borítékból, de még ennél is nehezebb visszahelyezni anélkül, hogy meggyűlnék a papírost, árulkodó nyomokat hagynának vagy feltörnék a pecsétet. A munkát végző spanyol kém kivételesen ügyes lehetett, mert szemre „semmilyen nyom nem maradt”, ami arra utalt volna, hogy a levelek valaha is elhagyták a borítékot. Ezt követően huszonnégy órán át sós vízben áztatták őket, hogy visszanyerjék eredeti nyirkosságukat; végezetül a borítékokat és a brosúra kefelenyomatait visszahelyezték az aktatáskába, amelyet visszazártak és a spanyol haditengerészeti minisztériumba vittek, Martin őrnagy tárcájával és egyéb személyes tárgyaival egyetemben, A teljes folyamat – a levelek felnyitása és a németeknek való átjátszása, lemásolása és visszazárása, majd az eredeti helyzet visszaállítása – két napnál is kevesebb időt vett igénybe. S mielőtt még a dokumentumok visszakerültek volna a spanyol kezekbe, a másolatok máris útnak indultak Berlin felé.

A spanyolországi Abwehr főnökeként Leissner vette át a leveleket, mégis Karl-Erich Kühlenthal volt az, aki diadalmasan Németországba repült velük. A lemásolt dokumentumokat túlságosan titkosnak és fontosnak ítélték ahhoz, hogy rádióüzenet vagy távirat útján továbbítsák. Amint Leissner utóbb megjegyezte: az a döntés, hogy személyesen Kühlenthalt választották, azt jelezte, „mekkora jelentőséget tulajdonítanak nekik”. Úgy tűnik, Berlin már értesült az elfogott levelekről, és a madridi állomás csodagyerekét kérte fel, hogy személyesen szállítsa le őket. Ő és kizárólag csak ő tálalhatta a főnökségnek ezt a páratlan hírszerzői fogást, amelynek hitelessége, miután Kühlenthaltól származott, még valószínűbbnek tűnt. Brit szempontból nem is alakulhatott volna jobban a helyzet. Egy értesülés hitelessége sokszor nem is belső értékein múlik, hanem azon, hogy ki fedezi fel és adja tovább. A tálalás kiemelten fontos, a britek pedig elmondhatták, hogy Martin őrnagy iratai a lehető legjobb kezekbe kerültek. Pardo alezredest, a vezérkar tisztjét a németek újra kikérdezték, hogy részletekbe menően megismerjék a holttest és a titkok felfedezésének körülményeit. Mindezeket az adatokat valamivel később „A Huelvánál felfedezett, vízbe fulladt brit futár” címet viselő hosszú jelentésben foglalták össze:

1943. május 10-én az összekötő tiszttel folytatott beszélgetés az alábbi kérdéseket tisztázta:

1. A futár egy közönséges aktatáskát szorongatott a kezében, amely az alábbi dokumentumokat tartalmazta:

a) Egy szokványos fehér papírlap, amely borítóként szolgált az Alexander tábornoknak és Cunningham tengernagynak küldött levelekhez. Ezen a fehér lapon nem tüntettek fel címzést.

A külön borítékba zárt levelek tartalmazták a szokásos fejlécet és a címzettnek szóló személyes címzést, és vélhetően a küldő saját pecsétjével zárták le őket (pecsétgyűrűvel). A pecsétek sértetlenek voltak.

Maguk a levelek, amelyeket már visszahelyeztettem az eredeti borítékokba, jó állapotban vannak. Lemásolás céljára a spanyolok hősugárzóval megszárították, majd ezt követően 24 órára sós vízbe áztatták, ami nélkül az állapotuk kétségkívül megváltozott volna.

b) Az aktatáskában volt még annak a Közös Hadműveleti Parancsnokságról szóló brosúrának a kefelevonata is, amelyre Mountbatten 1943. április 22-én kelt levelében hivatkozott, valamint a levélben említett fényképek is. A kefelevonat kiváló állapotban van, a fényképek azonban teljesen tönkrementek.

2. Emellett a futár a mellényzsebében, egy levéltartóban hordozta személyes iratait, közöttük fényképes katonai iratait. (Ezek az iratok a Mountbatten április 22-i levelében hivatkozott Martin őrnagyot azonosítják.) Volt még egy levél Martin őrnagy menyasszonyától és egy másik az apjától, továbbá egy londoni mulató április 27-én kelt számlája. Martin őrnagy ennek megfelelően április 28-án délelőtt hagyta el Londont, és ugyanaznap délután repülőgép-balesetet szenvedett Huelva térségében.

3. A brit konzul jelen volt a felfedezésnél, és mindent tud róla. Azzal az ürüggyel, hogy bármit találtak a holttestnél, beleértve az összes dokumentumot is, ki kell szolgáltatni az érintett spanyol hatóságoknak, felkészültünk a kérelmekre, amelyekben a brit konzul feltehetően követelni fogja a dokumentumok azonnali átadását. A lemásolást követően valamennyi dokumentumot eredeti állapotába állították vissza, hogy még én sem kételkednék az érintetlenségükben, és kétségkívül azt a benyomást keltik majd, hogy nem lettek felbontva. Néhány napon belül a spanyol külügyminisztérium útján visszaszolgáltatják őket a briteknek.

A spanyol vezérkar már megkezdte a vizsgálatot annak kiderítésére, hogy mi történt a pilótával, aki feltehetően megsebesült a balesetben, és akit kihallgat más utasokról.

A jelentést ugyan nem írták alá, de a hetvenkedő „még én sem kételkednék az érintetlenségükben” kitétel Kühlenthalra utal akárcsak azok a hibák és túlzások, amelyek teljesen egybeforrtak a személyiségével. Kühlenthal arra utal, hogy a pilótát megtalálták és kihallgatták; azt állította, hogy személyesen felügyelte a levelek visszahelyezését, miközben legfeljebb megfigyelőként lehetett jelen; a szabványos hivatali pecsét esetében is személyes pecsétgyűrűről beszélt; nem tett említést a biztonsági láncról, ehelyett azzal a melodrámai (és pontatlan) részlettel gazdagította a történetet, hogy a holttest a kezében szorongatta az aktatáskát. A színházjegyek szelvényeit egy mulató számlájának tulajdonítani igazán nem nehéz, de a dátumot félreolvasni annál inkább – márpedig itt április 22. szerepelt, nem pedig április 27. A holttestet április 30-án fedezték fel, így Kühlenthal jelentésének értelmében a tetem legfeljebb három napot töltött a vízben, ami teljesen ellentmondott a bomlás mértékének és a halál beálltát nyolc nappal korábbra tévő halottkémjelentésnek.

A Bletchley Park elfogott egy üzenetet, miszerint Kühlenthal „sietve elhagyta Madridot, és Berlinbe utazott, hogy utóbbi kérésére konzultáljon Von Dewitz főhadnaggyal, a KO [Abwehr] spanyolországi jelentésének kiértékelőjével a Luftwaffenführungsstabnál”. Kühlenthal bejelentkezett a berlini Adlon Hotelbe, ahonnét vélhetően egyenesen a város déli részében található Abwehr-központba sietett. Május 9-én itt tárta büszkén főnökei elé hírszerzői pályafutásának legfényesebb eredményét.

Furcsamód Kühlenthal sietős berlini utazásának jelentőségét a britek nem ismerték fel azonnal. Az elfogott üzenetet véletlenül korábbra keltezték, vagy csak túl későn fejtették meg, és a Kühlenthal MI5 aktáiban szereplő dátumok is ellentmondásosak. Montagu és Cholmondeley ily módon nem értesült arról, hogy Kühlenthal sebtében Németországba repült; amennyire tudhatták, a dokumentumok továbbra is a barokkosan túlbonyolított spanyol bürokrácia útvesztőiben vesztegeltek.

Május 11-én Alfonso Arriago Adam tengernagy, a spanyol haditengerészet vezérkari főnöke megérkezett a brit nagykövetségre egy fekete aktatáskával és egy kitömött borítékkal, s találkozót kért a haditengerészeti attasétól, Alan Hillgarthtól. A spanyol tiszt elmondta, hogy a spanyol haditengerészeti miniszter, Moreno ellentengernagy jelenleg Valenciában tartózkodik, ezért őt bízta meg azzal, hogy személyesen adjon át Hillgarthnak „minden személyes tárgyat és iratot”, amit a halott brit tisztnél találtak. „Minden itt van”, tette hozzá Arriago tengernagy sokatmondó pillantással. A kulcsot levették Martin őrnagy kulcstartójáról és az aktatáska zárjába illesztették, amit nem is zártak vissza. „A viselkedése nyilvánvalóvá tette, hogy a haditengerészeti vezérkari főnök tud egy s mást a tartalmáról – írta Hillgarth. – Miközben kifejeztem hálámat, egyszerre mutattam megkönnyebbülést és aggodalmat. Sem ő, sem én nem adtuk jelét, hogy tovább akarnánk tárgyalni a kérdésről.” Miután átnyújtotta a borítékot is, benne a tárcával és egyéb tételekkel, a spanyol tengernagy feszesen szalutált, majd távozott.

Hillgarth bezárta az ajtót, azután óvatosan felnyitotta a táskát és belekémlelt. Most először látta azokat a tárgyi leleteket, amelyeket oly kemény munkával igyekezett a németek kezére játszani. Szigorú utasítást kapott arra nézve, hogy ne nyissa fel a leveleket vagy rendezze át bármi módon a tartalmukat, mivel Londonban mikroszkópos vizsgálatnak kellett alávetni. A spanyolok nem titkolták, hogy kinyitották a táskát. „A táska tartalmát egyértelműen átvizsgálták, bár némelyik dokumentum a tengervíztől szorosan egymáshoz ragadt”, jelentette Hillgarth Londonnak. Papírba burkolta a táskát és a személyes holmikat, megcímezte a csomagot Ewen Montagunak, a Haditengerészeti Hírszerző Hivatalba, a Whitehallba, majd táviratot küldött, amelyben jelezte, hogy lepecsételt diplomáciai csomagban mindent továbbít az első Londonba induló repülőjárattal, amely május 14-én száll fel Madridból. Hillgarth nem kétellte, hogy a spanyol haditengerészet vezérkari főnöke tudja, mi van az aktatáskában, de hozzátette: „Bár nem hinném, hogy a tudását megosztaná az ellenséggel, nyilvánvalóan sokan mások is rajta vannak az ügyön. Legalábbis igencsak valószínű, hogy értesítették róla az ellenséget. És bizonyosan készültek róla jegyzetek vagy fotókópiák.” Hillgarth engedélyt kért arra, hogy megbízhassa az SIS-állomás vezetőjét, próbálja kideríteni, kiknek a kezén mentek át a dokumentumok. „Ha egyetértenek, megkérem 23000-et hogy a forrásai révén tudakolja meg, vajon a németek megszerezték-e őket, amennyiben eljutottak az egyesített vezérkarhoz (amint az szinte bizonyos).” A levelek természetesen a vezérkartól kerültek vissza a haditengerészethez.

Amióta kiderült, hogy a holttest partot ért, Hillgarth távirata élesztette fel elsőként a reményt, még ha abból nem is derült ki egyértelműen, hogy a németek megszerezték-e a dokumentumokat – s még kevésbé, hogy elhitték-e, ami bennük állt.

A brit oldalon senki sem tudhatta, de mire a levelek visszakerültek a britek kezébe, a németek már legkevesebb negyvennyolc órája vizsgálták őket. 1943. május 9-én az Abwehr továbbította a leveleket a német főparancsnokságra, akkor még azzal a kitétellel, hogy „a jelentés valódiságát lehetségesnek ítéli”, ám, ez az óvatosság gyorsan elpárolgott. A levelek hitelességének megállapítása a német katonai hírszerzés sarokkövére, a német hadsereg főparancsnokságának hírszerző részlegére, a Fremde Heere Westre (FHW) hárult. A Berlintől délre, Zossenben kialakított kétszintes bunkerben ténykedő FHW fogadott és értékelt minden olyan hírszerzői értesülést, ami a szövetségesek háborús erőfeszítéseihez kötődött. Az egységet a vezérkar hivatásos risztjei irányították, de a csapatban éppúgy akadtak tartalékosok, újságírók, üzletemberek és bankárok is, akik felül tudtak emelkedni a berögzült katonai gondolkodásmódon. Az FHW-nál minden hírszerzői adatot alapos vizsgálatnak és elemzésnek vetettek alá: Abwehr-jelentéseket és elfogott üzeneteket, kihallgatási jegyzőkönyveket, felderítési adatokat és megszerzett dokumentumokat egyaránt. Az FHW hosszú távú elemzéseket készített az ellenség terveiről; minden két hétben részletesen felmérte a szövetségesek haderőit, diszlokációjukat és hadrendjüket. Ezek a szigorúan titkos dokumentumok nemcsak Hitlerhez és a Wilhelm Keitel irányítása alatt álló Oberkommando der Wehrmachthoz (OKW), a fegyveres erők főparancsnokságához jutottak el, de a német harctéri parancsnokokhoz is. A szövetségesek haderőivel és szándékaival kapcsolatos napi helyzetjelentéseket közvetlenül a Führernek küldték el, miként a csapatmozgásokkal és ellenséges tevékenységgel kapcsolatos frissen szerzett hírszerzői értesüléseket is. Az FHW, mint a német hírszerzés elitje, a lehető legközvetlenebb módon befolyásolta Hitler döntéseit.

A Führerre pedig igencsak ráfértek a jó hírek. Észak-Afrikában és a keleti fronton négy hónap leforgása alatt harctéri katonáinak egynyolcadát veszítette el. A szövetségesek bombázórajai darabokra tépték a német nagyvárosokat és iparvidékeket. Németország lassan elveszítette a víz alatti háborút is: májusban 47 tengeralattjáró (a márciusi veszteség háromszorosa) süllyedt el, miután a kódfejtők pontosan bemérték a „farkasfalkát”. Hitler mindezért a hadvezetést hibáztatta. „Torkig van a tábornokokkal – írta a naplójába Joseph Goebbels. – Az összes tábornok hazudik. Az összes tábornok hűtlen.” Hitlernek kellett valami, amiben hihetett, amivel közömbösíthette a tábornokok hazugságait, amivel újra megszilárdíthatta az önnön sebezhetetlenségébe vetett vakhitet. A német hírszerzés pedig a kedvére tett.

Az FHW-t az a báró Alexis von Roenne alezredes vezette, akinek családja egykor tekintélyes földbirtokkal rendelkezett Németország balti területén. Az alacsony, szemüveges arisztokrata korábban bankárként dolgozott, és még mindig bankár benyomását keltette: pedánsan aprólékos volt, sznob, vakbuzgó keresztény és csillogóan fényes elme. „Keret nélküli szemüvege és összeszorított ajka mögött olyan tiszta elme dolgozott, mint az üveg”, írta róla egy történész. Von Roenne önként jelentkezett a keleti frontra, ahol súlyos sebesülést szerzett, ezért áthelyezték a katonai hírszerzéshez, ahol viszont gyorsan emelkedett a ranglétrán. Saját hírszerzési módszereket fejlesztett ki: a többi között apró információtöredékekből kínos gonddal összeállította az ellenség képét, egy Feinbildet, aminek köszönhetően szinte misztikus hírnévnek örvendett, mint aki képes megjósolni a szövetségesek szándékait. Von Roenne tévedhetetlenségének mítosza ugyan jobbára nélkülözött minden alapot, ám ami a lényeg: Hitler feltétel nélkül hitt benne, és nagy becsben tartotta. Amikor 1943 tavaszán megürült az FHW vezetői széke, a Führer személyesen rendelte el az agyafúrt lett arisztokrata kinevezését: Von Roenne mindössze két hónapja vezette a német hadsereg nyugati hírszerző részlegét, amikor a Vagdalthús-levelek megérkeztek zosseni íróasztalára.

Montagu okkal feltételezte, hogy a németek mélységes gyanakvással és szőrszálhasogató alapossággal kezelnek majd egy efféle információt. A spanyolok a két kulcsfontosságú levelet adták át, a németek azonban megszerezték az aktatáskában, a tárcában és a halott zsebeiben fellelt tételek leltárát és leírását is. „A németek nagy gonddal tanulmányozták a levelek minden egyes frázisát, továbbá részletesen tájékozódtak Martin őrnagy személyiségéről is, amint a dokumentumok alapján kirajzolódott előttük.”

A dokumentumokkal kapcsolatos első teljes német hírszerzői értékelés május 11-én készült el, és ezt Von Roenne báró saját kezűleg írta alá. A jelentést az OKW Alfred Jodl tábornok parancsnoksága alatt álló hadműveleti főnökségének, a Wehrmachtführungsstabnak címezték, és az egyszerű „Az angol futár felfedezése” címmel látták el. Így kezdődött: „Egy angol futárnál, akinek holttestét a spanyol partoknál találták meg, három levél volt magas rangú brit tisztektől a szövetségesek észak-afrikai parancsnokainak címezve… Ezek alapjául az 1943. április 22-én meghozott döntések állnak, amelyek a tunéziai háború lezárását követően a földközi-tengeri hadszíntéren alkalmazott angol–amerikai hadviselési stratégiára vonatkoznak.” Martin őrnagyot a jelentés „a partraszálló hadműveletek tapasztalt specialistájának” nevezte.

Von Roenne a továbbiakban pontról pontra részletezte a Montagu és Cholmondeley által kidolgozott dezinformációt: „Nagyarányú partraszállási hadműveleteket terveznek a Földközi-tenger nyugati és keleti térségében egyaránt. A Földközi-tenger keleti térségében tervezett hadművelet Wilson tábornok parancsnokságával a Kalamata körüli partvidéken és az Araxosz-foktól délre húzódó partszakaszon várható. A peloponnészoszi partraszállás fedőneve »Husky«… A Földközi-tenger nyugati térségében végrehajtandó hadműveletet Alexander tábornok vezeti, ám ennek célját nem nevezik meg.” Von Roenne figyelmét ugyanakkor nem kerülte el a szardíniás utalás. „E levél egy kedélyes megjegyzése Szardíniára utal – írta. – Ennek a hadműveletnek a fedőneve »Brimstone«”. A Szardínia elleni támadás bizonyosan „egy kisebb »kommandós akció« lesz, minthogy Mountbatten utasítja Martin őrnagyot, hogy a hadművelet után térjen vissza. Ez is inkább utal egy sziget elfoglalására, semmint nagyobb hadmozdulatra… Ez mindenképpen Szardínia mellett szól.”

Ennél is fontosabb, hogy Von Roenne továbbította a hírt, miszerint Szicília nem valóságos célpontja a szövetségeseknek, csupán figyelemelterelés: „A tervezett »Brimstone« fedőhadművelet célpontja Szicília.” Ez a hazugság az elkövetkező hónapokban menthetetlenül rögzült a német stratégák fejében: a támadásokra keletről, Görögország felől, vagy nyugatról, minden valószínűség szerint Szardíniánál lehet számítani, tehát minden előkészületet, ami egy Szicília elleni támadásra utal, nyugodtan elkönyvelhetnek megtévesztésként. Az egyetlen bizonytalan tényező, figyelmeztetett Von Roenne, az időzítés. Ha a Nye levelében azonosított két haderőt – a Kalamatát támadó 56. gyalogosokat és az Araxosz-fokot megcélzó 5. gyalogos hadosztályt – nem teljes létszámban vetik be, akkor „a hadművelet azonnal elkezdődhet”, tehát az offenzívára bármelyik pillanatban számítani lehet. Ugyanakkor, jegyezte meg Von Roenne, az 56. hadosztály két dandárja „még harcol” Enfidaville-nél. Ha a teljes hadosztályt be akarják vetni, ezeknek a csapatoknak „pihenniük kell, mielőtt harcba indulnak. Ez a lehetőség, mely szükségessé tesz némi időbeli elcsúszást a hadművelet megindítása előtt, a levelek formájából ítélve igencsak valószínű”. Von Roenne szakértő becslése szerint Németországnak a támadás előtt maradt „legalább két-három hete” a görög partok megerősítésére.

Ennyi idő alatt a britek megváltoztathatják a terveiket – amit bizonyára meg is tettek, ha hírét vették, hogy az információ a németek kezébe került. Von Roenne nem siklott el e tény fellett „A brit vezérkar tudomással bír arról, hogy a futár küldeményei spanyol kezekbe kerültek”, írta, de „a brit vezérkar arról talán nem tud, hogy ez a mi figyelmünket is felkeltette, miután az angol konzul jelen volt, amikor a spanyol hatóságok megvizsgálták a leveleket”. A leveleket visszatették a borítékokba és visszajuttatták a briteknek; a madridi Abwehr állomás egy magas rangú tisztje személyesen ellenőrizte a lezárt borítékokat, mielőtt kiadták Alan Hillgarthnak. A britek talán gyanakodtak, de semmi sem bizonyítja, hogy a leveleket elolvasták, nem hogy a németek kezére játszották és lemásolták volna. „Ennek okán remélhetjük, hogy a brit vezérkar továbbviszi a tervezett hadműveleteket, s ezzel lehetővé teszi az Abwehr nagy sikerét.” Annak érdekében, hogy a britek továbbra is biztonságban higgyék a titkukat, Von Roenne saját megtévesztő hadműveletet javasolt: semmi jelét nem szabad adniuk, hogy tartanának a Földközi-tenger nyugati és keleti részén egyidejűleg bekövetkező támadásoktól, ehelyett „olyan félrevezető akciókat kell kezdeni, amelyek azt sugallják az ellenségnek, hogy a tengelyhatalmak egyre növekvő aggodalommal tekintenek Szicíliára”. Vagyis a németeknek úgy kell tenniük, mintha megerősítenék Szicíliát, miközben semmi ilyet nem tesznek.

Von Roenne egy biztonsági figyelmeztetéssel zárta sorait: „E felfedezés hírét a legnagyobb titokban kell tartani, hogy a lehető legkevesebben értesüljenek róla.” A báró helyzetelemzése sok szempontból érdekes. Felsorolja a figyelemelterelés valamennyi elemét, és azok hitelét, egy saját megtévesztő akcióval is nyomatékosítja, de talán mindennél árulkodóbb az a hátirat, amellyel a jelentést ellátta: „A felfedezés körülményei, továbbá az üzenetek formája és tartalma együttesen tökéletesen meggyőző bizonyítékként szolgálnak a levelek hitelességére.” A hadsereg első számú hírelemzője tehát kezdettől fogva elvetette, hogy bármi turpisság lehet a dologban.

Ami legalábbis furcsa. Az FHW elemzői rendszerint nem bíztak a közvetlenül az Abwehrtől érkező és mások által meg nem erősített értesülésekben; pontosan tudták, milyen szakszerűtlen és korrupt az Abwehr, ezért gyanakvással tekintettek felfedezéseire, „hacsak hitelesebb bizonyítékok meg nem erősítették”. Mégis úgy tűnik, hogy Von Roennét ezúttal cserbenhagyta természetes elővigyázatossága, pedig csak annyit tudott a holttest megtalálásáról, amennyit a madridi Abwehr állomás elmondott, márpedig az is csupán Adolf Clauss értesüléseit adta tovább. A jelentés a Pardóval május 10-én lefolytatott második beszélgetésről ekkor még nem érkezett meg Berlinbe; még nem végeztek további ellenőrzéseket, és nem vizsgálták meg a tetemet; az eredeti iratok is mindössze egy órán át lehettek a németek kezében, ami túl rövid idő a szakértői elemzéshez. Von Roenne mégis úgy döntött, hogy a dokumentumok kétségbevonhatatlanul eredetiek.

A megtévesztés is egyfajta csábítás. Szerelemben és háborúban, házasságtörésben és kémkedésben a félrevezetés csak akkor lehet sikeres, ha a megtévesztett fél bizonyos mértékig kész becsapni önmagát. A megcsalt kedves csakis a szerelem megnyilvánulásait látja, kizárva magát a hűtlenség bizonyítékait, lehetnek azok bármily nyilvánvalóak. Ez az ösztönös hajlandóság arra, hogy igaznak lássuk a hazugságot (az „ábrándozás”, ahogyan Godfrey tengernagy fogalmazott) számos formát ölthet: Adolf Clauss hinni akart a hamis dokumentumokban, mert a hírneve múlt ezen, Karl-Erich Kühlenthal, aki zsidóként élt az antiszemita gyilkosok között, minden neki tulajdonított hírszerzői eredménnyel nagyobb biztonságban érezhette magát. Von Roenne egészen más okból döntött úgy, hogy hisz a meghamisított leveleknek: gyűlölte Hitlert, szabotálni akarta a nácik háborús erőfeszítéseit, és abban a biztos tudatban, hogy ezzel is sietteti az elkerülhetetlen véget, készen állt hamis információval traktálni a főparancsnokságot.

Könnyen lehet, hogy báró Alexis von Roenne alezredes egyetlen pillanatig sem dőlt be a Vagdalthús hadműveletnek.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET.

Vagdalthús megemésztve.

ALEXIS VON ROENNE BÁRÓ a kívülálló szemében megtestesítette a tökéletes náci hírszerző tisztet: az első világháborúban a vérét ontotta a hazáért, és kiérdemelte a Vaskeresztet; mindenkor hű maradt az esküjéhez; és hírszerzői elemzéseivel a Führer magasztos céljait szolgálta. „Hitler feltétlenül bízott Von Roennében és a képességeiben, s úgy tűnik, személy szerint is kedvelte.” Az arisztokrata egykori bankár a hírneves Potsdami Ezredben szolgált, hadiakadémiára járt, és már a háború kirobbanásától tanújelét adta intellektuális értékeinek. 1939-ben neki kellett megjósolnia, hogy Nagy-Britannia és Franciaország beavatkozik-e, amennyiben Németország lerohanja Lengyelországot, ő pedig arra a következtetésre jutott, hogy „a nyugati szövetségesek tiltakozni fognak, a német támadás ellen, de nem folyamodnak katonai beavatkozáshoz”. Von Roenne tökéletesen ráhangolódott Hitler világhatalmi ábrándjaira, és pontosan azt mondta, „amit hallani akart”. „Hitlert lenyűgözte Von Roenne intuíciója, akárcsak előrejelzésének pontossága”, írja David Johnson történész. 1940-ben Von Roenne azt jósolta, hogy a Franciaország keleti határát védő Maginot-vonal megkerülhető, ily módon a németek sikeres offenzívát indíthatnak. Ezúttal is igaza lett. 1943 májusára Von Roenne, aki szemlátomást tévedhetetlenül olvasott a szövevényes hírszerzői adathalmazban, Hitler bizalmasává vált, ezzel pedig félelmetes felelősséget vett a vállára: „Rá hárult a feladat, hogy ellássa a főparancsnokságot a szükséges hírszerzői értesülésekkel…

Õ már nem mutogathatott senkire.”

A kollégái hűvös és távolságtartó emberként ismerték Von Roenne-t, „értelmes, de fellengzős személyiségnek, akivel lehetetlen összebarátkozni”. Von Roenne megközelíthetetlensége aligha véletlen, a céltudatos fasiszta funkcionáriusnak volt ugyanis egy másik oldala, amiről náci munkatársai éppúgy semmit sem tudtak, mint maga Hitler. Von Roenne a nácizmus titkos, de elkötelezett ellenségeként kettős életet élt: mélyen megvetette Hitlert és az őt körülvevő bitangokat; megmaradt régi vágású, katonás gondolkodású monarchistának, akiben mélyen gyökerezett a feudális tradíció és az a meggyőződés, hogy bizonyos emberek (miként ő maga)

„származásuk okán az emberiség egy magasabb kasztjához tartoznak”. Keresztényi lelkiismeretét is mélyen felháborította a Lengyelországban elszabadult rettenetes SS-terror. Csendben, mégis teljes meggyőződéssel a náci rezsim ellen fordult hát. 1943-tól szántszándékkal és következetesen túlbecsülte a szövetségesek erejét, túlértékelte a brit és amerikai hadseregek nagyságát, hogy ezáltal sikeresen vezesse félre Hitlert és a tábornokait. A motivációja jórészt máig tisztázatlan; talán egyszerűen csak kompenzálni akart, amiért a főnökei következetesen alábecsülték az ellenség erejét; talán csak le akarta nyűgözni őket. Miután fanatikusan ellenezte a bolsevizmust, amely az általa is képviselt osztályrendszer elpusztítására tört, a többi német antikommunistával együtt úgy is gondolkodhatott, hogy „ha Németország megadja magát a Nyugat elsöprő erejének, a szövetségesek segíteni fognak visszaverni a szovjeteket; a szövetséges erők felduzzasztásával talán ezt akarta elérni”. Az is lehet, hogy mint a rendszer belső ellenzékének sok más tagja, ő is csak azt akarta, hogy Németország minél előbb veszítse el a háborút, mert így elkerülhetővé válik a további vérontás, és Hitler meg a cimborái elveszítik a hatalmat. Akármi is legyen az oka, 1943-ra Von Roenne, akit a hírszerzés legnagyobb mágusának tartottak, tudatosan félrevezető értesüléseket adott tovább – egyenesen Hitlernek.

Von Roenne nagy pillanata csak később, az 1944-es normandiai partraszállás idején érkezett el. A D-nap előtt híven továbbított minden félrevezető információt, ami csak eljutott hozzá; a bizonyítékoktól függetlenül elfogadta az összes koholt katonai egység létezését – Nagy-Britannia erejét például negyvennégy hadosztályról egyenesen nyolcvankilencre fújta fel. Von Roenne tudatos támogatása nélkül a megtévesztő hírekből szőtt szövetséges háló már jóval a D-nap előtt szertefoszlott volna. Egy történész szavaival: „Ő úgy harcolt a náci hadigépezet ellen, hogy messze túlbecsülte az Angliában állomásozó szövetséges erők nagyságát, ily módon meggyőzte Hitlert és az OKW-t, hogy a támadás fő csapásiránya Calais-nél várható” – miközben pontosan tudnia kellett, hogy az offenzíva elsődleges célpontja Normandia. Azzal, hogy tudatosan hagyta magát félrevezetni, Von Roenne kulcsfontosságú szerepet játszott a háború végjátékában.

Von Roenne közvetlenül nem vett részt a kudarcba fulladt merényletben, amikor 1944 júliusában Claus von Stauffenberg Hitler életére tört, ugyanakkor szoros barátságban állt Stauffenberggel és a Schwarze Kapelle, a Fekete Zenekar többi összeesküvőjével; ez a kapcsolat pedig önmagában elég okot adott arra, hogy a Gestapo könyörtelen megtorló akciójában őt is elővegyék. Hitler kivételesen brutális bosszút állt. Egy hónappal a júliusi összeesküvés után Von Roennét letartóztatták, egy kirakatperben a „Népbíróság” elé állították és halálra ítélték. Saját védelmében Von Roenne mindössze annyit hozott fel, hogy a náci faji politika ellentétes a keresztény értékekkel. 1944. október 11-én a berlin-plötzenseei börtönben – miként a többi állítólagos összeesküvő esetében – kezét-lábát összekötözték, egy húskampóra akasztották, és hagyták gyötrelmes lassúsággal kiszenvedni. S ha ez a barbárság nem lenne elég, Hitler elrendelte, hogy a kivégzések némelyikét örök tanúságként vegyék filmre. Halála előtt Von Roenne igaz vértanúként írta meg utolsó, feleségének címzett levelét: „Nemsokára teljes nyugalommal és a megváltás bizonyosságával megtérek az Úrhoz.” Von Roenne kétségkívül segített a szövetségeseknek, ám ennek pontos indítéka vele együtt a sírba szállt. Csak annyit tudhatunk, hogy ha Kühlenthal tudatlanságból veszített a hírszerzők csatájában, Von Roenne nagyon is tudatosan tette ugyanezt.

1943 májusában még az a felvetés, hogy Von Roenne ezredes antifasiszta összeesküvőként alá akarja ásni Hitler uralmát, elképzelhetetlennek tűnt, sőt önmagában felért a hazaárulással. Az agyafúrt kis báró Hitler kedvenc hírelemzőjének számított, és ha ő kijelentette, hogy „a felfedezés körülményei tökéletesen meggyőző bizonyítékként; szolgálnak a levelek hitelességére”, akkor ezt minden bizonnyal Hitler is elhitte.

Abban a két hétben, míg a spanyolországi hírekre várakoztak, a 13-as irodában „feszült, ingerlékeny és türelmetlen” légkör uralkodott. Montagu egyre többet zsörtölődött, felpanaszolta még azt is, hogy „meg kell görnyednie minden szellőzőcső alatt, így szinte kúszva közelíti meg a 13-as irodát”. Ilyen nyomás mellett, mormolta maga elé, „az is meglepő, hogy a nők közül eddig csak öten kaptak ideg-összeroppanást.”

Május 12-én – ugyanazon a napon, amikor Hillgarth beszámolt az aktatáska visszaadásáról – Juliette Ponsonby, a 17M részleg titkárnője elugrott az Admirálitas távíróhelyiségébe, hogy begyűjtse a Bletchley Park legfrissebb üzeneteit. Montagu nekiállt átforgatni a vaskos iratköteget, majd hirtelen nagyot kurjantott, és akkorát csapott az asztalra, hogy a kávéscsészéje messze elrepült. Aznap reggel a britek elfogtak egy üzenetet Alfred Jodl tábornoktól, az OKW stratégiai és hadműveleti tervezésért felelős vezérkari főnökétől, amely szerint „a közeljövőben egy nagyszabású ellenséges offenzíva várható a Földközi-tenger keleti és nyugati térségében”. Az információ, amit a délen és délkeleten tartózkodó német parancsnokoknak, továbbá a haditengerészet vezérkarának hadműveleti osztályára és a légierő vezérkarának megküldtek, Jodl állítása szerint „egy teljességgel megbízhatónak tekintett forrásból” származott. Az üzenet kifejtette a görögországi partraszállás részleteit, ahogyan azok Nye levelében szerepeltek. Jodl maga láttamozta az üzenetet. „Merőben szokatlan, hogy egy hírszerzői jelentést a hadműveleti csatornákon továbbítsanak, vagy hogy egy ilyen magas rangú tiszt kezeskedjen a hitelességéért – írta Montagu, akinek a kezei között hasonló táviratok ezrei fordultak meg. – Amennyire vissza tudok emlékezni, ilyen szinte még sosem fordult elő.”

A 2571-es „Szigorúan bizalmas forrású” (MSS) üzenet megérkezésével egy csapásra megváltozott a hangulat az Admiralitás alagsorában. „Mindenki ugrándozni kezdett. Teljesen felvillanyozódtunk”, emlékezett Pat Trehearne. A hölgyek összeölelkeztek. Az urak kezet ráztak. A csapda bezárult, a feszültség elpárolgott.

A Szardínia elleni nyugati támadással kapcsolatban nem csíptek el hasonló üzenetet, de a britek arra jutottak, hogy a nyugati hadszíntér német parancsnokait „szinte biztosan” értesítették „a levélben szereplő és arra a térségre vonatkozó részletekről”. Jodl üzenete csak előzetes volt; e perctől kitartóan gyűltek a bizonyítékok, amelyek mind azt mutatták, hogy „a németek megerősítik képzeletbeli inváziónk görögországi helyszíneit… ugyanakkor rendelkezésre álló erőiket Szardíniára vezénylik át.” Montagu szavaival élve „csodálatos napok” következtek.

Winston Churchill Washingtonban tartózkodott, a „Trident” fedőnevet viselő konferencián éppen Itália megszállásáról, Németország bombázásáról és a csendes-óceáni hadszíntérről tárgyalt Roosevelttel. Azonnal táviratot küldtek a miniszterelnöknek is, akinek kódolt formában jelentették, hogy a Vagdalthús elérte „a megfelelő embereket, és minden arra utal, hogy bevált”.

Cholmondeley visszafogottan ünnepelt, miközben Montagu kitörő örömében levelezőlapot küldött Bill Jewellnek a Seraph fedélzetére:

„Örömmel értesíthetem arról, hogy az őrnagy megtalálta a helyét.” Irisnak is írt New Yorkba: „A péntek túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen. Csodálatos hírt kaptam arról, hogy sikert értünk el abban a munkában, amin dolgoztam (akkora sikert, hogy úgy érzem, valaminek muszáj közbejönnie).” Montagu szívéről hatalmas kő esett le, mégis elővigyázatos maradt, abban a tudatban, hogy a megtévesztés még csak a kezdeti szakaszában jár. A madridi Abwehr beugrott, s úgy tűnt, a berlini elemzőket is sikerült átverni. Az első üzenetek, írta Montagu, „azt bizonyították, hogy sikerült meggyőznünk őket. De vajon a tábornokokat is meggyőzzük?”

Feleslegesen aggodalmaskodott, mert Németországban szélsebesen terjedt a Vagdalthús-hazugság. Azon a napon, amikor Jodl táviratát elküldték a földközi-tengeri hadszíntér német parancsnokainak, Hans-Heinrich Dieckhoff madridi német nagykövet is táviratot küldött a külügyminisztériumnak Berlinbe:

„Az értesülések szerint, amelyeket nemrégen szereztünk egy teljesen megbízható forrásból, az angolok és amerikaiak az elkövetkező két hétben nagy támadást terveznek Dél-Európa ellen. Az a terv, amint informátorunk titkos angol dokumentumokból megállapította, hogy két figyelemelterelő támadást indítanak Szicília és a Dodekániszosz ellen, míg a valódi offenzíva két fő csapása Kréta és a Peloponnészosz ellen irányul majd.” Dieckhoff nyilvánvalóan nem ismerte Von Roenne helyzetelemzését, miután nem szólt Szardíniáról. Egy órával később újabb táviratot küldött, amiben közölte, hogy Francisco Gómez-Jordana y Souza spanyol külügyminiszter „szigorúan bizalmasan” tudatta vele: a szövetségesek támadására Görögországban és a Földközi-tenger nyugati térségében lehet számítani. A titok tehát eljutott a spanyol kormány legfelsőbb szintjéig, ahonnét kiszivárgott a németekhez.

„Jordana könyörgött, hogy ne említsem a nevét – jelentette Dieckhoff –, főként mert a későbbi értesüléseket is meg akarja osztani velem. Az információt teljességgel megbízhatónak ítélte, és kötelességének érezte, hogy továbbítsa.”

A Vagdalthús-levelek végezetül eljutottak igazi címzettjükhöz. Három héttel és háromezer mérfölddel utazásuk megkezdése után a hamisítványok annak az embernek az íróasztalán landoltak, akinek kezdettől szánták, s akinek a véleménye mindennél többet nyomott a latban.

Adolf Hitler eleinte kételkedett. Odafordult Eckhardt Christianhoz, a Luftwaffe vezérkari főnökéhez, és megjegyezte:

„Nem lehetséges, Christian, hogy ezt a holttestet szándékosan játszották a kezünkre?” Christian tábornok válaszát nem jegyezték fel, az viszont biztos, hogy május 12-ére, miután megkapta Von Roenne lelkes hangú jelentését, Hitler minden kételye szertefoszlott. Olyannyira, hogy a Führer aznap általános hadműveleti utasítást adott ki: „Az angolok és amerikaiak várható módon gyors egymásutánban folytatják földközi-tengeri hadműveleteiket. A következők vannak a legnagyobb veszélyben: a nyugati térségben Szardínia, Korzika és Szicília, a keleti térségben a Peloponnészosz és a Dodekániszosz. Az intézkedések Szardínia és a Peloponnészosz vonatkozásában abszolút elsőbbséget élveznek.” A parancs arra utalt, hogy a prioritási sorrend alapvetően megváltozott, hiszen, mint azt Montagu is megjegyezte, „az eredeti német helyzetértékelés szerint Szicíliát valószínűbben éri támadás, mint Szardíniát”. A németek fejében Szicília egyszeriben a Földközi-tenger legkevésbé védtelen szigetének számított, miközben a fókusz Görögországra és Szardíniára irányult”. Hitler elrendelte, hogy „a Földközi-tenger összes német parancsnoksága a lehető legnagyobb mértékben mozgósítsa erejét és eszközét; hogy a vélhetően rendelkezésre álló idő alatt megerősítse ezeknek a különösen veszélyeztetett helyeknek a védelmét”.

Washingtonban Roosevelt és Churchill ekkor már a háború következő, Husky hadművelet utáni fejezetéről tárgyalt. „Szicíliából merre induljunk?”, tette fel a kérdést az elnök. Az amerikaiak legszívesebben Nagy-Britanniában gyűjtötték volna össze az erőiket, hogy az első adandó alkalommal a Csatornán át támadjanak, míg Churchill és tanácsadói az Itáliai-félsziget elfoglalását favorizálták.

„Az előttünk álló fő feladat – érveltek a britek – Itália eliminálása”; ezzel Hitler rákényszerül, hogy máshonnét irányítsa át csapatait, ami a keleti és a nyugati fronton egyaránt gyengíti a pozícióját. Miután három napot töltött a Maryland hegyei között megbúvó elnöki nyaralóban (amely utóbb a Camp David nevet kapta), Churchill beszédet mondott a Kongresszus előtt: „A háború tele van rejtélyekkel és meglepetésekkel. Csakis céltudatossággal és kitartással, szívóssággal és állhatatossággal – aminek eddig is a jelét adtuk –, csak és kizárólag ezek által teljesíthetjük kötelességünket a világ jövője és az emberiség sorsa felé.” Az angol–amerikai konferencia azzal a megállapodással zárult, hogy Eisenhower tovább harcol Európa déli részén, míg a nagy Csatorna-átkelést a következő májusra halasztják. Addig is az első állomás: Szicília.

A találkozót követő sajtótájékoztatón Churchilltől megkérdezték:

„Mit gondol, mi járhat Hitler fejében?” Miután a nevetés elhalt, Churchill így felelt: „Féktelen étvágy. Mérhetetlen becsvágy – az egész világ!” Churchill ekkor már tudta, hogy Hitler agyának egyik szegletében egészen másfajta meggyőződés vert gyökeret: hogy az Észak-Afrikában állomásozó szövetséges hadseregek keleten Görögországot, nyugaton pedig Szardíniát veszik célba, miközben békén hagyják Szicíliát.

Miután a Vagdalthús hadművelet hatásai kezdtek körvonalazódni az elfogott német üzenetekben, Montagu felvetett egy biztonsági aggályt. Ha a beavatottakon kívül bárki látta a jelentéseket, amelyek „egy holttesttel együtt zsákmányolt dokumentumokat” említettek, óhatatlanul is felmerül a kérdés, miért ilyen módon szállították külföldre ezeket a titkos iratokat, fittyet hányva minden háborús előírásra. A Bletchley Parkot utasították, hogy az elfogott Vagdalthús-dokumentumokkal kapcsolatos minden üzenetet közvetlenül „C”-nek, az MI6 fejének és magának Montagunak továbbítsanak. „Ily módon intézkedések történhetnek, hogy figyelmeztessék a címzetteket vagy korlátozzák a terjesztés körét.”

Von Roenne úgy döntött, hitelesnek tekinti az iratokat, az elemzése pedig bejárta a teljes német hatalmi struktúrát, ha nem is győzött meg mindenkit. Percy Ernst Schramm őrnagy, aki az OKW hadinaplóját vezette, megemlékezett a magas rangú tisztek között zajló és a levelek valódiságát firtató heves vitákról: „Alaposan megtárgyaltuk a kérdést: »Valódi vagy sem? Talán mégis valódi? Korzika, Szardínia, Szicília, a Peloponnészosz?«” Május 13-án a zosseni FHW egyik szkeptikus tisztje (fedőneve „Erizo”) üzenetet küldött a madridi Abwehrnek, amelyben a dokumentumok felfedezésének további részleteit tudakolta. „A hírelemzési hivatal különleges jelentőséget tulajdonít annak, hogy részletesebben is megismerje az anyag előkerülésének körülményeit. Különösen az iránt érdeklődik, mikor került partra a holttest, illetve a feltételezések szerint mikor és hol került sor a balesetre, előkerült-e a géproncs, találtak-e további áldozatokat és a többi. Sürgős választ várunk, ha szükséges, távirat útján.”

A német elemzők napokat szántak arra, hogy tanulmányozzák a leveleket és az azokat kísérő jelentéseket. Miután részletesebben is meg akarták ismerni a felfedezés körülményeit, a szakértők figyelmét vélhetően nem kerülte el a tény, hogy a halottszemle alapján valószínűsített legalább nyolcnapos bomlás és Kühlenthal becslése, miszerint a baleset és a holttest előkerülése között legfeljebb három nap telhetett el, nehezen egyeztethető össze. Az FHW-t feltehetően az is érdekelte, miként szorongathatott egy nyolc naposan oszladozó hulla egy iratokkal teli aktatáskát még a partot érésekor is. És ha a gép a Földközi-tengerbe zuhant, hová lettek a roncsai? A táviratot az FHW részéről egy telefonhívás is követte, amelyben még további részleteket követelt.

A madridi Abwehr némi bosszúsággal válaszolta, hogy négy nappal korábban már a spanyol vezérkar is részletes jelentést kért tőlük a felfedezéssel kapcsolatban. „Utóbbi haladéktalanul a helyszínre küldött egy tisztet. A tiszt vizsgálatának eredménye részleteiben némileg eltér a vezérkar által eredetileg ismertetett tényektől. A részletes jelentés 15/5 este érkezik Tempelhofra [Berlin repülőterére]. Küldjenek érte!”

Kühlenthal nyilvánvalóan érzékelte Berlin kétkedését, és ahogy feszültség hatására mindig tette, fedezte magát és áttolta a felelősséget másra: „Pardo alezds. május 10-én azt hangsúlyozta, hogy fenntartások nélkül a teljes történetet a tudomásunkra hozta, most mégis úgy tűnik, hogy nem ez történt.” A spanyol tiszt, akit a vezérkar Huelvába küldött, hogy derítse fel a holttest és az iratok előkerülésének körülményeit, mostanra visszatért Madridba. „A vizsgálat eredményét ma reggel Pardo alezds. parancsnokának jelenlétében ismertették velünk.”

A spanyol vizsgálótiszt remek munkát végzett: kikérdezte a sztori valamennyi fontosabb szereplőjét, beleértve a halászokat, a kikötői hatóságokat és a patológusokat is, így szóbeli jelentése számos új részletet feltárt, és régi részletet módosított. „Ellentétben Pardo alezredes eredeti állításával, miszerint a holttest a kezében szorongatta a táskát, úgy tűnik, hogy a fent említett táskát egy szíj segítségével a tetem derekához erősítették. Az aktatáska egy kampóval kapcsolódott ehhez a szíjhoz.” Az új jelentés, amit a spanyolországi Abwehr-központból Von Roenne ezredesnek és az Abwehr főnökeinek is megküldtek, pontosan leírta, milyen utat jártak be a dokumentumok Spanyolországban, Huelvából Cádizon át Madridig, mielőtt Moreno tengernagy kezébe kerültek, „Ő [a haditengerészeti miniszter] adta át az egész kollekciót – a futár aktatáskáját, a mellényzsebében talált iratokkal együtt – az A.E.M.- nek [Alto Estado Mayornak, a spanyol vezérkarnak], ahol felnyitották, lemásolták és újra lepecsételték, majd visszaadták neki. Ezután mindent továbbított a madridi brit haditengerészeti attasénak.” A brit futárt szállító repülőgép, úgy tűnt, nyom nélkül elveszett a tengerben, legalábbis Adolf Clauss és huelvai ügynökei nem találták nyomát. „A Martin őrnagy repülőgépének maradványai és e gép további utasainak holtteste utáni kutatás sikertelenül zárult.” Kühlenthal ezúttal is talált magának mentséget: „A halászok szerint abban a térségben, ahol a holttest előkerült, erősek az áramlások, így a többi holttest a gép roncsaival együtt talán egészen más helyeken bukkan majd fel.”

Azt már nem lehetett ilyen könnyen kimagyarázni, hogyan bomolhatott ennyit a holttest ilyen rövid idő alatt, Kühlenthal azonban készen állt a kihívásra:

A holttest orvosi vizsgálatakor nem találtak szemmel látható sebeket, sem olyan nyomokat, amelyeket ütés vagy szúrás okozhat. A vizsgálati eredmények alapján a halál fulladás miatt (a tengervíz lenyelése által) következett be. A holttest angol mintájú mentőövet viselt, és az előrehaladott bomlás állapotában volt. Az orvosi szakvélemény szerint öt-nyolc napja lehetett a vízben. Ez ellentmond annak, hogy a holttest zsebéből egy mulató április 27-i számlája került elő, míg a holttest felfedezésére április 30-án délelőtt 9.30-kor került sor. Lehetséges ugyanakkor, hogy a napsugarak felgyorsították a víz színén úszó tetem bomlását. Az orvosok azt is megállapították, hogy a holttest azonos a katonai igazolványokban szereplő fényképpel, leszámítva egy halántéktáji kopasz foltot, ami hangsúlyosabb, mint a fényképeken. Martin őrnagy fényképe vagy két-három évvel korábban készült, vagy a halántéktáji kopaszság a tengervíz munkájának eredménye.

Egy újabb klasszikus példa az „ábrándos” gondolkodásra és hinni akarásra, megfűszerezve önbecsapással és tudatos hazugságokkal. A korábbi jelentésekben helytelenül szerepelt a színházjegyek dátuma, ám ahelyett, hogy kiigazította volna ezt a tévedést, az új jelentés másként hidalta át az időbeli eltérést. A spanyol patológusok arra a következtetésre jutottak, hogy a halál április 30. előtt legalább nyolc nappal következett be, s hogy ez megfeleljen saját (téves) időrendjének, Kühlenthal „öt-nyolc napra” változtatta a becslést. Két hamis, de hihetőnek tűnő tudományos érvet is előcitált annak magyarázatára, miért bomlott a holttest és tűnt Martin őrnagy sokkal idősebbnek, mint a fényképen. Az Abwehr már a kezdetek kezdetén eldöntötte, hogy a felfedezés valódi, így a nyilvánvaló tévedések dacára addig hajlítgatta a bizonyítékokat, míg azok megfeleltek a prekoncepciónak, Kühlenthal kitartott a levelek hitelessége mellett. Miután az értesülés már ott keringett a náci hadvezetés legfelsőbb köreiben, nem is maradt más választása.

Az Admiralitás fülledt pincéjében Montagu és Cholmondeley eközben egy teljességgel váratlan fejleménnyel birkózott, ami mulatságos is lett volna, ha közben nem annyira riasztó: Martin őrnagy aktatáskája újfent elveszett. Hillgarth május 11-én vette át a táskát a személyes holmikkal, és azt ígérte, hogy a május 14-i diplomáciai postával eljuttat mindent Londonba, csakhogy május 18-áig a küldemény még mindig nem érkezett meg a 13-as irodába, ezért a Vagdalthús-csapaton kezdett eluralkodni a pánik. Aznap este Hillgarth kódolt titkos táviratot kapott: „A csomag még nem érkezett meg. Fontos, hogy a leveleket mielőbb átvegyük. A csomagot légi vagy tengeri úton küldte el?” Hillgarth késedelem nélkül válaszolt: a tételek „egy kis lepecsételt” zsákban, terv szerint eljutottak Madridból Lisszabonba, ahonnét légi úton kellett továbbszállítani Ewen Montagunak megcímezve. Szürreális helyzet állt elő: hónapokon át dolgoztak azért, hogy a csomag rossz kezekbe kerüljön, mintha baleset történt volna. És most talán tényleg rossz kezekbe került, méghozzá egy valódi baleset folytán.

Ugyanabban a táviratban Montagu azt is megtudakolta, hogy a Seraphról útnak indított gumicsónak partot ért-e, miközben továbbította a hírt, hogy az első biztató jelzések alapján a Vagdalthús működni látszik: „A bizonyítékok szerint az akció sikeres, de létfontosságú, hogy ne keltsünk gyanút.” Hillgarth válaszában megemlítette, hogy a gumicsónaknak nincs nyoma, szinte biztosan a Punta Umbria-i halászok tulajdonították el.

Saját diszkrét vizsgálódása alapján Hillgarth már tudta, hogy a megtévesztés alighanem jól alakul. Andros ügynök jelentette, hogy nagy az izgalom valamilyen hivatalos dokumentumok körül, amelyeket egy halott brit tisztnél találtak Huelvában”. A pletykagyár máris beindult. „Természetesen megkértem, hogy derítse ki, amit lehet.” Néhány nappal később Hillgarth egy külföldi diplomatáknak szervezett koktélpartin belefutott Moreno tengernagyba. A haditengerészeti miniszter kéretlenül is felhozta a dokumentumok kérdését, és azt mondta, „amint meghallotta, hogy Madridba értek (ő maga Valenciában volt), parancsot adott vezérkari főnökének, hogy haladéktalanul adják át nekem”. Nem is hazudhatott volna nagyobbat. A német jelentésekből kitűnik, hogy Moreno személyesen vette át megőrzésre az iratokat, majd bontatlanul adta át a vezérkarnak.

Hillgarth és spanyol barátja kedélyesen folytatta a társalgást.

– És miért vállalt ekkora faradságot? – érdeklődött Hillgarth közömbös hangon.

– Aggódtam, nehogy avatatlan személy lássa őket – felelte Moreno. – Annak súlyos következményei lettek volna.

Moreno saját magát árulta el. Hillgarth egy harmadik félen keresztül kérte a táska visszaszolgáltatását, de egyetlen szóval sem utalt arra, hogy ez több lenne egyszerű rutinügynél, nemhogy a táskában olyan titkok lennének, amelyeket el kell rejteni az „avatatlan” tekintetek elől. „Nyilvánvalóan nem tudta, hogy pontosan mit kértem, szóban, ami önmagában sosem vezette volna arra, hogy ilyesmit mondjon – jelentette Hillgarth Londonnak. – Biztosra lehet venni, hogy a spanyol kormány ismeri a dokumentumok tartalmát. Abban nem vagyok olyan biztos hogy az ellenséghez is eljutott. Viszont több mint egy hetet töltöttek Huelvában és Cádizban.”

A spanyol tengernagy veszedelmes kettős játszmát űzött. Május 19-én Dieckhoff német nagykövet újabb üzenetet küldött Berlinbe, amelyben leírta Morenóval folytatott találkozóját: „Azt mondta, mindezek az értesülések arra utalnak, hogy nagy erőket vonnak össze Görögország és Olaszország megtámadására… A haditengerészeti miniszter különösen a Görögország elleni támadást tartja valószínűnek.” Miközben megnyugtatta a briteket, hogy biztonságban tudhatják a titkaikat, Moreno átjátszotta ezeket a németeknek. A kétszínű spanyol tengernagy rendkívül hasznos eszközzé vált a dezinfonnáció hitelesítésében. „Az akció döntő módon igazolta, hogy milyen mértékben készek segíteni a spanyolok a tengelyhatalmakat.”

Május 21-én, a Vagdalthús-csapat legnagyobb megkönnyebbülésére, a Martin őrnagy táskáját és egyéb személyes tárgyait tartalmazó csomag megérkezett Londonba. Az egyhetes vérfagyasztó késedelemre nem született kielégítő magyarázat – úgy látszik, nemcsak a spanyol bürokrácia útjai voltak teljesen kiismerhetetlenek. A leveleket azonnal továbbküldték mikroszkópos elemzésre. Itt először a viaszpecséteket vizsgálták meg, és azt találták, hogy a megelőző hetek történései ellenére tökéletesen sértetlenek. „A pecséteket lefényképeztük és megjelöltük, mielőtt elküldték őket, és visszatérésük után szintén le lettek fényképezve. Semmilyen módon nem változtak meg.”

Ez azonban csak a történet egyik szála. „Habár azt kijelenthetjük, hogy a pecsétekhez nem nyúltak, lehetséges, hogy a leveleket összehengergetett formában kihúzták a boríték alsó füle alól… Az alsó és a felső fül között rengeteg hely akadt, amelyen át a boríték tartalmát eltávolíthatták.” A szempilla mindkét borítékból hiányzott, a szakértők azonban egy másik, tudományosabb csapdát is állítottak. Mielőtt még áprilisban az aktatáskába helyezték, minden levelet módszeresen és csak egyetlenegyszer háromba hajtottak. Egy száraz állapotában összehajtott levél olyan redőket hagy, amelyek észrevehetően „élesebbek, mintha az anyag átázott és puha lenne, mint mondjuk egy darab rongy esetében”. A mikroszkópos vizsgálat felfedte, hogy a levelek egyikét bizonyosan kétszer hajtották össze, „egyszer módszeresen, másodjára szabálytalanul… nedvesen.” A szakértők ebből azt a következtetést vonták le, hogy amikor a spanyolok összezárták a levelet, „azt nem az eredeti hajtások mellett tették, és az új hajtások mentén a károsodott papírrostok különváltak”.

Még egy vizsgálatot elvégeztek. A levelek eltávolításához a papírt szorosan fel kellett csévélni egy fémcsipeszre, majd a papirosokat újra beáztatták, mielőtt visszahelyezték a borítékokba, és dacára annak, hogy hosszú utat tettek meg Spanyolországból, valamelyest nyirkosak maradtak. A nedvesen feltekert papír pedig szárazon hajlamos felkunkorodni. A szakértők kivették a leveleket, majd gondosan megfigyelték, hogy a papiros kiterül-e vagy sem. Nos, „amint a borítékból kivett levelek kezdtek megszáradni, a szélek lassan felkunkorodtak, ami arra utal, hogy a leveleket feltekert állapotban húzták ki”. Mindemellett a feltekerésre akkor került sor, amikor a levél még háromba volt hajtva, miután a szakértők megfigyelték, hogy „amikor a levelet összehajtják, ugyanazt az ívet veszi fel”. Mindez egyértelműen utalt arra, hogy a leveleket felbontották, amit az elfogott rádióüzenetek is megerősítettek.

A németek nyilván számítottak rá, hogy a britek alaposan tanulmányozzák a visszaszolgáltatott leveleket, hogy megállapítsák, babráltak-e velük, így a következő lépésben azt kellett elhitetni, hogy a vizsgálatok megtörténtek, és a brit szakértők mindent rendben találtak. Ennek az üzenetnek a továbbítását a legalkalmasabb személyre, a kétszínű Moreno tengernagyra bízták.

Sürgönyt fogalmaztak meg Hillgarth kapitánynak, hivatkozva a beszélgetésre, amit korábban folytatott a tengernaggyal: „A lehető leghamarabb tájékoztassa a haditengerészeti minisztert arról, hogy a szakértők tanulmányozták a lepecsételt borítékokat, de nem látták nyomát annak, hogy felnyitották vagy bármi módon megmásították volna, amíg a spanyol haditengerészet védelmét élvezték, ezért azt az utasítást kapta, hogy fejezze ki mély elismerését a hatékonyságért és szolgálatkészségért, amellyel a spanyol haditengerészet kezelte ezeket a dokumentumokat, mielőtt még rossz szándékú személyek kezébe kerülhettek volna. Mondja meg neki, hogy bizalmasan elárulhatja, az egyik levél a legnagyobb fontossággal és titkossággal bírt, ezért a legőszintébben hálásak vagyunk ezért a baráti gesztusért.” Az üzenetet nem kódoltan, hanem a flotta szokványos csatornáján küldték el. Egy második, immár titkosított üzenet tudatta Hillgarth-szal, hogy „a leveleket valójában felbontották”, de azt kell mondania mindenkinek, aki „feltehetően továbbadja”, hogy a britek szilárdan hisznek a levelek érintetlenségében. „Fontos hangsúlyozni: nem is gyanakszunk arra, hogy a leveleket elolvasták, máskülönben veszélybe kerülhetnek az eddig elért eredmények.”

Dacára az FHW bizonyos tagjaiban felmerült kételyeknek és Kühlenthal esetlen magyarázkodásának, amellyel fedezni próbálta saját jelentésének otromba ellentmondásait, a dezinformáció immár mélyen beépült a német stratégiai gondolkodásba, és méregként terjedt tovább a. tengelyhatalmi hírszerző szervek érrendszerében. A fontos és izgalmas hírek, akár igazak, akár hamisak, hajlamosak önálló életre kelni. A Görögország és Szardínia elleni támadást nem hogy nem kérdőjelezte meg senki, de kezdett elfogadott ténnyé válni.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET.

Hitler nem tud aludni.

NÉGY NAPPAL VON ROENNE ELSŐ ELEMZÉSE után egy bizonyos Ullrich százados, a német vezérkar egyik tisztje új értékelést adott ki. A május 14-ére keltezett jelentésben, amely „Dönitz tengernagy figyelmébe ajánlott feljegyzéseket tartalmazott”, Ullrich – ha ez egyáltalán lehetséges – még Von Roennénél is lelkesebben erősítette meg a Vagdalthús-információt.

„Az elfogott dokumentumokkal kapcsolatban nincs helye további kételynek – írta. – A vizsgálatok azzal kapcsolatban, hogy szándékosan játszották-e őket a kezünkre, azt mutatják, hogy ez felettébb valószínűtlen.” Nem egyértelmű, milyen vizsgálatok, vezettek odáig (ha történtek ilyenek egyáltalán), hogy a németek feladják „további kételyeiket”. Új bizonyítékok aligha kerültek elő, ahogyan újabb hivatalos vizsgálat sem folyt. Az „ábrándos” gondolkodás megállíthatatlanul terjedt.

Ullrich százados azt a kérdést is megvizsgálta, „vajon az ellenség tud-e arról, hogy elfogtuk ezeket a dokumentumokat, vagy csupán a repülőbaleset ténye jutott el hozzá”. Az elemző nem kételkedett abban, hogy az előny a németek oldalán van. „Lehetséges, hogy az ellenség mit sem tud e dokumentumok elfogásáról, arról viszont biztosan tudomást szerez, ha nem érnek el a címzetthez. Egyelőre nem tudni, hogy emiatt változtat-e a hadműveleteken vagy felgyorsítja-e, de ez nem valószínű.” Nye Alexandernek küldött levele „sürgős” volt; Alexandert arra kérték, „haladéktalanul válaszoljon”, „miután az ügy nem tűr halasztást”, viszont arra mégiscsak maradt idő, hogy távíró helyett légi futár útján továbbítsák az üzenetet, majd kivárják az arra adott választ. „A német vezérkar véleménye szerint van elegendő idő megváltoztatni a stratégiai terveket mind a Földközi-tenger keleti, mind a nyugati térségében.”

Ullrich németes precizitással vonta le a következtetéseket: keleten és nyugaton egyszerre kerül sor a támadásra, „miután Szicília csak ez esetben lenne alkalmatlan fedőcél mindkettő számára”; a Görögországot támadó csapatok alighanem a Líbia északkeleti részén fekvő Tobrukból érkeznek; Alexandriát nem használják a behajózáshoz, hiszen „képtelenség” lenne azt sugallni, hogy ezek a csapatok – a fedőtervvel összhangban – elérhetnék Szicíliát. („Ez is mutatja, mekkorát tévedhet egy vezérkar, hiszen Szicíliát Alexandriából szállták meg”, jegyezte meg Montagu, miután Ullrich százados helyzetértékelése napvilágra került.) Lehetséges, gondolta Ullrich, hogy az 5. és 56. hadosztály „alkotja a teljes támadóerőt” a Peloponnészoszon. Ami a szicíliai figyelemterelést illeti, ez alighanem gyors, rohamosztagos stílusú támadás lesz, amit azonnali visszavonulás követ, de persze „folytatódhat a tényleges invázió megindítása után is”. A jelentés azt a következtetést vonta le, hogy a német védekezésben a hangsúlynak mielőbb át kell tevődnie Görögországra. „Külön ki kell hangsúlyoznom, hogy ezek a dokumentumok kiterjedt előkészületekre utalnak a Földközi-tenger keleti térségében. Ez különösen fontos, miután ebből a térségből, a földrajzi elszigeteltség okán, mind ez idáig sokkal kevesebb hír érkezett a mozgósításról, mint Algír körzetéből.” Természetesen annak is jó oka volt, hogy a németek keletről kevesebb aggasztó hírt kaptak: a szövetségesek valójában nem itt készültek támadni. Újra láthatjuk: ha az igazság nem illik az ábrándkép kereteibe, addig facsargatják és torzítják, amíg lehetővé válik.

Karl Dönitz tengernagy, aki alá három hónappal korábban rendelték a teljes német hadiflottát, kétségkívül olvasta Ullrich elemzését, miután személyesen láttamozta. Az Ian Fleming Vörös Indiánjai által 1945-ben, Tambachban zsákmányolt dokumentumok között ott volt Ullrich jelentésének eredetije is, amelynek margóján tisztán látni „Dönitz kacskaringóját” – a szignót, ami tudatja, hogy a tengernagy elolvasta és megértette az irat tartalmát. Dönitz Hitler legközelebbi bizalmasai közé tartozott, a háború végén az utóda is lett, a véleménye tehát mindennél többet nyomott a latban.

Benito Mussolini régóta úgy gondolta, hogy a szövetségesek következő offenzívájának célpontja Szicília, Olaszország déli kapuja lesz, német szövetségeseinek tehát őt is meg kellett győzniük ennek ellenkezőjéről. Miután visszatért Rómából, Dönitz jelentést tett Hitlernek a Mussolinival folytatott tanácskozásáról, május 14-én pedig ezt jegyezte be hivatalos hadinaplójába: „A Führer nem ért egyet a Ducéval abban, hogy az invázió legvalószínűbb helyszíne Szicília. Egyetért viszont azzal, hogy a zsákmányolt angolszász parancs azt a feltevést erősíti meg, miszerint a tervezett támadás elsősorban Szardínia és a Peloponnészosz ellen fog irányulni.” Néhány nappal később Hitler ezt írta Mussolininak: „A fellelt dokumentumok alapján egyértelmű, hogy a Peloponnészoszt tervezik megszállni, és ezt is fogják tenni… Ha meg akarjuk gátolni a brit próbálkozást, ahogyan mindenáron meg kell tennünk, ez csak egy német hadosztállyal lehetséges.” Hitler egyre kevésbé bízott olasz szövetségeseiben; ez esetben sem akart kizárólag az olasz csapatokra támaszkodni. „Az elkövetkező napokban vagy hetekben nagyszámú német hadosztályt kell haladéktalanul a Peloponnészoszra küldeni.” A balkáni fenyegetés vonatkozásában Nye levele nem változtatta meg Hitler gondolkodását, csupán felerősített egy már meglévő tévhitet. Ahogyan Michael Handel történész írja a Vagdalthús hadművelet értékelésében: „Merőben szokatlan és rendkívül nehezen elérhető, hogy egy megtévesztés új koncepciót ültessen el az ellenségben. Sokkal könnyebb és hatékonyabb a már létezők megerősítése.”

Megerősítésben pedig nem volt hiány: a hamis Vagdalthús-információt hivatalos és nem hivatalos német források immár egyaránt hangoztatták. Ernst Kaltenbrunner, az RSHA (Reichssicherheitshauptamt, Birodalmi Biztonsági Főhivatal) főnöke – ezt a szervezetet Himmler hozta létre a Biztonsági Szolgálat és a Gestapo összevonásával – azt közölte Joachim von Ribbentrop külügyminiszterrel, hogy a madridi brit és amerikai nagykövetségeken dolgozó kémei megerősítették: „az ellenséges hadműveletek céljai Olaszország és a szigetei, valamint Görögország”. A londoni és washingtoni török nagykövetség értesült a hírről, és azt jelentették Németországnak, hogy „a szövetségesek Görögországon át a Balkánra akarnak bevonulni”. Jodl tábornokot lehallgatták, amint telefonon azt közölte a római német parancsnokokkal: „Elfelejthetik Szicíliát, tudjuk, hogy Görögország.” Az elfogott Ultra-üzenetekből kiderült: a rodoszi német Abwehr-központ – forrásként az olasz főparancsnokságot megjelölve – azt jelentette, „hogy a szövetséges támadás az Araxos-fok és Kalamata ellen fog irányulni”, majd egy saját motívummal is gazdagította a tarka szőttest: „A szövetségesek tengeralattjárói parancsot kaptak, hogy tömeges bevetésre gyűljenek össze egy ismeretlen helyen.” A figyelmeztetés Athénból eljutott az Égei-tengeren és Krétán állomásozó német egységek parancsnokaihoz, a dél-görögországi hadtest parancsnokához és a thesszaloniki Abwehrhez, amely „továbbította Belgrádba és Szófiába”. A dezinformáció – London legnagyobb megelégedésére – öngerjesztő folyamatot indított be. „A különböző helyekről érkező jelentések mintha egymást erősítenék, és egyelőre úgy tűnik, nem kételkednek a hitelességükben.”

Az értesülések mind egyazon forrásból származtak, de miután pletykává és szóbeszéddé dagadtak, amelyek különálló források közvetítésével verődtek vissza Németországba, egyre nagyobb hullámokat vertek.

Május 19-én Hitler katonai tanácskozást tartott, amelyen foglalkozott a küszöbönálló görögországi támadással és a Balkán megszállására irányuló ellenséges tervekkel. A Führer „eredendő Balkán fóbiáját” a Vagdalthús-levelek még rögeszmésebbé tették.

„Az elmúlt néhány napban, és különösen múlt éjjel újra sokat tűnődtem a Balkán esetleges elvesztésének következményein, és nem kétséges, hogy ezek a következmények súlyosak lennének.” A csúcsra járatott német hadigépezet leállt volna a Balkán és Románia nyersanyagai nélkül, hiszen innét származott a kőolaj fele, a bauxit háromötöde és a króm 100 százaléka. A német hadvezetést már előző tél óta foglalkoztatta Görögország szövetséges megszállásának fenyegetése, és februárban a tengelyhatalmak tárgyalásai azzal a konklúzióval zárultak, hogy Görögország nagyon is sebezhető. A dokumentumok ráerősítettek Hitler meglévő félelmeire („fennáll a veszély, hogy megvetik a lábukat a Peloponnészoszon”), ezért most „elővigyázatosságból további megelőző intézkedéseket [követelt] a Peloponnészosz elleni támadás kivédésére”. A németek által elfoglalt Balkánon egyre fokozódott a partizántevékenység, és Hitler szempontjából a térség „természetes” célpontnak kínálkozott. Görögország alkotta egy rendkívül keskeny ék hegyét: „Ha partraszállásra kerül sor a Balkánon, mondjuk a Peloponnészoszon, akkor belátható időn belül Kréta is elvész – közölte tábornokaival a május 19-i konferencián. – Úgy döntöttem tehát, bármi lesz is, egy páncélos hadosztályt átvezénylek a Peloponnészoszra.”

Amíg Nye tábornok hamisított levele Hitler gondolatait Görögországra összpontosította, addig Montagu szardíniás tréfája a nevezett szigetre irányította a németek figyelmét, „Szardínia komoly fenyegetés – vélte Walter Warlimont tábornok, a hadműveleti törzs helyettes főnöke. – Szardínia elvesztése esetén Olaszország északi fele különösen fenyegetette válik. Ez a kulcs egész Olaszországhoz.” A Görögország és a Balkán sebezhetőségével kapcsolatos német félelmek tükröződtek Hitler Szardínia sorsa felett érzett aggodalmán is: „Előre látta, hogy Szardíniáról a szövetségesek Rómát, valamint Genova és Livorno kikötővárosait fenyegethetik, egy időben törhetnek előre Észak-Olaszországon és Dél-Franciaországon át, és csapást intézhetnek az Európa Erőd szíve ellen.”

Egy olasz kormánykörökben mozgó brit kém eközben azt jelentette, hogy a Vagdalthús-információ „a spanyolokon keresztül, nem pedig közvetlenül a németeken át” jutott Rómába – annak bizonyságaként, hogy a spanyol vezérkar maga is készített másolatokat az iratokról, majd azokat az olaszok kezére játszotta.

„Az olasz főparancsnokság ismeri a levél részleteit, s azt eredetinek fogadja el.” A madridi olasz nagykövet azt közölte a németekkel, hogy „értesülést szerzett egy tökéletesen megbízható forrásból, miszerint az ellenség a közeljövőben inváziót tervez Görögország ellen”. A római német nagykövet továbbította a – kevéssé új – hírt Berlinnek. A szövetségi rendszer belső viszonyait remekül jellemzi, hogy az olaszok kötelességüknek érezték továbbítani a fontos értesülést a németeknek, ugyanakkor a németek, akik jóval korábban tudomást szereztek róla, nem érezték ugyanezt a késztetést itáliai szövetségeseik felé.

Diplomáciai körökben egymást igazoló információtöredékek keringtek. A brit hírszerzés megtudta, hogy az ankarai német nagykövet tájékoztatta a budapesti török követet, miszerint a németek hamarosan megerősítik görögországi pozícióikat, de a semleges Törökország ezt semmiképp ne tekintse ellenséges lépésnek. „Lesznek déli irányú csapat-és eszközmozgások, amelyek Görögországot érintik, de a török kormánynak nem kell amiatt aggódnia, hogy ezek bármilyen módon is Törökország ellen irányulnának.” Ahogyan a szóbeszéddel lenni szokott, az információ a továbbadás során torzulni is kezdett. Madridból Hillgarth fanyarul jelentette: „Német körökben terjed az a mese, hogy egy Tuniszban talált brit tiszt iratai ébresztették rá őket a terveinkre.” Nem sokkal később Hillgarth kézhez vehette Andros ügynök jelentését, amely részletesen beszámolt arról, hogyan kerültek a dokumentumok a németek kezébe. „A spanyol bűnrészesség mértéke” egyértelművé vált: „Ez az információcsere a németekkel ténylegesen a legfelsőbb szinteken ment végbe.” Andros megerősítette, hogy a két legmagasabb rangú Abwehr-tiszt, Leissner és Kühlenthal közvetlenül részt vett a dokumentumok megszerzésében. Az egész epizód, írta Montagu „C”-nek, „gazdagítja tudásunkat a németek spanyolországi intrikáiról”.

Az információ töredékei még hónapokkal később is ide-oda pattogtak a különféle források között, hogy eközben mind kisebb szilánkokra hulljanak szét. Egy stockholmi kém azt jelentette, hogy . a németek értesülései egy brit gépről származnak, amelyet a Földközi-tenger felett lőttek le, miközben parancsokat vitt „a Szardínia és a Peloponnészosz elleni egyidejű támadásra”, illetve egy másodlagos offenzívára Szicília ellen. A jelentés szinte minden egyéb részletben pontatlan volt, csak azt tette egyértelművé, hogy a – britek megfogalmazása szerint – „mélyhűtött barátunktól” származik. Hitler főtanácsadói sorban mind beleestek a csapdába: vagy maguknak a dokumentumoknak hittek, vagy az értesülést visszhangzó olyan mértékadó forrásoknak, mint Canaris, Jodl, Kaltenbrunner, Warlimont és Von Roenne. Május 20-ára Mussolini is „erre a nézetre helyezkedett”. A hinni akarás kollektív vágya, amelyet Hitler saját meggyőződése is fűtött, a náci hadigépezet teljes vezetésén eluralkodott. Ilyen helyzetben nem kis bátorság kell ahhoz, hogy valaki ellentmondjon a főnökének A Hitler környezetét alkotó embereket nem ilyen fából faragták.

A nácik önbizalmára igencsak ráfért a megerősítés, hiszen a tengelyhatalmak csúfos vereséget szenvedtek Észak-Afrikában, és véres állóháborút vívtak a keleti fronton, miközben egy mind magabiztosabb szövetséges ellenséggel néztek farkasszemet. A Vagdalthús-levelek érkezése előtt Európa egész déli partvonala védtelennek tűnt – most ahelyett, hogy tehetetlenül várták volna a szövetségeseket, akik bárhol támadhattak, a németek és olasz szövetségeseik lesben állhattak Kalamatánál, az Araxos-foknál és Szardínián, hogy visszakergessék a briteket és az amerikaiakat a tengerbe. A Spanyolországban partra vetődött iratok többet jelentettek egyszerű hírszerzői fegyverténynél: eljött a válaszcsapások ideje. Megfordult a hadiszerencse, de a németek új esélyt kaptak arra, hogy visszafordítsák. A történelmi gondviselés rámosolygott Németországra. Nem csoda, ha a nácik hinni akartak.

Hitler belső köréből egy valaki mégis szkeptikus maradt. Joseph Goebbels a náci felsővezetők közül egyedüliként azon tűnődött, hogy az alkalmas pillanatban olyannyira kapóra jött levelek talán nem mások „álcázásnál”, összehangolt erőfeszítésnél, amelynek célja a németek félrevezetése. A náci propagandaminiszter mindenkinél jobban tudta, hogy háborús időkben az igazság könnyen formálható és megbízhatatlan szubsztancia, hiszen éppen ő írta: „Igazság minden, ami győzelemre visz.” Goebbels nem hitt az Abwehrnek, amely lelkesen ecsetelte kémhálózatának kifinomultságát, de nem sok gyakorlati hasznot hajtott. „Hiába bizonygat bármit, politikai és katonai hírszerzésünk egyszerűen bűzlik”, panaszolta fel. Miután a háború négy évében baklövést baklövésre halmozott, az Abwehr most azt bizonygatta, hogy a levelek révén az utolsó vesszőig megismerte a szövetségesek terveit. Goebbels úgy vélte, épp eleget tud a britekről: naponta lefordíttatta magának a The Timest, és úgy zsörtölődött annak színvonalesése felett, mintha egy London környéki grófságban élő nyugalmazott tábornok lenne, nem pedig a náci propagandagépezet feje. „A The Times ismét olyan mélyre süllyedt, hogy már-már bolsevikbarát cikket közölt – morgolódott. – A bolsevik forradalmat éltette, és olyan szavakat használt, hogy az ember belepirul a szégyenkezésbe.” Dr. Goebbels lehetett a náci bestiárium talán legvisszataszítóbb teremtménye, mégis messziről megorrontotta a hazugságot, a brit levelek pedig egyenesen bűzlöttek. Hogy kölcsönvegyük az egyik képzeletbeli címzett, Cunningham tengernagy kedvenc fordulatát: volt a levelekben valami „túl puhapöcsű és rolls-royce-os”.

„Hosszú megbeszélést folytattam Canaris tengernaggyal az angol szándékok előrejelzéséhez rendelkezésre álló adatokról – írta Goebbels 1943. május 25-én a naplójába. – Canaris birtokába került egy levél, amit az angol vezérkar írt Alexander tábornoknak. Ez a levél rendkívül tanulságos, és az utolsó vesszőig felfedi az angol terveket! Nem tudom, egyszerű álcázás-e – Canaris ezt vehemensen tagadja –, vagy tényleg megfelel a valóságnak.” Ellentétben Hitler legtöbb tanácsadójával és magával Hitlerrel, Goebbels próbálta összevetni a levelekben taglalt valóságot mindazzal, amit a brit stratégák gondolkodásáról tudott. „Úgy tűnik, nagy vonalakban ismerjük az e nyárra vonatkozó angol terveket. E szerint az angolok és az amerikaiak az elkövetkező hónapokban több figyelemelterelő támadásra készülnek: egyre nyugaton, Szicíliánál, és egyre a Dodekániszosz-szigeteknél. Ezek a támadások azt célozzák, hogy mozgósítsuk ottani csapatainkat, ezáltal lehetővé téve az angol erőknek más, komolyabb hadműveleteket. Ezek a hadműveletek Szardíniát és a Peloponnészoszt érintik. Egészében véve helyesnek tűnik ez az irányvonal. Ennek okán, ha az Alexander tábornoknak címzett levél valódi, fel kell készülnünk arra, hogy visszaverjünk egy sor támadást, amelyek részben komolyak, részben a figyelmünket akarják elterelni.” Miután a náci felsővezetők közül senki más nem kételkedett a levél eredetiségében, Goebbels megőrizte a kétségeit magának és a naplójának.

A hazugság legtrükkösebb része a hazugság fenntartása. Könnyű olyat mondani, ami nem igaz; sokkal nehezebb megerősíteni és életben tartani a látszatot. Természetes emberi késztetés, hogy a kezdeti hazugságot további valótlanságokkal támogassuk meg. A megtévesztések rendszerint azon buknak el – a stratégák tervezőirodáiban éppúgy, mint a hálószobákban –, hogy a hazug egy pillanatra nem figyel oda, és egy triviális hibával véletlenül felfedi az igazságot.

Szicília megszállását július 10-ére tervezték, két hónap maradt tehát, hogy megvédjék, megtámogassák és körülbástyázzák a kitalált valóságot. A szövetségesek stratégái heteken át fáradoztak, hogy Kairóban létrehozzák a peloponnészoszi háborúra készülő képzeletbeli „12. hadsereget”, s ehhez modern kori görög mítoszok tucatjait terjesszék el: a partvidéket jól ismerő görög halászokat toborozzanak, a szövetséges csapatok körében görög térképeket osztogassanak, görög tolmácsokat alkalmazzanak.

Június 7-én Karl-Erich Kühlenthal üzenetet küldött Juan Pujolnak, amelyben arra kérte legsikeresebb kémjét, hogy derítse ki, toboroznak-e a britek görög katonákat az offenzívához. Az 1. Kanadai Hadosztály már gyakorlatozott Skóciában, és készült partra szállni Szicílián; Kühlenthal feltételezte róluk, hogy Görögországba tartanak. „Próbálja kideríteni, állomásoznak-e görög csapatok az 1. Kanadai Hadsereg közelében vagy máshol Anglia déli részén, s ha igen, mely görög csapatok ezek – írta Kühlenthal. – Létfontosságú megismerni a következő hadmozdulatukat.” Garbo közölte tartótisztjével, hogy No. 5 ügynök – egy vagyonos venezuelai diák – haladéktalanul elindul Skóciába, „utánajárni a görög csapatok jelenlétének”. A görög csapatok természetesen nem léteztek – de hát ugyanígy nem létezett No. 5 ügynök sem.

A németek nyilvánvalóan ráharaptak a csalira, de még mindig árgus szemmel lesték a bizonyítékokat, amelyek megerősíthették vagy megcáfolhatták őket a hitükben. Dudley Clarke üzenetet küldött, amelyben az akciót érintő „egyetlen súlyos veszélynek” azt tartotta, hogy a huelvai temetőben elhantolt tetemet „törvényesen vagy törvénytelenül exhumálják, ,hogy átfogóbb halottszemlét hajtsanak végre”. Montagu újabb találkozót beszélt meg Bentley Purchase-zel, a St. Pancras halottkémjével, aki megnyugtatta, hogy a boncolás ebben a kései stádiumban már aligha hoz értékelhető eredményt. „A halottkém szerint a belső szervek már a rövid idejű eltemetés alatt is nagyon vegyes állapotba kerültek, és a tüdő alighanem elfolyósodott”, ami tovább nehezíti a halál valódi okának tisztázását. Montagu üzenetet küldött Bevannek: „Habár ezen a világon senki nem lehet biztos semmiben, nem érzem megalapozottnak azt a feleimet, hogy a németek bármit megtudnak a holttest kihantolásából és azt követő felboncolásából.”

Ezzel együtt egy súlyos márványlap elbátortalaníthatta a sírrablókat, miközben megadja William Martinnak az őt megillető végtisztességet. Május 21-én Alan Hillgarth rejtjelezett üzenetet kapott Londonból: „Javasoljuk, hacsak ez nem szokatlan, egy közepes árfekvésű sírkő állítását a sírnál, amelynek felirata:

»William Martin, született 1907. március 29., meghalt: 1943. április 24. John Glyndwyr Martin és néhai Antonia Martin (Cardiff, Wales) szeretett fia. Dulce et Decorum Est Pro Patria Mori. R.I.P.«” Montagu az üzenetben elírta Glyndwr Michael keresztnevét, így hibásan került a sírkőre is. Azután a kémek újra elgondolkodtak. Nem fog gyanúsnak tűnni egy ilyen sírkő? „Ezt kell tenni, hacsak nincs tilalom a pénzátutalásra Angliából Spanyolországba, vagy ha a háborús viszonyok túlzottan meg nem nehezítik az apa számára, hogy ezt szokványos módon megtehesse.” Hillgarth haladéktalanul felelt: „Kérem, küldjön kódolatlan üzenetet azzal, hogy a hozzátartozók szeretnék felállítani a sírkövet, kérjen fel a közbenjárásra, én pedig a szokott módon elintézek mindent.” A brit követségen dolgozó német kémekben bízni lehetett, hogy elcsípik az üzenetet, és a szokott módon továbbítják az Abwehr felé. A színjáték záróakkordjaként a Vagdalthús-csapat ezt írta: „Javasoljuk, hogy a konzul helyezzen el koszorút, a kísérőkártya felirata: »Apától és Pamtől«.” Mario Toscana huelvai sírkőfaragó utasítást kapott, hogy „mielőbb” készítse el a sírkövet. Francis Haselden a kérésnek megfelelően koszorút küldött, valamint több csokorra való virágot, amit a Casa Colón – a Rio Tinto bányavállalat központjának – kertjében szedtek össze. „Ennek célja nem csupán az hogy úgy tegyünk, ahogyan a való életben történnek a dolgok, de gondoskodunk arról is, hogy a gyakori látogatásokkal elejét vegyük egy boncolás céljából végrehajtott titkos és törvénytelen kihantolásnak.” Lancelot Shutte Haselden barátjaként naponta elzarándokolt a temetőbe, színleg hivatásos gyászolóként, valójában azért, hogy meggyőződjön a virágok és a sír sértetlenségéről.

Hillgarth megfogalmazott és lediktált egy levelet, amit „John G. Martin úrnak” címzett, de Kühlenthalnak és a kémeinek szánt:

Tisztelt Uram!

Az Admiralitástól kapott utasításoknak megfelelően gondoskodtam a fia sírkövéről. Egyszerű fehér márványlap lesz, rajta azokkal a szavakkal, amelyeket az Admiralitáson keresztül küldött, és 900 pesetába fog kerülni.

Maga a sírhely 500 pesetába került, s mint vélhetően tudja, egy római katolikus temetőben fekszik.

A síron koszorút helyeztünk el, kísérőkártyáján az Ön által megadott szöveggel.

A virágok a huelvai bányatársaság kertjéből származnak.

Vettem a bátorságot, és az Ön nevében is köszönetet mondtam a huelvai alkonzulnak a fáradozásáért.

Engedje meg, hogy ezúton is kifejezzem mély részvétemet Önnek és a fia menyasszonyának a fájdalmas veszteségért.

Õszinte szolgája:

Alan Hillgarth

Egyidejűleg Montagu is küldött egy üzenetet Hillgarthnak, amit szintén a német olvasóközönségnek szánt: „Martin őrnagy apja, menyasszonya és barátai arra kértek, hogy mondjak köszönetet a fáradozásért, amelyet Ön és a konzul végzett a temetéssel kapcsolatban, és mondjam el, mennyire hálásak, amiért haladéktalanul gondoskodott személyes tárgyainak visszaszolgáltatásáról. Bár nem sok maradt utána, de mivel Martin őrnagy egyedüli gyermek volt, és házasság előtt állt, kincsként fognak őrizni mindent.” A németek ebből értesülhettek arról, hogy Martin minden személyes holmija biztonságban visszakerült Nagy-Britanniába. „Esetleg tudna küldeni egy fényképet a sírról, miután a sírkövet felállították?” Hillgarth buzgón engedelmeskedett.

Amennyire a németek tudhatták, a brit hatóságok mélységesen megkönnyebbültek, amiért sértetlenül visszakapták értékes irataikat. Hillgarth egy további kisebb kiadás és pletyka árán ezt a meggyőződést erősítette, amikor tudatta: „Méltányos, 25 fontnál nem nagyobb jutalmat szán annak a személynek, aki a haditengerészet hatóságainál biztonságba helyezte a dokumentumokat. Az Ön ítéletére bízom, hogy ezt a haditengerészet hatóságain vagy közvetlenül a huelvai konzulon keresztül teszi-e meg.” A háborús Huelvában 25 font kisebb vagyonnak számított – José Rey életében nem hajózott még ki ekkora haszonnal.

Amíg „Pam” és „apa” visszavonultan gyászolt, William Martin őrnagy halálhírét immár a szélesebb közvéleménnyel is meg kellett osztani. A németek hozzáfértek a brit veszteséglistákhoz, így ha Martin őrnagy neve nem bukkan fel valamelyiken, könnyen gyanakodni kezdhetnek. Legalább akkora gyanút kelthetett volna a tengerészgyalogos tisztek körében, ha egyik társukat minden figyelmeztetés nélkül halottnak nyilvánítják, ezért SZIGORÚAN TITKOS ÉS BIZALMAS jelzéssel levelet küldtek a Királyi Tengerészgyalogság három hadosztályparancsnokának, valamint a tengerészgyalogosok hivatalos, Globe and Laurel című lapját szerkesztő ezredesnek: „Semmilyen intézkedést nem kell tennie William Martin őrnagy halálhírével kapcsolatban. Nevezett tiszt különleges szolgálatot teljesített, és nem kerül említésre a napiparancsban.” A nyilvántartó is csak egy kurta parancsot kapott.

„A következő megfelelő veszteséglistára vegyék fel »William Martin, tartalékos kapitány (őrnagyi rangban), R.M.{5}« nevét. Ez jelenjék meg az első adandó alkalommal.” Csakhogy egy kitalált személy halálhírét nem olyan könnyű elhitetni az éber hatóságokkal. Az egészségügyi főfelügyelőség később tudni akarja, hogy Martin őrnagy harcban hunyt-e el, és ha igen, hogyan, miközben a haditengerészet jogi osztálya azt firtatta, hogy a hős őrnagy hagyott-e hátra végrendeletet, „és ha igen, hol van?” Mindkét hivatallal udvariasan, de határozottan közölték, hogy törődjön a maga dolgával. 1943. június 4-én, pénteken a The Times is lehozta a hírt, miszerint William Martin őrnagy kötelességteljesítés közben elhunyt. Merő véletlenségből ugyanebben a felsorolásban szerepelt két valóban létező tengerésztiszt is, akik egy valóban megtörtént repülőbalesetben vesztették életüket. A németek, spekulált Montagu, azt is gondolhatják, hogy az áldozatok egy gépen utaztak. A lap eközben kiemelt helyen foglalkozott „a neves színpadi és filmszínész”, Leslie Howard halálával. A filmsztárt szállító polgári repülőgépet egy német vadászgép lőtte le a Vizcayai-öböl felett, miután az Abwehr besúgója bizarr módon összekeverte Howardot az Algírból és Tuniszból hazatérő Winston Churchill-lel. Feltételezhetjük, hogy „a brit színházat és a brit filmet ért súlyos veszteség” inkább felkeltette a közfigyelmet, mint egy olyan tiszt titokzatos halála, akiről néhány kémet leszámítva senki sem hallott.

A fontos emberek haláluk után mind be akarnak kerülni a The Timesba, így senki sem lehet annál halottabb, mint amikor Nagy-Britannia legpatinásabb napilapja közli a halálhírét. Ezzel együtt nem kevesen akadtak, akiknek a sajtó még életében halálhírét keltette, mint Robert Gravesnek, Ernest Hemingwaynek, Mark Twainnek (kétszer is) vagy Samuel Taylor Coleridge-nek. 1900 júliusában George Morrison, a The Times pekingi tudósítója a tulajdon halálhírét olvasta a saját újságjában, miután híre ment, hogy áldozatul esett a bokszerlázadásnak. (A nekrológja odaadónak és rettenthetetlennek nevezte. Egy barátja megjegyezte: „Most már nem tehetnek mást, mint hogy megduplázzák a fizetésedet.” Nem duplázták meg.) Mégis, a lap történetében most először fordult elő, hogy halálhírét keltette olyasvalakinek, aki sosem létezett.

Május végén a haditengerészeti hírszerzés főnöke feljegyezte titkos naplójába, hogy „az 1. német páncélos hadosztályt (mintegy 18 000 főt) átvezényelték Franciaországból a thesszaloniki térségbe”. Az információ „A1”-es minősítést kapott. Ez volt a legelső hadmozdulat, amire a Vagdalthús-levelek következményeként került sor. Egy elfogott üzenet további részleteket is közölt „az 1. német páncélos hadosztály Görögországon keresztül a peloponnészoszi Tripoliszba történő átvonulásáról”. A hadmozdulat vélhetően közvetlenül Nye leveléhez kapcsolódott, miután Montagu elemzése szerint Tripoliszt „stratégiai fekvése alkalmassá tette kalamatai és araxos-foki offenzívánk visszaverésére”. A nyolcvanhárom harckocsiból álló 1. páncélos hadosztály kemény harcokat élt meg Oroszországban, most azonban „teljesen felújították”. A brit hírszerzés által utoljára Bretagne-ban látott harcedzett egység félelmetes erőt képviselt, most pedig Európa legtávolabbi mezsgyéjére szorult, hogy visszaverjen egy képzeletbeli támadást.

Június 8-án Montagu belső jelentést írt a Vagdalthús hadművelet alakulásáról. „Nagyjából félúton járunk a HUSKY hadműveletre kijelölt nap és a között az időpont között, amikor a VAGDALTHÚS-dokumentumok eljutottak a németekhez, ezért a bizonyítékok alapján ideje felmérni a német gondolkodás alakulását.” Montagu összegezte az elfogott üzeneteket, az ismertté vált csapatmozgásokat, a diplomatakörökben terjengő szóbeszédeket és a kettős ügynökök visszajelzéseit, amelyek mind a „legkielégítőbb” fejlődésről tanúskodtak. „A jelen helyzetet összegzi a Garbónak küldött [június 7-i] üzenet, ami alapján meglátásom szerint a németek még mindig elfogadják a Görögország elleni támadás valószínűségét, és továbbra is aggódva keresik az általunk fenyegetett célt a Földközi-tenger nyugati térségében.” Goebbels nem nyilatkozott a kérdésben, így a németek szemlátomást száműztek maguktól minden kételyt.

„Felvetődött a kérdés (de nem feszegették), hogy szó lehet-e egy összeesküvésről.” „A Vagdalthús máris az ellenség erőfeszítéseinek és erőinek bizonyos mértékű szétaprózódásával jár – írta Montagu. – Reméljük, hogy amint a Földközi-tenger keleti térségében egyre több lesz a látható jel, a mesénk mindinkább »megerősítést« nyer, és még inkább elvonja az ellenség figyelmét Szicíliáról, bár nyilvánvalóan nem hanyagolhatja el teljesen egy ilyen sebezhető és fenyegetett pont megerősítését. Úgy tűnik, elértük a kívánt hatást, és (ahogy a Huskyra való felkészülés fokozódik) ez a hatás halmozódhat is.”

Számos lehetőség volt még arra, hogy a Vagdalthús hadművelet balul üssön ki, de Martin őrnagy titkos küldetése mindeddig fényes sikerrel járt. Montagu helyzetjelentése le is szögezte: „Azt hiszem, a Vagdalthúsról már így, félúton is kijelenthető, hogy elérte a remélt célt.”

HUSZADIK FEJEZET.

Seraph és Husky.

BILL JEWELL A PARTVONAL SZAGGATOTT sziluettje felé kormányozta a Seraphot, amint a szél süvöltve zúgott a torony körül. Tíz óra múlt, egy kellemetlen nyári vihar utóvédjeként tömött ködpaplan borult a háborgó tengerre. Jewell megborzongott viharkalapja alatt. Az időjárás „meglehetősen ocsmány” maradt, a lecsökkent látótávolság azonban a javára válhat. A Seraph a sötétben újfent Európa déli partvonala felé araszolt, hogy leszállítson egy fontos tárgyat. Ezúttal is szigorúan titkos és rendkívül veszélyes küldetést teljesített. Ezúttal is emberek ezreinek élete múlt rajta. A mostani és a három hónappal korábban sikeresen teljesített missziót legfeljebb az különböztette meg egymástól, hogy a hajó szűkös belső terében elhelyezett tárolóedény ezúttal valóban tudományos eszközt rejtett – egy irányjelző készüléket, amely a Szicília partjainál valaha egybegyűlt legnagyobb inváziós flottát vezérelte. Miután kulcsfontosságú szerepet játszott a Husky hadművelet előkészítésében, most a Seraphot választották ki arra, hogy magát az offenzívát felvezesse.

Egy héttel korábban Jewellt az algíri tengeralattjáró-főhadiszállásra hívatták, ahol parancsnoka, Barney Fawkes kapitány igazította el: „Önnek kell célra vezetni a Szicíliát megszálló hadsereget.” Jewell azt a feladatot kapta, hogy alig ezer méternyire a sziget déli partvidékén fekvő Gelától helyezzen ki egy új típusú bóját, s mindezt alig néhány órával az offenzíva megkezdése előtt: július 10-én 04.00 órakor. A rombolók, amelyek az amerikai 45.

gyalogos hadosztály katonáinak partra szálló járműveit vezették fel, ezt a radarjelet követik majd, hogy a támadócsapatok már a szicíliai reggel első fényeinél elárasszák a szigetet, A Seraph eközben mindvégig a helyén marad, tájékozódási pontként szolgál „az inváziós haderő első hulláma számára”, és csak a támadás megindítása után vonul vissza. A brit tengeralattjáró lándzsahegyként szolgál, maga mögött egy homéroszi léptékű hajóhaddal – több mint 3000 teherhajóval, fregattal, tankhajóval, szállítóhajóval, aknaszedővel és kétéltű partraszállító egységgel, azok fedélzetén 1800 nehézlöveggel, 400 harckocsival és a 160 000 szövetséges katonából álló megszálló haderővel, amelyet a George Patton tábornok által vezetett amerikai 7. hadsereg és Montgomery brit 8. hadserege alkotott.

Szicília alighanem az egész bolygó legtöbbet megszállt földdarabja. A Kr. e. nyolcadik századtól egymást érték itt a támadók, akik elfoglalták és rendre kifosztották a szigetet: görögök, rómaiak, vandálok, föníciaiak, karthágóiak, osztrogótok, bizánciak, szaracénok, normannok, spanyolok és britek – de még Szicília sem élt meg ilyen léptékű inváziót. S ha a Vagdalthús hadművelet működik, a szövetségesek csak minimális ellenállással szembesülnek. Jewell nem tudhatta, hogy különös rakománya végül eljutott-e Huelvába, de miközben új parancsát latolgatta, óhatatlanul is megfordult a fejében, hogy a halott talán „hamis információt továbbított a németek felé, s ennek eredményeként a sziget megszállására készülő ezrek kisebb mértékű ellenállással találkoznak”. Ha viszont a cselvetés kudarcot vallott és ráébresztette a tengelyhatalmakat a Husky hadművelet valódi célpontjára, akkor a Seraph igazi katasztrófába vezeti ezt az armadát.

Miután megkapta a parancsot, Jewell jelentkezett a 7. hadsereg főhadiszállásán, ahol maga Patton tábornok igazította el. A fesztelenül fölényes, mocskos szájú és ösztönző hatású Patton, mint minden született vezető, mélyen megosztotta környezetét. Jewell az első látásra rühellte: az oldalán két elefántcsont markolatú pisztollyal, peckes léptekkel járkált a teremben, miközben parancsokat vakkantott Jewell és az amerikai szárazföldi csapatoknak segédkező két másik brit tengeralattjáró parancsnoka felé. „A haderejének három részben kellett partra szállnia egy-egy kijelölt partszakaszon; azt akarta, hogy ellenőrizzük a felderítés adatait, és hogy a tengeralattjárók maradjanak a helyükön az irányjelző bójákkal együtt, így gondoskodva arról, hogy a megfelelő egységek a megfelelő helyen szálljanak partra.” Az eligazítás alig tíz percig tartott. „Durván bánt velünk, önhitt volt, és nyersen szókimondó”, emlékezett Jewell. Miután kijutott a teremből, Jewell meghallotta, hogy egy másik amerikai kedélyesen a nevén szólítja, és amikor megfordult, szemközt találta magát Bill Darby ranger ezredessel, akivel egy korábbi felderítés során barátkozott össze. Darby elárulta, hogy a Seraph nyomában ő vezeti partra az X haderőt, amelyet két csonka ranger zászlóalj összeolvasztásával hoztak létre. „Végezz ugyanolyan jó munkát, mint Galitánál – kérte Darby –, és örökre hálásak leszünk.” Jewell megígérte, hogy igyekezni fog, még ha a küldetés nyugtalanította is. Ha az ellenség kiszúrja az irányjelző bóját elhelyező tengeralattjárót, nyilván felismeri a küszöbönálló inváziót, és erősítést küld a partszakaszra. „A lelepleződés – tűnődött Jewell – veszélybe sodorhatja az egész Husky-tervet.”

Maga Dwight Eisenhower is figyelmeztetett rá, hogy ha a németek szagot fognak, a Szicília elleni támadás kútba eshet. Az amerikai tábornok azt mondta Churchillnek: „Ha a támadást megelőzően tekintélyes német szárazföldi haderő helyezkedik el a térségben, a siker esélye gyakorlatilag nulla, és a tervet fel kell adni.” Egy figyelmeztetés még néhány órával az offenzíva előtt is súlyos áldozatokat követelhetett. A meglepetés életbevágóan fontossá vált; annak hiánya teljes katasztrófába torkolhatott Patton utolsó megjegyzése megragadt Jewell fejében, egyszerre irritálta és aggasztotta: „A tengeralattjárók nem egészen egy mérföldre lesznek az ellenségtől, de történjék bármi, nem mozdulhatnak onnét, amíg a különítmény a hadsereggel meg nem érkezik, bármennyit késsen is.”

A „Cent” fedőnevet viselő Seraph napkelte után is a felszínen marad, elszigetelten és védtelenül, kiszolgáltatva az olasz part menti ütegeknek. Kétségkívül ez lesz Jewell legveszedelmesebb – és minden emberi számítás szerint, az utolsó – küldetése.

Jewell rendszerint elegánsan felülemelkedett az őt fenyegető veszélyeken. Máris aránytalanul sok veszélyt és kényelmetlenséget vállalt ebben a véres háborúban, mégis minden adandó alkalommal bizonyította, hogy kész feláldozni az életét – csakhogy mostanra megváltozott valami. Immár volt miért élnie. Bill Jewell szerelmes lett.

Miután kivette részét a Vagdalthús hadműveletből, Jewell visszatért Algírba, egy jól megérdemelt szabadságra. A város főhadiszállására ekkortájt érkezett Rosemary Galloway mint a Wrens (a Királyi Haditengerészet női különítményének) újonca. Rosemary a kódolásban segédkezett, rejtjelezte és visszafejtette a szövetségesek főhadiszállásán megforduló üzeneteket, ily módon bensőséges kapcsolatba került a titkos és bizalmas értesülésekkel. Eleven volt, eszes, és észbontóan szép. Jewell és Rosemary korábban, Nagy-Britanniában egyszer már találkozott, de a háborús Algír fülledt légkörében a kapcsolatból rövid úton románc lett. Miután Rosemary megjelent lelki periszkópjának keresőmezőjében, Bill Jewell konok eltökéltséggel vadászott rá, és a lány mindebben lelkesen segédkezett. A háborús Algírban viszonylag kevés lehetőség nyílt az udvarlásra, de Jewell megragadta mindet. A városon túl, Szidi Baruknál az amerikai erők létrehoztak egy pihenőtábort, ami báljával, éttermével, teniszpályájával és úszómedencéjével megkapóan idézte egy Algériába települt amerikai társas klub képét, Jewell emlékei szerint: „Az amerikai főparancsnokság birtokba vett egy partszakaszt és egy olajligetet, hogy ott felépítse az Ezeregyéjszaka díszleteit – leszámítva természetesen a hurikat!” (Ami azt illeti, még ilyenek is akadtak.) Egy Szidi Barukbari töltött este Jewell szavaival felért „a tömény luxussal”. Jewell baráti kapcsolatot ápolt a magas rangú amerikai tisztekkel, ennek köszönhetően bejutott erre a „zártkörű helyre”; még amerikai sofőrt is kapott a brooklyni származású Bocciccio közlegény személyében, aki vezetés közben az egyik lábát mindig kilógatta a terepjáróból. Ha Bocciccio éppen nem ért rá, Jewell a 8. flottilla által kiigényelt ősi Hillman segítségével vitte körbe Rosemaryt a városon; a kocsit nem véletlenül – s nem is annyira romantikus, mint inkább rabul ejtő jellege miatt – „Nőfogónak” nevezték. „Belülről egyik ajtó sem nyílt, és lehetett bármekkora szükség a friss levegőre, a kockázatot vállaló Wreneknek meg kellett bízniuk útitársuk lovagiasságában.” Bocciccio, aki elsajátított néhány szaftosabb brit szófordulatot, maró gúnnyal szemlélte a Nőfogót és ami benne folyt: „Ennek a tragacsnak egy ép rugója nem maradt.”

A Hotel St. George Algír legjobb szállodájának számított: Eisenhower is itt vert tanyát. A hotel egy ősi mór palota romjaira épült, botanikus kert vette körül, tele hibiszkuszokkal, rózsákkal és virágzó kaktuszokkal; az ide látogatók háborúban és békében egyformán a pálmák és banánfák alá állított hatalmas ernyők árnyékában szürcsölgették a koktélokat, amelyeket a paszományos, kikeményített egyenruhát viselő algériai pincérek szolgáltak fel. A szálloda séfje Jewell emlékei szerint „még a kiszipolyozott háborús Algírban is bármikor lépést tartott a francia konyha legnemesebb hagyományaival”. Rudyard Kipling, André Gide, Simone de Beauvoir és V. György angol király egyaránt lakott a St. George-ban. 1943. június 7-én ez a hotel adott helyet a döntő fontosságú tanácskozásnak, amelyen Churchill és Eisenhower véglegesítette a Szicília szövetséges megszállásával kapcsolatos terveket. Ugyanebben a hónapban Bill Jewell is itt vitte dűlőre a Rosemary Galloway kezéért folytatott hadjáratát. Két önfeledt héten át bevetette az összes rendelkezésére álló fegyvert: francia konyhát, amerikai úszómedencét és belülről nyithatatlan brit autót. Rosemarynek esze ágában sem volt ellenállni, és a kitartó ostrom végeztével legyőzötten omlott Jewell hadnagy karjába.

Július 9-én éjfélkor Jewell hadnagy már csak emiatt is a szokottnál nagyobb elővigyázatossággal fürkészte a ködös tengert Szicília partjainál: kiharcolta Rosemary Galloway szívét, és azt nem szándékozott elvesztegetni oly módon, hogy megöleti magát. Ha a Vagdálthús kudarcot vall – vagy ami rosszabb, visszafelé sül el –, akkor Jewell, a csapata, s még sok ezernyi amerikai és brit katona veszhet oda az elkövetkező órákban. Ha viszont a terv beválik, Jewell talán megéri, hogy viszontlássa Rosemaryt. Meglepte, hogy ez mennyire fontos számára. Mielőtt találkozott Rosemaryvel, nem sokat törődött azzal, hogy él-e vagy hal. Most viszont kiderült, hogy ez nagyon is fontos.

A Seraph legénysége már kiszórta a kis jelzőbójákat, amelyeket úgy időzített, hogy pontosan négy óra múlva, egy időben villanjanak fel, partra vezetve ezzel a flotillát. A súlyosabb radarbóját is felhozták a fedélzetre, miközben a tengeralattjáró lassan araszolt a kihelyezési pont felé. Jewell már épp parancsot akart adni a vízre bocsátásra, amikor az őrszem fojtott hangja megtörte a néma sötétséget: „E-hajó a bal oldalon, uram.”

A szövetségesek által E-hajóként ismert német Schnellboot, amelyet három kétezer lóerős Daimler-Benz motor hajtott, négy torpedót, két 20 mm-es löveget és hat géppuskát hordozott, ezzel messze jobban felfegyverzett és háromszor fürgébb volt a Seraphnál. Négyszáz méterre, mozdulatlanul lebegett a vízen, „tisztán látható körvonala élesen vált el az éjszakai égbolt sötétkékjétől”. Az E-hajó is kiszúrta a brit tengeralattjárót; épp azt próbálta eldönteni, barát-e vagy ellenség. ,,Bizsergető pillanat volt –írta Jewell. – Tudtam, hogy a náci gyorsabb nálunk, és sokkal jobbak a fegyverei. Tudtam, hogy a tüzérek ott állnak a lövegek mögött, és csak a tűzparancsra várnak.” Hosszú perceknek tűnő ideig – valójában csak néhány pillanatig – Jewell „feszülten várta, hogy az E-hajó elhatározza magát”. Elsuttogott parancsára a tengeralattjáró matrózai és torpedósai elfoglalták helyüket. Ha a németek támadnak, a Seraph megkísérel visszavágni, de még ha meg is nyeri a párbajt, a partvédelem értesül arról, ami a sötét horizonton készülődik. Jewell tudta, hogy akkor pedig „nagy baj lesz”. A brit tengeralattjáró félig alámerült, de a sűrű köd is megnehezítette az azonosítását. A német kapitány szemlátomást „nem tudott dönteni, ilyen közel a parthoz csak baráti tengeralattjáróra számított”. Hirtelen felvillantotta a navigációs fényeit. „Tudtam, hogy ez valamilyen jelzés, amire haladéktalanul válaszolnom kellene.” A német kapitány habozása megadta Jewell számára a létfontosságú, néhány pillanatnyi haladékot. A fedélzetet kiürítették, a bóját levitték, és a nyílást lezárták, mielőtt Jewell parancsot adott a merülésre. „Néhány pillanat alatt lemerültünk. Az ellenség szemében szó szerint eltűntünk.” Szerencséjükre a találkozás nem riasztotta a védőket a küszöbönálló invázióra: „Az E-hajó kapitánya továbbra is saját döntésképtelenségének áldozata maradt, s amíg nem lehetett biztos abban, hogy barát vagyok-e vagy ellenség, nem fújt riadót.” Az idő azonban így is szorított. A bóját egy órán belül ki kellett helyezni, hiszen már csak alig néhány óra választott el a szövetségesek hatalmas offenzívájától és a déli horizont mögött megbúvó flotta partraszállásától.

Szicília inváziójáról nagy vonalakban már az 1943. januári casablancai konferencián megállapodás született, a Husky hadművelet részleteinek kidolgozása azonban csak keservesen haladt, miután felszította az angol és amerikai szövetségesek egymás közötti feszültségeit. Patton „hihetetlenül pöffeszkedőnek” tartotta Montgomeryt, Alexander tábornokkal, a szárazföldi haderők főparancsnokával kapcsolatban pedig megjegyezte, hogy „rendkívül kicsi a feje”. Montgomery sem kímélte Eisenhowert: „A hadviseléssel és a harccal kapcsolatos tudása egyenlő a nullával”, mondta róla. A brit tábornok kereken meg is tagadta, hogy Eisenhower első hadműveleti tervéről tárgyaljon, ami szerint az amerikai invázió Szicília nyugati felét, Palermót célozták volna meg, míg a britek a délkeleti parton fekvő Augustát és Siracusát foglalják el. Monty kijelentette, hogy tud jobbat (tudott is), és „háborús katasztrófát” jósolt, ha az előző tervet nem hajítják szemétre.

Montgomery jól értett a taktikai manőverekhez: végül keresztül is vitte az akaratát, miután a szövetségesek algíri főhadiszállásának vécéjében sarokba szorította Walter Bodell Smith vezérőrnagyot, Eisenhower vezérkari főnökét – előbb a vizeldénél, majd a párás tükörre rajzolt hevenyészett térképpel győzte meg saját alternatív tervéről: a két hadsereg egyidejű délkeleti támadásáról.

Megszületett az egyezség. Július 10-én pirkadat előtt Patton 7. hadserege a Gelai-öböl partszakaszát támadja meg, míg Montgomery 8. hadserege keletebbre, a Notói-és Cassibilei-öbölnél özönli el a partot. Szicília déli partvonalának száz mérföldes hossza mentén összesen huszonhat partszakaszt ér majd egyidejű támadás az Algéria, Tunézia, Líbia és Egyiptom kikötőiben összegyűlt csapatok részéről. Az inváziót a szicíliai repülőterek átfogó bombázása előzi majd meg. Közvetlenül a partraszállás előtt az ellenséges állások mögé ejtőernyősöket dobnak le, hogy elvágják a kommunikációs vonalakat, biztosítsák a kritikus útkereszteződéseket és összezavarják az ellenséget. A vezérkari főnökök május 12-én hagyták jóvá a Husky hadművelet terveit – ugyanazon a napon, amikor London elfogta az első üzenetet, amely szerint Hitler látta és hitelt érdemlőnek találta a Martin őrnagy aktatáskájából származó dokumentumokat.

A hadművelet logisztikája minden képzeletet felülmúlt: csak az amerikai kontingens 6,6 millió fejadagra való élelmet, ötezer beládázott repülőgépet, ötezer postagalambot és az ellátásukra kiképzett katonát, valamint kevéssé becsvágyó módon mindössze 144 000 kondomot igényelt, ami a fejenkénti kettes átlagot sem érte el. A roppant mennyiségű tárgyi eszköz egybegyűjtésének komplex feladatát tovább nehezítette a teljes titoktartás igénye. A partraszállások megszervezése hírhedt módon nehéz feladat, amint arról Gallipoli és Dieppe is tanúskodhat, sőt szinte lehetetlen, ha a védők készen várakoznak. Eisenhower nem véletlenül hangsúlyozta a meglepetés elsődleges fontosságát, és jósolt kudarcot a hadműveletnek, ha kettőnél több, mindenre elszánt német hadosztály várja őket. A németek figyelmét aligha kerülhette el az Afrika északi partjainál gyülekező 160 000 katona és háromezer vízi jármű, a sikert tehát csak az szavatolhatta, ha nem tudják, pontosan hol várható a támadás. Miután az offenzíva megkezdődik, egy második megtévesztő akcióra is sor kerül, a Derrick hadműveletre, amellyel arról próbálják meggyőzni az ellenséget, hogy a déli támadás csak figyelemelterelés, a valódi offenzíva Szicília nyugati részét sújtja majd. Ily módon további védőket vonhatnak ki a harci övezetből. Szicília térképeit elzárva tartották. Az inváziós haderő katonái már csak az akciócsoport indulása után értesültek a valódi célpontról; a hazaküldött leveleket is szigorúan cenzúrázták, nehogy idő előtt bármi kitudódjon; a tisztek csak félig tréfáltak, amikor arra utasították embereiket, „nehogy bármi érdekeset” írjanak.

A hír azonban így is óhatatlanul eljutott Észak-Afrika dokkjaiba. A „Katonák útikalauza Szicíliához” véletlenül túl korán került az érintettek kézébe, miközben egy kairói brit tiszt úgy küldte el kitisztíttatni az egyenruháját, hogy annak zsebében ott lapult a teljes hadműveleti terv. Az iratokat visszaszerezték, ám néhány lapot még ezelőtt felhasználtak számlaíráshoz; valahol Kairóban volt valaki, frissen tisztított ruha és a szövetségesek legtitkosabb terveinek a birtokában. Ennél is riasztóbb, hogy Knox ezredes, a brit 1. deszantos hadosztály tisztje a kairói Shepheard Hotel teraszán felejtett egy szigorúan titkos táviratot. A dokumentum nem csupán a szicíliai invázió dátumát és időpontját árulta el, de az ejtőernyősök ledobásának időzítését is, sőt „a repülő-és vitorlázógépek hozzáférhetőségét az ilyen akciókhoz”. Az irat legalább két napra eltűnt, mielőtt a szálloda igazgatója visszajuttatta a katonai hatóságoknak. Dudley Clarke ezzel együtt bízott abban, hogy ha valami, ilyen nyilvánvaló módon és „a biztonsági előírások durva megsértésével” kerül a kezébe, az ellenség rögtön csapdára gyanakszik, így ezt az esetet is – a Vagdalthús hadműveletnek megfelelően – a szicíliai fedőcél megerősítéseként értékeli. Ahogy ő látta, „Knox ezredes inkább segítette, semmint akadályozta őket”.

A Barclay hadművelet, amellyel leplezni igyekeztek a szövetségesek terveit, és a lehető legtöbb tengelyhatalmi katonát távol akartak tartani Szicíliától, a július 10-e előtti napokban érte el csúcspontját. A tengeralattjárók katonákat tettek ki Szardínia partjainál és Zante görög szigetnél, akik a felderítő tevékenység egyértelmű nyomait hagyták hátra, hogy a németek megtalálják, mintha máris előkészületek folynának egy nagyszabású invázióra. A Vízesés fedőnevű hadműveletben azt szimulálták, mintha egy „balkáni” hadsereget vezényelnének a Földközi-tenger keleti térségébe; ehhez nagyszámú harckocsi-és repülőgépmakettet is készítettek. Animals [Állatok] fedőnévvel és a görög ellenállók részvétélével a SOE szabotázsakciókat szervezett, azt a benyomást keltve, mintha a megcélzott görög területeken fokozódna a partizántevékenység.

E benyomás megerősítésére kettős ügynököket is felhasználták, közülük elsősorban André Lathamet, a kommunizmust teljes szívéből gyűlölő, nagystílű francia arisztokratát és karrieristát, akit a párizsi Abwehr 1942-ben szervezett be. Lathamet a Faubourg St. Honorén álló Elizabeth Arden szépségszalonban mutatták be kémszervezete tagjainak: egy Dutey-Marisse (vagy tán Duthey Harispe) nevű playboynak, egy Blondeau nevű korábbi francia tengerésztisztnek, valamint egy Duteil nevű stricinek és szabotőrnek, aki Latham tudta nélkül parancsot kapott a németektől, hogy végezzen vele, amennyiben el akarná árulni őket. A csapat Tuniszba utazott, hogy ott az Abwehrnek szerezzen értesüléseket. Május 8-án, amikor már javában zajlottak a szicíliai invázió előkészületei, a „sportos, középkorú, közepes magasságú, ősz hajú és katonás bajszú” Latham megjelent az észak-afrikai francia hírszerzés főnökénél, és bejelentette, hogy kémkedni szándékozik a németek ellen. A „Gilbert” fedőnevet és azt a megbízást kapta, hogy hamis értesülésekkel traktálja német tartótisztjeit, akik „elsőrendű ügynökként” tisztelték. Gilbert jelentette, hogy Bizerta tunéziai kikötőben nagy inváziós haderő gyülekezik, amit valójában hajómakettek alkottak, elterelendő a figyelmet a valós előkészületekről.

A Garbo-hálózat is kivette részét a ködösítésből: a Garbo csapatához tartozó 6-os számú ügynököt Dicknek hívták; antikommunista dél-afrikaiként 1942-ben maga Pujol szervezte be, „aki fontos posztot ígért neki a háború után létrejövő új világrendben”, ha Németországnak kémkedik. Dicket „nyelvi képességei okán” a hadügyminisztérium foglalkoztatta és küldte a szövetségesek algíri főhadiszállására. Miután Pujol ellátta titkos tintával, a szorgos dél-afrikai Garbón keresztül hamarosan jelentést is tett a készülődő támadásokról a Spanyolországban tartózkodó Kühlenthalnak. A németek „elégedettek voltak új ügynökükkel”, jelentette Garbo MI5-os tartótisztje. Hogy elvonja a figyelmet Szicíliáról, és még inkább szétszórja a német erőket, a 6-os ügynök „arról spekulált, hogy bizonyos iratok szerint, amelyekről még a főhadiszállás hírszerző részlegén szerzett tudomást, a partraszállás valószínű helyszíne Nizza és Korzika”. Nem sokkal ezután Dicknek sikerült „ellopnia néhány iratot a küszöbönálló invázióval kapcsolatban”, és megígérte, hogy azokat egy gyümölcsösládában elrejtve eljuttatja Pujolnak.

Július 5-én Garbo ugyanakkor szomorú hírt közölt Kühlenthallal: Dick „törvénytelen felesége”, Dorothy arról tájékoztatta, hogy a 6-os ügynök meghalt egy észak-afrikai repülőgép-balesetben. A németek elveszítettek egy fontos ügynököt, aki éppen kezdett volna belelendülni feladatába. A tragikus esemény természetesen nem történt meg, ahogyan Dick és Dorothy sem létezett soha. A képzeletbeli kémnek egy valóságos haláleset miatt kellett távoznia:

„A tiszt, aki a 6-os ügynök leveleit írta, skóciai eltávozásáról visszatérőben halálos légi balesetet szenvedett.” Dick jellegzetes kézírást használt, s bár az MI5 vívódott, hogy „úgy tegyen-e, mintha az ügynök jobb keze megsérült volna, ezért csak a balt tudja használni, vagy próbálja-e hamisítani a kézírását”, egyik megoldás sem tűnt biztonságosnak, ezért a halál kezére adták Dicket, a sosemvolt dél-afrikai kémet.

A szicíliai hadjáratot övező titokzatosság, a Barclay hadművelet és a kettős ügynökök jóvoltából kerengő töméntelen dezinformáció ellenére a német és olasz hírszerzés figyelmét aligha kerülhették el a küszöbönálló invázió előjelei: kórházhajók gyülekeztek Gibraltárnál, és nyolcmillió röplapot dobtak le Szicília felett, hogy figyelmeztessék annak lakóit: Hitler csalárd szövetséges, és Németország „kész az utolsó olasz emberig harcolni”. Ennél is árulkodóbb módon, június 11-én a szövetségesek megadásra bírták a Szicíliától hatvan mérföldre délnyugatra fekvő erődszigetet, Pantelleriát, amelyre a megelőző három hétben mintegy 6400 bombát dobtak. A pantelleriaí akció, a Dugóhúzó hadművelet, egyértelmű módon Szicília invázióját harangozta be, hiszen a sziget elfoglalásával a szövetségesek szert tettek egy légitámaszpontra, ahonnét könnyen elérhették a nagyobbik szigetet. Londonban attól tartottak, hogy a sziget sikeres elfoglalása „egyértelművé teszi a helyzetet”, de Gilbert ügynök azzal nyugtatta meg főnökeit, hogy „ne ijedjenek meg, a Pantelleria elleni támadás csak félrevezetés”, a valódi invázióra valahol máshol fog sor kerülni.

Ezzel együtt a német oldalon akadtak, akik helyesen értékelték a fejleményeket, és a Bletchley Park által elfogott titkos üzenetek is arról tanúskodtak, hogy a németek egyre nagyobb aggodalommal tekintenek Szicíliára. Még Karl-Erich Kühlenthal is eltűnődött azon, hogy az elfogott levelekből megismert terv talán megváltozott. Pantelleria elfoglalása után Kühlenthal „egyre több jelentést kapott arról, hogy Szicília lesz a következő inváziós célpont. Számos ilyen jelentést továbbítottak Berlinbe, Berlin azonban nem adott hitelt ezeknek az értesüléseknek”. Albert Kesselring tábornagy, a földközi-tengeri haderők német főparancsnoka a D-nap előtt hat héttel Szicíliát tartotta a támadás legvalószínűbb helyszínének. A német főparancsnokok túlnyomórészt mégis azt a meggyőződést osztották, hogy a fő csapásirány a Földközi-tenger keleti és nyugati térsége lesz, míg a Szicília elleni támadást csupán figyelemelterelésnek szánják.

A Vagdalthús hadművelet és más megtévesztő akciók nyomán olyan hamis kép rajzolódott ki a szövetségesek haderejéről, hogy a németek egy lehetetlenül hosszú arcvonalon készültek fel a védekezésre. A Cascade [Zuhatag] hadművelet sikeresen győzte meg a németeket arról, hogy a szövetségesek mintegy negyven hadosztályt vonultatnak fel az offenzívához (ezzel csaknem megduplázták a tényleges számot), tehát megengedhetnek maguknak két vagy még több egyidejű támadást. Valójában a szövetségesek sosem rendelkeztek egy partraszállásnál többre elegendő kétéltűvel. Hasonlóképpen, a szövetségesek stratégiája nem tette volna lehetővé egy partraszállás megindítását elegendő légi fedezet nélkül, ez pedig reálisan kizárta Szardíniát és Görögországot a lehetséges helyszínek közül. A Vagdalthús által azonosított két célpont egyszerűen nem szerepelt a szövetségesek terveiben, még ha erre a németek nem is jöttek rá.

A német hírszerzés nem tudta megmondani a főparancsnokságnak, hol és mikor kerül sor a fő támadásra. A németek zavartan és habozva próbáltak átlátni a megtévesztések egyre sűrűbb ködén, amit saját korlátozott információforrásaik még inkább megnehezítettek. A partraszállások lehetséges helyszínei között nemcsak Szardínia és Görögország szerepelt, de Korzika, Franciaország déli része, sőt még Spanyolország is, miközben Hitler „Balkán-fóbiája” minden stratégiai döntésben szerepet játszott. Szardínián, amit a római japán követségi ügyvivő jelentése szerint „még mindig kedvenc célpontnak tartottak”, a katonák számát június végére több mint tízezer főre duplázták, és a haderőt további vadászgéprajokkal is megerősítették. Miközben júliusban a keleti fronton, Kurszknál javában zajlott a döntő fontosságú páncélos ütközet, két további német páncélozott hadosztályt helyeztek harckészültségbe, hogy bármikor elindulhassanak a Balkánra. Német torpedórombolókat vezényeltek Szicíliától az Égei-tengerre; a görög partvonal mentén ütegeket és három további aknamezőt telepítettek, 1943. március és július között a Balkánon állomásozó német hadosztályok száma nyolcról tizennyolcra, ezen belül a Görögországot védő hadosztályok száma egyről nyolcra nőtt. Noha az olasz hírszerzés figyelmeztetett a küszöbönálló szicíliai invázióra, és könyörgött a német erősítésért, „semmifele intézkedés nem történt a sziget megerősítésére”. Amint a Vagdalthús hadművelet későbbi hivatalos értékelése megállapította, „a németek számára mindig is fennállt Szicília megerősítésének szüksége, hiszen megváltoztathattuk a terveinket, és az a célpont mindig is túl védtelen volt”. A németek azonban továbbra is szilárdan hittek abban, hogy Szicíliát, ha támadás éri is, a fő csapásirány messze elkerüli. Május végén Kesselring számvivő tisztjének egy elfogott Ultra-üzenetéből kiderült, milyen szánalmasan felkészületlenek a németek: alig három hónapra való fejadagot és kevesebb mint kilencezer tonnányi üzemanyagot igényeltek. Egyre biztosabbnak tűnt, hogy a Vagdalthús beteljesíti a célját. „A Tunéziában állomásozó erőkkel összevetve ez parányi helyőrségnek számított”, írta egy történész. Négy nappal az invázió előtt Kesselring azt fájlalta, hogy szicíliai csapatai „csupán a szükséges ellátmány felét” kapták meg. Eisenhower aggodalma, hogy Szicília partjainál „jól felfegyverzett és szervezett német erőkkel” találja szemben magát, alaptalannak bizonyult. Németország egyszerűen nem tudta, hogy mi következik és hol, amikor pedig ez kiderült, már késő volt bármihez.

A szövetségesek ezzel szemben tiszta képet alkottak Szicília védelméről, és arról, hogy a tengelyhatalmak elmulasztották megerősíteni. A britek és az amerikaiak mintegy háromszázezer ellenséges katonával álltak szemben, akik a partvonal közel ezer kilométerét védelmezték. A védők több mint kétharmada a rosszul felfegyverzett és kiképzett olaszok közül került ki – sokakat Szicílián toboroztak –, akiknek nem fűlött a foguk a harchoz, öregek és betegek voltak, néhol még az előző világháborúból hátramaradt fegyverekkel harcoltak. A szövetségesek egyik hírszerzői jelentése szerint az olasz partvédelmi erőket „szinte hihetetlenül alacsony szintű morál, képzettség és fegyelem” jellemezte. A két hadosztályban mintegy negyvenezer főt számoló német erőt viszont egészen más fából faragták. Az újjászervezett Hermann Göring páncélos hadosztály és a három zászlóaljra való gyalogság kemény harcokat látott Tunéziában; Kesselring Pantelleria eleste után vezényelte őket Szicíliára. A 15. páncélos gránátos hadosztály harcban edzett alakulatát 160 harckocsi és 140 tábori löveg alkotta. Feltételezték, hogy az olaszok valószínűleg csekély ellenállást fejtenek majd ki, de a német védelem már „kemény dió” lesz, ahogy egy tiszt fogalmazott. Montgomery racionális hűvösséggel jósolt:

„Kemény és igen véres küzdelem lesz. Súlyos veszteségekkel kell számolnunk.” Bill Darby szintén a legrosszabbra készült, és már alig várta: „Ha sok lesz az áldozat, az nem a vezetésen fog múlni – mondta a ranger-parancsnok a tisztjeinek. – Az Úr legyen önökkel.”

HUSZONEGYEDIK FEJEZET.

Egy csésze finom tea.

A METEOROLÓGIAI ELŐREJELZÉS semmi jót nem ígért, és az idő gyors ütemben romlott, amint az inváziós flotta útnak indult. Sir Andrew Cunningham tengernagy, a földközi-tengeri flotta főparancsnoka és a második Vagdalthús-levél címzettje inkább lemondóan, semmint reménykedve nyugtázta a hajóhad indulásának tényét. A tengernagy rögzített egy üzenetet, amit az indulás után kellett sugározni a katonáknak. „A háború legnagyobb jelentőségű vállalkozására készülünk, most első ízben a saját földjén csapunk le az ellenségre.” Az emelkedett hangnem éles kontrasztban állt Cunningham komor hangulatával, amint a flotta „az egek összes szelében” útnak indult, hogy minden emberi számítás szerint a tengeren pusztuljon el. „A kocka el van vetve. Elhatároztuk magunkat a támadás mellett. Egyelőre nincs más tennivalónk.” A máltai főhadiszálláson elköltött vacsoránál Lord Louis Mountbatten tengernagy, a két Vagdalthús-levél aláírója ennél is egyszerűbben fogalmazott, amikor kijelentette, hogy az egész „nem fest túl jól”.

Az idő kitartóan romlott: süvített a szél, 7-es erősségű orkán készülődött. A hajók vadul bukdácsoltak, és orral rontottak „a bukóhullámoknak és forrongó árnak, hogy felkorbácsolják az élesen metsző vízpermetet”. Kétéltű járművek szakadtak le a darukról és szabadultak el a fedélzeten. Kábelek pattantak el. Az orkán – amit egyesek „Mussolini szelének” neveztek – egyre hangosabban tombolt. Sokan imádkoztak vagy szitkozódtak, de még többen „hevertek zölden és nyögve a függő ágyakon”, maguk körül a hányadék és félelem bűzével.

Míg körülötte mindenki öklendezett, Derrick Leverton őrnagy a Királyi Tüzérség 12. könnyű légelhárító ezredétől – a nemzedékek óta prosperáló brit temetkezési vállalat joviális örököse – a tiszti étkezdében pasziánszozott, s közben kedélyesen elropogtatta az utolsó fejadagot. „Most Cadbury töltött csokit kapunk – írta anyjának. – A borsmenta krémes és a karamellás már megvolt… nagyon finomak.” Derrick, akit mindenki csak Drickként ismert, rettenetesen élvezte a „műsort”, ahogyan az inváziót nevezte. S mennyivel boldogabb lett volna, ha tud arról az apró, mégis fontos szerepről, amit a fivére, Ivor játszott annak előkészítésében, amikor az éjszaka közepén elszállított a Hackney ravatalozóból egy névtelen holttestet! Ivorhoz hasonlóan Dricknek is megadatott a képesség, hogy mindennek meglássa a napos oldalát, talán annak köszönhetően, hogy olyan családban nőtt fel, ahol a halál mindennapos dolognak számított. „Remek kis hajókázás volt – írta le a Szicíliába vezető pokoli utat. – Miután eltávolodtunk a szárazföldtől, mindenkit beavattak az egész tervbe: dátumokba, időpontokba, mindenbe. Kaptunk térképeket, tervrajzokat, modelleket, egy szicíliai útikalauzt és Monty üzenetének egy példányát.” Drickre különösen az a tengerésztiszt tett maradandó benyomást, aki tájékoztatta a csapatokat Szicília stratégiai fontosságáról. „Remek volt. Úgy festett, mint Noël Coward{6} férfiasabb kiadásban.” Leverton őrnagy azt a feladatot kapta, hogy állítson fel egy üteget a parton, és lőjön le minden ellenséges gépet, amelyik az inváziós haderőt támadja.

Leverton nem tudott elaludni. „Valamivel napnyugta előtt felmentem a fedélzetre, és a távolban tisztán láttam Szicília hegyeit.”

A szél mintha enyhült volna. „A tenger egész délután háborgott, de most kezdett lecsillapodni. Őszintén hiszem, hogy csoda történt.” A katonák máris nekiláttak, hogy krétával mindenfele bohókás üzenetet firkáljanak a partra szálló egységek járműveire, mint „Körutazás a kontinensen” vagy „Nápolyt látni és meghalni”. Nem sokkal éjfél előtt Leverton látta a fejük felett elhúzó bombázógépeket, nyomukban a katonákkal teli vitorlázógépekkel. „Akkorra magam maradtam a fedélzeten. Korábban gyakran belegondoltam, hogyan fogom érezni magam, ha majd elkezdődik a buli. Csalódottan nyugtáztam, hogy nem érzek semmi különöset. Bármennyire tisztában voltam azzal, hogy sok ismerősöm meg fog halni, és talán én is feldobom a bakancsot, nem igazán érdekelt a dolog. Nem éreztem magam izgatottnak, hősiesnek, vagy bármi ilyesminek. Mintha csak egy színdarabot néztem volna.” Drick le is poroszkált, hogy még egyszer megkeverje a kártyát („bejött egy jó kis szlemm”) és bedobjon egy újabb karamellás Cadburyt.

Ugyanekkor, alig néhány mérföldnyire tőle, Bill Jewell már a színdarab következő felvonásához készítette elő a színpadot. Miután alámerült, legénységével együtt hallotta, ahogy az E-hajó odébb áll, és a hajócsavarok zaja lassan elhal a távolban. A Seraph további húsz percet várt, mielőtt óvatosan újra felmerült a felszínre. A német hajót semerre sem lehetett látni, bár könnyen előfordulhat, hogy meglapult és csak rájuk vár. Ha így történt, a két hajónak össze kell csapnia. Már egy óra sem maradt a kijelölt időpontig. „Többet nem merülhettünk vissza – ezúttal ki kellett tenni a bóját.” A szél lanyhult, a tenger azonban tovább háborgott, emiatt a bója kihelyezésének feladata „háromszor olyan nehézzé vált, mint egyébként lett volna”. Valamivel éjfél után a bóját másodszor is visszacsörlőzték a fedélzetre, hogy kitegyék a megjelölt helyen, ezerméternyire a parttól. Jewell most először hallotta feje felett azt a mély, zúgó hangot, amit a szél eddig elfedett. „Láthatatlan repülőgépek százai zúgtak felettünk a sötét égbolton, Az invázió előőrse. »Invázió!« Milyen felvillanyozó szó.” Jewellben most.

először tudatosult, hogy talán a diadal kapujában állnak: „Szicília elfoglalása hatalmas lépés lesz Európa irányában, és legalábbis egy kis lépés a Berlinbe vezető úton”, tűnődött el. Már ha sikert aratnak. A katonák fejében is hasonló gondolatok jártak. Az 5. hadosztállyal hajózó egyik amerikai újságíró írta: „Sokan úgy gondolják, ezen a hadműveleten múlik, hogy patthelyzetbe torkollik-e a háború, vagy egy huszárvágással véget vetünk az egésznek.”

Jewell egy sor éles robbanást hallott, s ahogy elnézett a szárazföld felé, látta a „minden irányban fellobbanó nagy tüzeket”. A repülőutat és az ejtőernyős landolást túlélt katonák máris munkához láttak. Ugyanekkor, a detonációk visszhangján és a bombázók moraján túl, Jewell egy másik hangot is észlelt. A szél mostanra teljesen elállt, ahogyan a Földközi-tengeren gyakran előfordul, így hallhatta „a közeledő hajómotorok tompa lüktetését” is. Az olasz part menti radarállomások is felfigyeltek a közeledő flottára. A keresőfények alig néhány pillanat múltán; nappallá változtatták az éjszakát, és a reflektorok kereszttüzében ott lebegett a brit tengeralattjáró.

„Vakítóan éles fénysugarak szelték át a vizet és olvadtak össze egyetlen fénykörben, közepén a Seraph-fal.” Szokványos körülmények között a tengeralattjáró nem is várt volna sokat a lemerüléssel, Jewell azonban azt a parancsot kapta, hogy a flotta érkezéséig maradjon a felszínen. A part menti ütegek tüzet nyitottak, majd a következő tíz percben – „egy idegfeszítő, robbanásokkal teli örökkévalóságig” – a Seraph mozdulatlanul tűrte, hogy körötte elszabaduljon a pokol. A hajószakács, aki a háromhüvelykes ágyú mögött kuporgott, teli szájjal szitkozódott. Minden lövedék nyomán vízoszlop lőtt a magasba, míg az őrszemek nekilapultak a torony fémfalának, hogy „éppúgy menedéket keressenek a lezúduló víz, mint a köröttük fütyülő repeszek elől”. A robbanások között a „lüktető zaj” egyre erősebbé vált.

Azután a semmiből hirtelen megvillant „egy fénypászma az inváziós flotta élén haladó rombolóról”. Néhány pillanattal később maga a hajó is alakot öltött, miközben „az árnyakból lassan sötét alakzatok tűntek elő”. Jewell még a körötte repkedő lövedékekről is elfeledkezett, olyan megkapónak találta a látványt. „Az angol nyelvre ráférne egy, a látványt jobban leíró, új főnév az elkoptatott »armada« helyett – írta. – Ameddig csak az éjjellátó készülék elért, rendezett alakzatban hajók százai közeledtek.” A rombolóhajó reflektorával kiszúrta a parti üteget, „ahogyan a szpotlámpa pásztázza a színpadot”, azzal tüzet is nyitott. „Gránátok süvítettek felettünk.” Ellenséges gépek húztak el, dobtak le világító lövedékeket, hogy a parti tüzéreket segítsék.

Odakint a tengeren Derrick Leverton megcsodálta „a különböző színű jelzőrakéták” sötét égen kibomló tűzvirágait és a horizonton izzó fényeket, amint a partoldal felett lángra kaptak a búzamezők. Félelmetesen gyönyörű látvány tárult a szeme elé. „A jelzőfényekkel, reflektorokkal és lángoló tüzekkel, a bombák és gránátok detonációjának színpompás felhőivel úgy tűnt, mintha egész Szicília egyetlen hatalmas tűzijátékká változott volna, ameddig csak a szem ellát.” Amint az első amerikai romboló elhaladt a Seraph mellett, a legénység „megéljenezte a kitartó kis tengeralattjárót”. Néhány pillanattal később kis kétéltű bukkant fel, tatján egy amerikai kapitánnyal, aki igyekezett túlharsogni a zajt: „A tengernagy küldött, hogy megköszönje a remek munkát, amit végeztek!” Jewell, mint később elismerte, „kissé mereven szalutált”, ám a kapitány még nem fejezte be: „Tudják, ezek a fiúk hosszú ideig emlékezni fognak arra, hogy ki vezette partra őket.”

A Seraph számára eljött a pillanat, hogy „óvatosan visszahúzódjon a biztonságos sötétbe”. Jewell még vetett egy utolsó pillantást a partra, ahol „parányi felvillanások jelezték a támadóék előretörését, amint a géppisztolyok utat vágtak a védőkön keresztül”. A Bill Darby vezette különleges rangeralakulat Gelánál szállt partra, Jewell pedig merte remélni, hogy „a szívélyes és örökké kedélyes ezredes nem csinál semmi ostobaságot”.

Bill Darby az egyetlen helyen harcolt, ahol jól érezte magát: az emberei élén, és megszállottként szelte át a partot, hogy meg se álljon Gela városáig, amelyet a flotta ágyúi ekkorra már romhalmazzá lőttek. Az olasz Livornói Hadosztály hiába próbálta megvetni a lábát a székesegyháznál, a rangerek rövid úton legyűrték őket. Darby a terepjárójára erősített 30 mm-es géppuskával személyesen verte vissza az olaszok könnyű Renault harckocsikkal indított ellentámadását, majd mikor rájött, hogy ennél nagyabb kaliberű fegyverekre lesz szüksége, visszatért a partra, ahol szerzett egy 37 mm-es páncéltörő ágyút, fejszével feltörte lőszeres ládáját, majd egy százados segítségével felrobbantott egy újabb olasz tankot, amely hevenyészett parancsnoki állása ellen indult. Amikor egy kibiztosított gránátot is a tank belsejébe gurított, a halálra vált olaszok tüstént megadták magukat. Mintegy tizenkét órával a partraszállás után Darby elővette hátizsákjából a felgöngyölt amerikai zászlót, hogy Gela főterén kitűzze a Fasiszta Párt központjának ajtajára. A gelai csata után Patton kitüntette és előléptette Darbyt, aki a Kiváló Szolgálatért Érdemkeresztet elfogadta, az előléptetést azonban újfent elutasította. „Darby valóban remek katona”, hüledezett Patton.

Keletre Derrick Leverton őrnagy kényelmesebb tempót diktált. Miután „sok szerencsét kívánt társainak… mindezt tökéletesen szokványos és tényszerű formában”, a temetkezési válIalkozó a fedélzeten várt, hogy a kétéltűre szólítsák. „Minthogy maradt még egy kis idő, aludni tértem.” Leverton – alighanem egyedüliként – békésen szundikált az ember által valaha indított legnagyobb partraszállás kellős közepén. Ahogy emlékezett, „zajlott némi robbantgatás a háttérben”, ám ez sem gátolta meg abban, hogy elbóbiskoljon. Ami a hősiességet illeti, ez a tett csaknem egyenrangú Darby ezredesével.

„Közeledett a virradat, de a hegyek még csak körvonalaikban látszottak”, amikor Leverton végül átszállt a kétéltűbe. Néhány percen belül elérte a partot, ahol át kellett verekednie magát azon vitorlázógépek roncsai között, amelyek „kissé túl korán szálltak le”. Két halott deszantos feküdt a parton. Leverton volt az utolsó ember, akit a holtak látványa cseppet is felkavart. „Legelőször a letaposott kakukkfa fenséges illata tudatosult bennem”, emlékezett vissza. Embereivel egyenesen az ütegnek kiszemelt hely felé tartott, keresztül egy aknamezőn. „Olykor felrobbant egy akna, pokoli kavarodás és nagy fekete füst kíséretében.” Amíg az ágyúkat lerakodták a kétéltűből, Leverton elérkezettnek látta az időt egy csésze teára. Örömmel állapította meg, hogy fejadagjában „tea, cukor és tejpor” is található, amit egyszerűen csak forró vízbe kellett kevernie. „Igazán tápláló, étvágykeltő és okos elgondolás”, tűnődött Drick. Azután jöttek a zuhanóbombázók.

Mindez, írta meg később anyjának, „csak fokozta a helyzet izgalmát”. „Ahogy hulltak a bombák, beugrottam egy kőfal mögé. Mindenfelé repkedett a por és a törmelék, amikor pedig felálltam, azt láttam, hogy a falból kirobbant egy focilabdányi darab, alig egyméternyire a fejemtől.” Csak egy javíthatatlan optimista találhatta meg a bombázás naposabbik oldalát: „Egy másik bomba a tengerbe hullt, és hűsítő vízpermettel szórt meg minket.” A további támadások esetére a temetkezési vállalkozó arra utasította embereit, hogy ássanak „kis, egy méter mély sírokat, amelyek a lehető legkényelmesebbek.” Az ágyúkat még ekkor sem rakodták ki, ezért Leverton bekucorodott a maga rókalyukába, és aludt még egy sort, bár ezúttal nem élvezhette ki a zavartalan nyugalmat, amint a hajón tette. „Mindenféléket összeálmodtam a zuhanóbombázókról és effélékről, majd azzal a megnyugtató tudattal ébredtem, hogy mindez csak álom, amikor rájöttem, hogy mégsem álom, és a nyavalyások éppen felém repülnek.” A bombák szerencsére nem okoztak komolyabb károkat, de mint a szüleinek is megírta, „a rázkódás a sírban megviselte kissé”.

Éjszakára felállították az üteget, és Leverton elégtételére már az első napon lelőttek egy zuhanóbombázót. Az elkövetkező hat hét során tizenegy további gépet szedtek le, „továbbá akadt számos »találat« és »sérülés«”. Leverton önfeledten küzdött, „Embereimet felvillanyozta a tudat, hogy Dunkerque óta a miénk az első üteg, amelyik harcba bocsátkozik Európában.”

Forróság uralkodott a parton, ami hosszú gyakorlónadrágban és lábszárvédőben igencsak izzasztó munkává tette az ágyú működtetését. „Úgy éreztem, nem vagyok a feladathoz öltözve – írta Leverton őrnagy –, ezért terveztem magamnak egy inváziós szükségegyenruhát, ami vékony ingből, kék Jantzen úszónadrágomból, kék tornacipőmből és rohamsisakból állt. Remek és erősen javallható öltözék.”

Így történt, hogy miközben hullottak körötte a bombák, a hősies brit temetkezési vállalkozó úszónadrágban és rohamsisakban ücsörgött a tulajdon sírgödrében, és elkortyolt egy csésze finom teát.

MUSSOLINIT REGGEL HATKOR a hadsereg egyik ezredese ébresztette azzal, hogy javában zajlik Szicília megszállása. A Duce felfortyant a hír hallatán: „Kergessék vissza őket a tengerbe, de legalábbis állítsák meg őket a parton!” Mindvégig neki volt igaza: Szicíliánál alkalmasabb célpontot találni sem lehetett volna. „Meggyőződésem, hogy az embereink kitartanak, és különben is, a németek küldenek erősítést – jelentette ki, – Magabiztosnak kell lennünk.” Nos, a Duce magabiztossága ezúttal célt tévesztett.

A nap végére százezernél is több szövetséges katona szállt partra, tízezer járművel egyetemben. Az olasz védők nagy számban adták meg magukat, gyakran egyszerűen levetették egyenruhájukat, és elsétáltak vagy elszaladtak. A megszállókat sok helyen golyók helyett a szicíliaiak üdvrivalgása fogadta. A brit 8. hadsereg az invázió első hetében mintegy tízezer áldozatra számított; ennek csak alig a hetede esett el vagy sebesült meg. A haditengerészet az első két napban akár háromszáz hajó elvesztésére is felkészült; végül csupán egy tucatnyi süllyedt el.

Ha nem is kellett olyan magas árat fizetni, mint amitől Montgomery tartott, az invázió ettől még véres és kaotikus esemény maradt. A deszantosok bevetése szörnyű áldozatokat követelt: a

Tunéziából útnak indított 147 vitorlázógép közel fele az erős szél és az ellenséges légelhárító tűz miatt a tengerben kötött ki; a kijelölt övezetben csak alig tizenkettő landolt. A britek hét órán át tartották a Ponte Grande-i hidat, azután az ejtőernyősök gyorsan apadó egysége kifogyott a lőszerből és megadásra kényszerült. Nyugaton a 82. légideszantos hadosztály mintegy háromezer ejtőernyősének kellett volna Gelánál földet érnie, ám ehelyett a vihar szétszórta őket Szicília délkeleti részén, némelyek száz kilométerre is elkerülték a célt. A harcok első három napjában minden tíz emberből egy odaveszett. Randall Harris, a rangerek őrmestere az elsők között ért partot – és látta, amint egy akna felnyitja a századparancsnoka mellkasát, mintha a boncasztalon feküdne. „Láttam azt is, hogyan dobog a szíve. Felém fordult, és azt mondta, »ezt bekaptam, Harry«, azzal összecsuklott és meghalt.” Az ejtőernyősök második hullámával érkező repülőgépek a szárazföldi ütegek „baráti tüzének” estek áldozatul, összesen huszonhárman. „Elég, ti barmok, hagyjátok abba!”, üvöltött Jack Belden haditudósító, miután a tüzérek lőni kezdték az ellenségesnek vélt gépeket. Leszállás után legalább négy németnek hitt amerikai ejtőernyőst lőttek le.

Ám lehetett bármekkora a kavarodás, a dezinformáció és a meglepetés továbbra is erős vértként óvta a szövetségeseket.

Előző éjjel tizenegykor André Latham (Gilbert ügynök) táviratot küldött német gazdáinak: „Kiemelten fontos! Megbízható forrásból tudom, hogy egy nagy haderő tart Szicília felé. Órákon belül invázió várható.” Csak azt tudatta a védőkkel, amit amúgy is tudtak, hiszen az első riasztás már órákkal azelőtt eljutott az olasz parti egységekhez, hogy Jewell vízre bocsátotta a jelzőbóját, ám a védők ekkorra már lekéstek arról, hogy megfelelő óvintézkedéseket tegyenek, a szicíliai telefonvonalak lebombázása pedig gondoskodott arról, hogy sok egység ne értesüljön az offenzíváról, csak amikor már őket is eléri. Sokan le is feküdtek, abban a hiszemben, hogy ekkora viharban az ellenség úgysem próbálkozik semmivel. Szicília olasz főparancsnoka ugyan tudott a támadásról (az olasz hírszerzők sosem adtak akkora hitelt a megtévesztésnek, mint német kollégáik), ám a Derrick hadműveletnek köszönhetően nyugaton, nem pedig délen számított erre.

Amint várni lehetett, a parttól távolabb állomásozó német egységek nagyobb ellenállást fejtettek ki, ám mire július 11-én, vasárnap megindult a német ellentámadás, értékes órákat veszítettek, és a szövetségesek szilárdan megvetették lábukat a parton. Spitfire-ek támadták a Luftwaffe szicíliai támaszpontjait, hogy a döntő pillanatokban elvonják a német légvédelem maradékának figyelmét is. Kesselring tábornagy elküldte a 15. páncélos hadtestet, hogy verje vissza a nyugatról érkező képzeletbeli csapást, így a Hermann Göring páncélosoknak kellett elnyelniük a támadás fő csapásirányának erejét. A németek leplezni sem próbálták viszolygásukat, amit a hanyatt-homlok menekülő olasz katonák és a viharban homokvárként összeomló partvédelem felett éreztek. Egy, a partraszállás utáni napon Berlinbe küldött sürgöny „a partvédelem teljes kudarcáról” beszélt, és keserű hangon jegyezte meg, hogy „az ellenség behatolása nyomán sok helyi rendőr és tisztviselő elmenekült. Szirakuzában az ellenség partraszállása nyomán fosztogatások és felkelések kezdődtek a lakosság körében, amely közönyösen fogadta a támadás hírét”. Az első két napon olyan sok olasz adta meg magát, hogy a hadifoglyok hosszú sorai már az előretörést akadályozták. Kesselring felpanaszolta, hogy „a félig felöltözött olasz katonák lopott teherautókon furikáznak a környéken”.

A D-NAPON, DÉLUTÁN 5 ÓRA 15 PERCKOR Kesselring parancsot adott a Hermann Göring Páncélos Hadosztálynak: „Azonnali támadás minden rendelkezésre álló erővel, minden ellenállás felszámolása. A Führer parancsa alapján minden erőt haladéktalanul be kell vonni, mielőtt az ellenség megvetné a lábát.” A német harckocsik ezzel együtt nem tudtak áttörni. A véres és elkeseredett közelharcban negyvenhárom tank semmisült meg, mielőtt a Göring-hadosztály parancsnoka levonta a következtetést: „A partraszállók ellen indított ellentámadás kudarcot vallott.” A német harckocsik északnak dübörögtek, hogy a sziget belsejében folytassák az ellenállást. Patton tábornok terepjáróján száguldozta be a harcteret, „a történelem legrövidebb villámháborújának” helyszínét. Ha másban nem, a helyzetértékelésben Montgomery is egyetértett vele: „A németek sorsa Szicíliában megpecsételődött. Teljes mértékben. Nem ússzak meg.”

A SZIGET MEGHÓDÍTÁSA épp csak elkezdődött, a szövetségesekre ennél is ádázabb ütközetek vártak, de a szicíliai D-nap győzelemmel ért véget.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET.

Horgostul, zsinórostul, ólmostul.

A SZICÍLIAI SIKEREK HALLATÁN a 13-as irodában hatalmas üdvrivalgás tört ki. Cholmondeley táncra perdült és különös huhogó hangokat hallatott. Joan Saunders „néni” a könnyeit törölgette.

A várakozás feszültsége mindnyájuk idegrendszerét felőrölte. S most, hogy a Vagdalthús hadművelet sikere kezdett nyilvánvalóvá válni, Montagu magában amiatt szorongott, hogy ezzel véget is ér a háborúban játszott szerepe. „Még ha egyszer véghez is vittem valami igazán fontosat és értékeset… soha többé nem lesz lehetőségem hasonlóra.” A feszültség nyomán a terv kovácsai, Montagu szavaival, „túlságosan felajzottá váltak ahhoz, hogy olvassanak vagy aludjanak”.

Visszatekintve Montagu a túláradó megkönnyebbülésre emlékezett, ami a szövetségesek szicíliai előretörése nyomán elöntötte.

„Valóban lehetetlen leírni az örömet és elégedettséget, amit az a tudat okozott nekünk, hogy sok száz szövetséges katona életét mentettük meg. Ez az érzés vegyült az elégtétellel, hogy sikerült elvégeznünk, amiről azt állítottuk, hogy képesek vagyunk rá, amit oly sok felettesünk lehetetlennek gondolt, és amiről még Churchill is azt tartotta, hogy csak vészforgatókönyvként érdemes megpróbálni.” Montagu számára külön elégtételt jelentett, amikor később tudomást szerzett arról, hogy maga Hitler is áldozatul esett hamisított dokumentumainak. „Mindenki, de kivált egy zsidó számára külön öröm a tudat, hogy közvetlenül és célzottan ezzel a szörnyeteggel járatta a bolondját.”

A csel minden várakozást felülmúló sikert aratott, Montagu okkal ujjongott hát: „Rászedtük a németeknek segédkező spanyolokat, rászedtük a német titkosszolgálatot Spanyolországban és Berlinben, rászedtük a német hadműveleti főnökséget és főparancsnokságot, rászedtük Keitelt, s végül rászedtük magát Hitlert is, akit egészen július végéig az orránál fogva vezettünk.” A hadművelet mindemellett kirívóan takarékosnak bizonyult: „Egy erre a célra legyártott tárolóedény, egy hadiegyenruha, némi szárazjég, néhány tiszt ideje, az út Skóciába és vissza, mintegy 60 mérföldes kerülő a Seraph útvonalán és néhány apróság: az egész legfeljebb 200 font.”

A Vagdalthús hadművelet sikerét nem követte fényes ünneplés; Montagu és Jean Leslie sem tért vissza a Gargoyle Clubba, hogy eljátssza Bill Martint és az ő imádott Pamjét. Montagu felesége, Iris – talán az anyósa alig burkolt célozgatásainak hatására – bejelentette, hogy a gyerekekkel együtt hazatér Amerikából. Montagu tudta, hogy Hitler immár pilóta nélküli repülő bombákat akar küldeni London ellen, így a főváros a legkevésbé sem biztonságos hely, de miután az információ elfogott Ultra-üzenetekből származott, nem szólt róla Irisnak. „Nem tehettem többet, mint hogy homályosan utaltam »Hitler utolsó dobására«, de ez nem hatotta meg” – az asszonyt nyilván nem Hitler dobásai aggasztották. A szicíliai megszállás már javában zajlott, amikor Iris hazatért Londonba a gyerekekkel. Meglett a családi boldogság. Pam fürdőruhás és szignózott fényképe sietve lekerült az öltözőasztalról. Montagu nem adott bővebb magyarázatot a dologra. Talán jobban is tette.

Eközben sorra érkeztek a titkos gratulációk azoktól, akiket a Vagdalthús hadművelet így vagy úgy érintett. Dudley Clarke, az „A” részleg mögött álló titkos ügynök, aki előszeretettel öltözött nőnek, ezt írta: „A legmelegebben gratulálok az Ön »V« hadműveletének sikeréhez. Rendkívüli és szépen kidolgozott akció volt, bármi legyen is az ügy kimenetele, Ön 100 százalékos sikert ért el.” Nye tábornok is felállva tapsolt: „Fantasztikus ez a sztori, és úgy tűnik, horgostul, zsinórostul, ólmostul bekapták.” Frank Foley, az ünnepelt MI6 ügynök, aki a háború előtt zsidók ezreit szöktette ki Németországból, azzal köszöntötte Montagut, hogy „ez a legnagyobb eredmény, amit megtévesztéssel valaha elértek”. Guy Liddel a naplójában lelkendezett: „A Vagdalthús kiemelkedő siker lett.”

Máris arról beszéltek, hogy a Vagdalthús hadművelet kiötlői kitüntetést érdemelnek. Johnnie Bevan és Ewen Montagu hosszú hónapokon át civódott, de Bevan becsületére legyen mondva, ő ragaszkodott ahhoz, hogy Montagu és Cholmondeley egyaránt részesüljön a hivatalos elismerésből, még ha csak titokban is. „A jelenleg rendelkezésre álló bizonyítékok alapján úgy tűnik, hogy a megtévesztő akció figyelemre méltó sikert aratott, amikor kiemelt fontosságú stratégiai és hadműveleti döntések terén befolyást gyakorolt a németek álláspontjára. A tény, hogy ilyen sikeres eredményt hozott, nagy részben e két tiszt találékonyságának és fáradhatatlanságának köszönhető.” Montagu személyiségének erejével vitte végig a hadműveletet, míg Cholmondeley, „az ötlet leleményes kitalálója, egy bizonyos tengerésztiszttel együttműködve felelt a hadművelet részletes végrehajtásáért”. Bevan felterjesztése alapján mindkét férfinak „ugyanabban a kitüntetésben kell részesülnie, miután mindkettő egyformán létfontosságú szerepet játszott a tervben”.

Montagut akkora elégedettséggel töltötte el a Vagdalthús hadművelet sikere, hogy folytatást javasolt. Július 4-én Gibraltáron felszállás közben balesetet szenvedett a Wladislaw Sikorski száműzött lengyel miniszterelnököt szállító repülőgép. Hat nappal később, a szicíliai D-napon Montagu feljegyzést küldött Bevannek, amelyben rámutatott, hogy „a Sikorski gépéről származó iratok még előkerülhetnek és eljuthatnak a spanyolországi partokra”, egyúttal javasolta, hogy az alkalmat felhasználva helyezzenek el hamis iratokat a törmelék között. A cél annak megerősítése lehetett, hogy „a Vagdalthús valódi, így majd Görögországnál támadunk stb., s ezt csupán azért halasztottak el és váltottunk a Brimstone-ról [Szardíniáról] Szicíliára, mert gyanítottuk, hogy a spanyolok megmutathatták a Vagdalthús-iratokat a németeknek”. A Vagdalthús 2-t Rushbrooke, a haditengerészeti hírszerzés főnöke vétózta meg azzal, hogy a németek aligha esnének bele kétszer ugyanabba a verembe. „Nem érdemes megpróbálni. A spanyolok tudni fogják, hogy minden fontosat kimentettek, és egy »partra vetődő« értékes titok aligha lehet véletlen.”

A szicíliai offenzíva sikerét természetesen nem lehetett kizárólag a Vagdalthús hadműveletnek tulajdonítani, hiszen a megtévesztés bizonyos mértékig csupán megerősítette a németek már meglévő hitét. A Barclay hadművelet, amelynek a Vagdalthús csak egyik szála volt, minden elemével a németek hibás meggyőződését próbálta támogatni. Mindeközben a németek viszonylagos gyengesége azokat a fokozódó kételyeket is jelezte, amelyeket Hitler táplált Olaszország háborús elkötelezettsége iránt. Szicília minden stratégiai fontossága ellenére megmaradt szigetnek, amit egy tengerszoros választott el a tengelyhatalmak többi haderejétől. Ha nagyobb német erőt vetnek be a védelmében, miközben Olaszország kitáncol a háborúból, Szicília elszigetelődhet, és Kesselring szavaival, „egérfogóvá válhat minden odalent harcoló német és olasz egység számára”.

A Vagdalthús hadművelet hatásai mégis befolyást gyakoroltak a német stratégák gondolkodására, nemcsak a szicíliai partraszállás előtt, de még azután is. Az offenzíva előtti estén Keitel közzétett egy „legsürgősebb” elemzést a szövetségesek szándékairól, amelyben azok görögországi partraszállását, valamint a Szicília és Szardínia elleni egyidejű támadást jósolta. „A nyugati haderők készen állnak az azonnali támadásra, míg a keleti erők még csak formálódnak – írta. – Egy közeljövőben történő támadás lehetősége kevésbé valószínű Olaszországban, mint Görögországban.” Ahogyan Keitel látta, az Észak-Afrikában rendelkezésre álló szövetséges haderők felét „a Görögországban létesítendő hídfők megerősítésére” használhatják fel.

Az elfogott Ultra-üzenetek azt mutatták, hogy a partraszállás előtt négy órával huszonegy támadó repülőgép szállt fel az akkor már ostrom alatt álló Szicíliáról, hogy elinduljon a nyugalmas Szardínia felé. Ugyanazon a napon a berlini Abwehr üzenetet küldött a spanyol irodába, miszerint „a berlini főparancsnokság külön hangsúlyt fektet arra, hogy tüzetesen megfigyeljék a Gibraltári-szoroson áthaladó konvojokat, amelyek esetleg megtámadhatják Szardíniát. E rendelkezés okaként azt közölte, hogy a főparancsnokság értékelése szerint a Szicília elleni támadás vélhetően félrevezetés lesz, és a valódi támadásra valahol máshol kerül sor”. Ez a helyzetértékelés, állapította meg elégedetten a haditengerészeti hírszerzés, „teljes összhangban van a Vagdalthús-sztorival”.

Ugyanezt a hatást lehetett megfigyelni a Földközi-tenger túlsó végében is, ahol a Görögország elleni képzeletbeli támadás korlátozta a németeket abban, hogy sikerrel vegyék fel a harcot Szicília megszállóival. A 150 tonnás aknaszedő R-hajók (Räumboote) kulcsfontosságú komponensét adták a német hadiflottának: nemcsak aknamentesítést végeztek, de kísérték a konvojokat, járőröztek a partvonal mentén, telepítették az aknákat, és kimentették az elsüllyesztett hajók legénységét. Július 12-én, két nappal a szicíliai offenzíva megindítása után, az olaszországi német haditengerészeti erők főparancsnoka táviratban panaszolta fel, hogy „a Görögország védelmében az Égei-tengerre átvezényelt 1. R-hajóraj távozása súlyosan meggyengítette Szicília védelmét, miután a gelai zárótűz már nem hatékony, a kísérőhajók hiánya »krónikus«, és ha parancs szerint további hajók indulnak útnak, annak súlyos következményei lesznek”. A küszöbönálló görög invázióval kapcsolatos meggyőződés ekkorra azonban már mélyen gyökeret vert: június végén Hitler magát Rommelt küldte Thesszalonikiba, hogy vegye át Görögország védelmét, ha és amikor a szövetségesek támadnak, Az Abwehr szövevényes terveket kovácsolt a várható támadás kapcsán, még azokat a titkos ügynököket és szabotőröket is kijelölte, akik hátramaradnak, amennyiben a németeknek vissza kell vonulniuk.

Tengelyhatalmi oldalon szinte közvetlenül az invázió után megkezdődtek a vádaskodások. Amikor hírét vette, hogy az olasz partvédelem elmulasztotta visszaverni a támadást, Goebbels sötéten kárhoztatta a „makarónizabálókat”, de tartózkodott annak felemlegetésétől, hogy ő maga nem hitt igazán az Abwehr bámulatos eredményeiben. Hitler sosem ismerte el, hogy rászedték, az invázióra adott válasza azonban egyértelműen jelezte, hogy tudta, mekkora stratégiai hibát követett el, amikor elmulasztotta megerősíteni Szicíliát. „Hitler a maga részéről azonnal reagált. Két további német alakulatot rendelt Szicíliára, az 1. ejtőernyős és 29. páncélos gránátos hadosztályt, hogy kergessék vissza a megszállókat a tengerbe.” Ezúttal is túl későn.

A német vezetésben mások is felismerték, hogy áldozatul estek egy fantasztikus és roppant veszélyes hazugságnak, és bősz indulattal reagáltak. Joachim von Ribbentrop náci külügyminiszter magyarázatot követelt arra, hogyan fogadhatták el eredetinek Martin őrnagy iratait, amelyek szerint a Szicília elleni támadás csupán figyelemelterelés lett volna. „Ez a jelentés hamisnak bizonyult, miután az angolok és amerikaiak Szicília elleni támadása nem hogy félrevezetés volt, de a Földközi-tenger medencéjében tervezett egyik fő offenzíva… A »teljesen megbízható forrásból« származó jelentést az ellenség szántszándékkal juttatta a spanyolok kezébe, hogy ezzel félrevezessen minket.” Ribbentrop azt gyanította, hogy a spanyolok kezdettől tudtak a cselről, és utasította madridi nagykövetét, Dieckhoffot, hogy kezdjen boszorkányüldözésbe: „A lehető leggondosabban vizsgálja meg az egész kérdést, és mérlegelje, hogy azok a személyek, akiktől az információ közvedenül származott, az ellenség zsoldjában állnak-e, avagy más okból ellenségesek az irányunkban.” Dieckhoff tombolt, és próbált kikerülni a lőtávolságból: „A dokumentumokat egy lelőtt angol tisztnél találták, és azok eredetijét átadták a spanyol vezérkarnál dolgozó kémelhárító tisztünknek. Az iratokat az Abwehr megvizsgálta, és nem tudok róla, hogy bármi kételye támadt volna a hitelességükkel kapcsolatban.” Dieckhoff – kevéssé meggyőzően – azzal érvelt, hogy az ellenség nyilván a dokumentumok elvesztése után változtatta meg a terveit.

„Az angoloknak és az amerikaiaknak szándékukban állt azt tenni, ami a dokumentumokban szerepel. Csak utóbb gondolták meg magukat, feltehetően amiatt, mert az angol futár lelövése után az eredeti tervek veszélybe kerültek.”

Ribbentrop másként látta. „A brit titkosszolgálat nagyon is képes hamisított iratokat eljuttatni a spanyolokhoz”, erősködött. A félrevezetés azt célozta, hogy a németek „ne hozzanak védelmi intézkedéseket,., vagy csak elégtelen intézkedéseket hozzanak”. Miután pedig a szövetségesek lerohanták Szicíliát, Ribbentrop azt akarta, hogy fejek hulljanak. „Szinte bizonyos, hogy az angolok céltudatosan hozták létre ezeket a félrevezető dokumentumokat és engedték a spanyolok kezébe jutni, hogy ezen a közvetett útvonalon eljussanak hozzánk is. Már csak az a kérdés, hogy a spanyolok átlátták-e ezt a játszmát, vagy maguk is áldozatul estek neki.” A gyanú Moreno tengernagyra, a kétkulacsos haditengerészeti miniszterre, valamint Adolf Claussra és kémeire terelődött, de ha továbbhaladtak a parancsnoki láncon, az árnyéka ugyanúgy rávetült a spanyolországi Abwehrre és a dezinformációt megerősítő német elemzőkre is. „Kik kezdték el terjeszteni ezt az értesülést? – követelte a választ Ribbentrop. – Közvetlenül az ellenségeink fizetik őket?”

Karl-Erich Kühlenthal maga is célkeresztbe került. „Miután Olaszország megszállására a gyakorlatban is sor került, Berlin megfeddte Spanyolországot [mármint az ottani Abwehr-irodát], amiért elmulasztotta megszerezni a szükséges értesüléseket.” Kühlenthal, aki éppoly tehetségesen kerülte el a felelősségre vonást, ahogyan az érdemeit gyűjtögette, meghúzta magát, amíg a vihar elvonult. Tudnia kellett, hogy az általa májusban továbbított dokumentumok teljes egészében félrevezetőnek bizonyultak, mégsem szólt semmit. Kühlenthal egyre növekvő szörnyülködéssel szemlélte Szicília elfoglalását, viszont akadt legalább egy hírszerző kollégája, aki hozzá hasonlóan kiemelkedő szerepet játszott a csalás hitelesítésében, de most alighanem titkok elégtétellel látta ennek eredményét. Alexis von Roenne, az FHW feje és titokban antifasiszta ellenálló, csak július 26-án, két héttel a szicíliai partraszállás után adott ki egy jelentést, miszerint „a jelen állás szerint a Peloponnészosz elleni támadás tervét feladták”. Von Roenne agyafúrtabb volt annál, semhogy elismerje a hamisítás tényét; miként Dieckhoff ő is csak annyit közölt, hogy a szövetségesek tervei szemlátomást megváltoztak. Hitler világában az őszinte bűnbánat nem sokat használt.

Tengelyhatalmi oldalon a megtévesztés legnagyobb áldozata maga Mussolini lett. A szicíliai botlással a Duce sorsa megpecsételődött, még ha ezt ő maga nem is ismerte el. Goebbels feljegyezte: „Ebben a háborúban csak az biztos, hogy Olaszország elveszíti.” Az Acélpaktum minden eresztékében megroppant. Július 18-ára a szövetségesek arcvonala már Szicília felénél járt. Azon a napon Mussolini már-már dacos hangú táviratot küldött Hitlernek:

„Hazám áldozatvállalásának nem lehet elsődleges célja, hogy késleltesse a Németország elleni közvetlen támadást.” A Führer tüstént magánbeszélgetésre hívta. A Duce nem szokott az utasítgatáshoz, ám ezúttal jámboran engedelmeskedett. A két fasiszta vezér a Velencétől nyolcvan kilométerre eső Feltrében találkozott, ahol Hitler hosszú kirohanást intézett az „alkalmatlan és gyáva” olasz katonák ellen, majd leszögezte: „Ami Szicílián történt, nem ismédődhet meg.” A tiráda kellős közepén egy szárnysegéd jelent meg, hogy tájékoztassa Mussolinit: Rómát – most először – súlyos bombatámadás érte. Mussolini ezután apatikusan ülte végig a kétórás monológot. A büszke olasz bikát láthatóan végzetes döfés érte, tekintélye odalett, és egykedvűvé vált. Az embert próbáló találkozás végén is csak ennyit mondott: „Egyazon ügyért harcolunk, Führer.” Ami inkább hangzott sírfeliratnak, mint harcias fogadkozásnak.

Július 22-én Patton bevette Palermót. Három nappal később a Fasiszta Nagytanács leszavazta Mussolinit, akit III. Viktor Emánuel olasz király magánkihallgatáson fogadott, és lemondásra szólított fel.

„Ez így nem mehet tovább”, közölte a király; Mussolininak haladéktalanul le kell mondani, hogy helyét a fegyveres erők korábbi főnöke, Pietro Badoglio marsall vegye át. Itália bukott diktátora egy mentőautóba rejtve hagyta el a királyi Villa Savoiát, Róma új kormánya pedig nekilátott a titkos munkának, hogy kimenekítse Olaszországot a háború és Hitler halálos szorításából. Badoglio szavaival: „A fasizmus, ahogy illett hozzá, rohadt körteként hullott le.” Másnap Rommelt visszahívták Görögországból Észak-Olaszország védelmére.

Vajon a Vagdalthús hadművelet nélkül is olyan gyorsan hullik le, rohad meg az a körte? Szicília elfoglalása igencsak távol állt egy tökéletes hadművelettől, összekuszálta a rossz tervezés, önző és hatalmaskodó vezéreinek személyes rivalizálása. A német csapatok aránylag szerény kontingense sikeresen állította meg a hétszerte nagyobb szövetséges hadsereg előretörését, majd evakuálták a szigetet, hogy a harc magán az olasz szárazföldön folytatódjon tovább. Ádáz, elkeseredett és véres küzdelem dúlt Szicíliáért – de mennyivel szörnyűbb lett volna, ha a német főparancsnokság alaposan felkészül rá? Ha mondjuk az 1. páncélos hadosztályt Gela védelmében vonultatják fel ahelyett, hogy átvezénylik Görögországba, egy képzeletbeli támadás visszaverésére.

Lehetetlen megbecsülni, hány életet mentett meg a Vagdalthús hadművelet mindkét oldalon, vagy hogy mennyire siettette a háború lezárását és Hitler végső vereségét. A szövetségesek úgy számítottak, kilencven napba telik elfoglalni Szicíliát. A megszállás végül augusztus 17-én, a partraszállás után harmincnyolc nappal zárult le. Ahogyan a háború után visszatekintett Percy Emst Schramm professzor, az OKW hadinaplójának vezetője nem kételkedett abban, hogy a hamis dokumentumok kulcsfontosságú szerepet játszottak:

„Tudvalevő, hogy Hitler a levelek hatására vezényelte át csapatait Szardíniára és Görögország déli részébe, ezáltal megakadályozva, hogy kivegyék részüket a [Husky elleni] védekezésből.” Szeptemberben Olaszország hivatalosan is megadta magát, jóllehet a háború Itáliában is csak 1945 májusában ért véget.

A szicíliai invázió hatásait még 2500 kilométerrel odébb, a vérben úszó keleti fronton, Kurszk orosz városnál is érezni lehetett. Július 4-én Hitler megindította a Citadella hadműveletet, a Sztálingrád óta várva várt átfogó offenzivát, A kurszki ütközet a valaha megvívott legnagyobb tankcsataként és a légi háborúk történetének legköltségesebb napjaként, egyszersmind a németek utolsó jelentős keleti stratégiai offenzívájaként vonult be a történelembe. Erich von Manstein tábornagy azt tervezte, hogy kilencszázezer emberével és háromezer harckocsijával áttöri a kurszki kiszögellést, körülveszi a szovjeteket, majd délnek fordulva visszafoglalja az elvesztett területeket. Az ismételt késlekedés és a remek szovjet hírszerzés gondoskodott arról, hogy a Vörös Hadseregnek viszonylag pontos képe legyen arról, mire számíthat. Akárcsak Szicília, Kurszk is magától kínálkozott célpontnak, ám Szicíliával ellentétben, mire megkezdődött a támadás, ezt a helyet tömör mélységi védővonalakkal erősítették meg: egymillió aknát telepítettek, ötezer kilométernyi árkot ástak ki, és 1,3 millió katonát vontak össze, a stratégiai pontokon külön tartalékokkal – miközben a németek kezdtek kimerülni a végtelennek tűnő harcokban. Ötnapi ádáz küzdelem után a csata még nem dőlt el. A frontvonal északi részén megrekedt a németek gyors előretörése, mindkét oldal borzalmas veszteségeket szenvedett, délen azonban a kimerült németeknek sikerült előretörniük. Július 12-ére a Wehrmacht áthatolt az első két védelmi vonalon, és a németek nem kételkedtek abban, hogy a győzelem kapujában állnak.

Csakhogy a földközi-tengeri események ekkorra gyökeresen megváltoztatták az összképet – és Hitler stratégiai gondolkodását. Három nappal a szicíliai partraszállás után a Führer kelet-poroszországi főhadiszállására, a Farkasverembe hívatta Von Mansteint, akivel közölte, hogy felfüggeszti a Citadella hadműveletet. A tábornagy váltig kitartott amellett, hogy a Vörös Hadsereg megroppant, ezért a német offenzíva kritikus stádiumban van: „Semmi szín alatt nem hagyhatjuk abba a harcot, amíg döntő csapást nem mértünk a mobil tartalékokra.” Hitler azonban már meghozta a döntést. „Miután óhatatlanul szembesült a dilemmával, hogy hol fejtsen ki nagyobb erőfeszítést, Oroszországgal szemben a Földközi-tenger mellett döntött.” Egy héttel azután, hogy a szövetségesek partra szálltak Szicílián, Hitler felhagyott a keleti offenzívával, és átvezényelte az SS Panzerkorpst Itáliába. Ez a döntése pedig – amellyel erőket vont el a keleti frontról, hogy megerősítse a fenyegetett Itália és a Balkán védelmét (ahol még mindig komoly ellenséges offenzívára számított) – fordulópontot jelentett a háborúban. A villámháborús német stratégia most először nem törte át az ellenség védelmi vonalait, és a Vörös Hadsereg pusztító erejű ellentámadást indított: előbb Belgorodot és Orjolt vette be, majd. augusztus 11-én Harkov városát. Novemberre maga Kijev is felszabadult. A Harmadik Birodalom sosem heverte ki a Citadella hadművelet kudarcát: a német csapatok ekkortól egészen a háború végéig szüntelen hátrálásra kényszerültek, míg a Vörös Hadsereg megállíthatatlanul tört előre Berlin felé, „A Citadella bukásával döntő vereséget szenvedtünk – írta Heinz Guderian tábornok, a harckocsi-hadműveletek első számú német szaktekintélye. – Ekkortól vitathatatlanul az ellenség vette át a kezdeményezést.”

Nem meglepő módon azok, akik részt vettek a Vagdalthús hadművelet tervezésében és kivitelezésében, egyöntetű lelkesedéssel fogadták a sikert. Egy nem sokkal a háború vége előtt keletkezett „szigorúan titkos” elemzés úgy írta le az akciót, mint „a megtévesztés iskolapéldáját, amely részleteiben bámulatosan kifinomult, eredményeiben teljességgel sikeres… A németek számos cselekedetét a Vagdalthús által elültetett előítéletek motiválták.” Az akció legrosszabb esetben is annak megtételére bátorította Hitlert, amit már korábban is tenni akart. Dél-Európa védelmi vonala „a lehető leghosszabbra és legvékonyabbra nyúlt”, miután egyetlen, Szicília ellen irányuló főcsapás helyett a németek több szétszórtan végrehajtott támadástól tartottak. „Nem kétséges, hogy a Vagdalthús elérte a kívánt hatást, és a döntő időpontban a német erőfeszítések felaprózódását eredményezte… Nagyrészt ennek köszönhető, hogy Keletet és Szicíliát, ahol partra szálltunk, kisebb erőkkel védték.” S ami még lenyűgözőbb, a hazugság sorsát minden fázisban sikerült nyomon követni: „A különleges hírszerzés révén tudhattuk, hogyan sikerült megtéveszteni az ellenséget.” Egyik utolsó üzenetében, amit Madridból küldött Churchillnek, Alan Hillgarth arról beszélt, hogy a szicíliai hadjárat sikere döntően megváltoztatta a spanyol kormány és közvélemény gondolkodását: „Szicília mindenkit lenyűgözött és örömmel töltött el. Mussolini lemondása és az abból adódó következtetések összezavarták az ellenzéket.” A britek immár leszámolhattak a félelemmel, hogy Franco szövetkezik a tengelyhatalmakkal, s ezzel Hillgarth spanyolországi szereplése is véget ért.

Bill Jewell utóbb sokat tűnődött azon, „valójában mennyire befolyásolta Szicília kimenetelét” a Vagdalthús hadművelet. Értékelése szerint ezt „lehetetlen felbecsülni”. Egy megtévesztés sikere nem mérhető le a harctéren megnyert méterek vagy az elvesztett katonák számán, inkább az olyan, kevésbé számszerűsíthető dolgokon, mint Mussolini bukása vagy Hitler Balkán-fóbiájának megerősítése; a szicíliai partvédelem meggyengülése, ami súlyosabb véráldozat nélkül tette lehetővé a szövetségesek partraszállását; a Szardínián és a Peloponnészoszon lekötött tengelyhatalmi csapatok nagysága, vagy a nagy kurszki hátraarc; a Görögországba vezényelt páncélos erők, amelyek a partvonalon felsorakozva várták a támadást, hogy végül sose jöjjön el; no és persze Derrick Leverton, aki sértetlenül teázgatott a rókalyukában, miközben a német ellentámadás kifulladt.

A történészek egyetértenek abban, hogy a csel nem csupán bevált, de bámulatos sikert aratott, és mélyreható változásokat idézett elő.

Hugh Trevor-Roper „a megtévesztések történetében a leglátványosabb egyedi epizódnak” nevezte a Vagdalthús hadműveletet, ami a második világháborús félrevezetések hivatalos történetébe úgy vonult be, mint „alighanem a legsikeresebb egyedi megtévesztő akció”. Amiben, valljuk meg, óriási szerepet kapott a szerencse is. A siker függött a szakértelemtől, az időzítéstől és a tisztánlátástól, de ha a szerencse nem tesz ekkora szolgálatokat a briteknek, a terv talán így is kudarcba fulladt volna.

A háborúkat olyan emberek nyerik meg, mint Bill Darby, aki a legnagyobb tűzben is rohamra indul az ellenséges állások ellen, vagy Drick Leverton, aki a bombázások közepén is békésen kortyolgatja a teáját. Olyan logisztikusok, akik pontosan képesek kiszámítani, mennyi élelemre és óvszerre lesz szüksége a katonáknak; olyan stratégák, akik működőképes taktikákat dolgoznak ki; olyan tábornokok, akik képesek fellelkesíteni embereiket: olyan politikusok, akikben megvan a kellő elszántság a harcra; és olyan tudósítók, akik szavakba öntik a háború valóságát. Erő, bátorság és fortély kell a győzelemhez, ám egyszersmind merész képzelőerő is. A műkedvelő regényírók, a Vagdalthús hadművelet szellemi atyjai megálmodták, felépítették és hihetővé tették az események leghihetetlenebb láncolatát, hogy ezáltal változtassanak a háború menetén, és bebizonyítsák: fejben, íróasztal mögül, sőt a síron túlról is meg lehet nyerni egy csatát. A Vagdalthús hadművelet maga volt a hamisítatlan szemfényvesztés: elhitetett Hitlerrel valamit, ami által minden megváltozott.

Ez a különös történet egy író agyából pattant ki, és egy horgász ültette át a gyakorlatba, aki mindig született optimizmussal veti ki a horgot, még ha nem is lehet biztos a sikerben. Épp ezért találó a méltatás, ami aznap került egy Winston Churchillnek küldött táviratba, hogy a németek ráharaptak a csalira: „A Vagdalthúst botostul, zsinórostul, ólmostul bekapták.”

HUSZONHARMADIK FEJEZET.

Vagdalthús kitálalva.

EWEN MONTAGU MÉG A HÁBORÚ vége előtt lobbizni kezdett a brit kormánynál azért, hogy nyilvánosságra hozhassa a Vagdalthús-történetet. 1945-ben „tekintélyes summát”, 750 fontot ígértek neki a sztoriért, bár az nem egyértelmű, hogy ki ajánlotta fel az összeget és miként szerzett egyáltalán tudomást a Vagdalthúsról. Montagu mindenesetre írt a háborús kabinetirodának, hogy publikálhassa az akcióval kapcsolatos emlékeit. „Elfogult érintettként is határozott meggyőződésem, hogy ebből nem származhat kár, sőt akár jó is kisülhet belőle”, írta, majd hozzátette, hogy a sztori „máris széles körben kiszivárgott”. Montagu előre igyekezett leszerelni azt az ellenvetést, hogy ily módon kiderülne, Nagy-Britannia részben egy jól sikerült hazugságnak köszönheti győzelmét: „Kifizetődő lenne úgy tálalni a Vagdalthúst, mint különleges ad hoc akciót, elterelve a figyelmet arról a tényről, hogy a megtévesztés a normál hadviselés része.”

Montagu kérését kerek perec elutasították. Guy Liddell az MI5-tól közölte vele: „A külügyminisztérium sosem engedne semmiféle publikációt, miután az óhatatlanul befolyásolná Spanyolországgal ápolt kapcsolatainkat.” Ekkorra a sztori máris kiszivárgott, olyannyira, hogy 1945 márciusában a Vagdalthús hadműveletről készült hivatalos jelentés három példányából egy nyomtalanul eltűnt, míg egy másik Montagu birtokában maradt, feltehetően Guy Liddell áldásával, „arra az esetre, ha mégis feloldanák az embergót”.

Két hónappal a normandiai partraszállás után egy Sydney Moseley nevű brit rádióriporter egy brit hírszerző kapcsolatától hallott a dologról. Moseley a Daily Expresst és a New York Timest tudósította, emellett John Logie Bard üzleti partnereként fáradhatatlanul szorgalmazta a forradalmian új televíziós technológiát. S tudta, mitől jó egy sztori. 1944 augusztusában Moseley az amerikai Mutual Broadcasting System rádióhálózaton jelentette: „Angliai hírforrásunk szerint egy halottat beöltöztettek egy magas rangú tiszt egyenruhájába… A Csatornán keresztül egy ellenség által megszállt partvidékre úsztatták, ahol, mint remélték, rátaláltak. A hamisított dokumentumoknak, parancsoknak és terveknek köszönhetően a nácik valahol máshol vonták össze erőiket, és amikor bevonultunk Normandiába, még mindig figyelemelterelésnek hitték a támadást.” Moseley levonta a konklúziót: „Szerintem ez a háború leghatalmasabb sztorija.” A riporter talán rosszul tudta a színhelyet, és eltévesztette a D-napot, de a története így is elég közel állt a valósághoz, hogy a híre futótűzként terjedjen a hírszerzők körében.

Tar Robertson írt Bevannek, hogy rámutasson: a titoktartási kötelezettségre vonatkozó törvény csak Nagy-Britanniában vet gátat a kellemetlen kérdéseknek, az Egyesült Államokban nem. „Hacsak rövid úton nem teszünk valamit, egy ilyen érdekes történet előbb-utóbb kipattan, és Amerikában sztorik özöne jelenik meg, amelyek némelyike igaz lesz, mások kitaláltak.” Ha viszont megkörnyékezik és hallgatásra próbálják bírni a tudósítót, azzal csak igazolnák, hogy „van igazság abban, amit Moseley mond”. Akkor már inkább ügyet sem vetettek az egészre, hogy „az amerikai hatóságokat és Moseley-t egyaránt tudatlanságban tartsák az üggyel kapcsolatban”. Akárhogy is tettek, semmi sem garantálta, hogy mások nem kezdenek ugyanígy szaglászni. Ezzel együtt a brit kémfőnökök hajlíthatatlanok maradtak: „Mindent meg kell tennünk, hogy a valódi történet ne juthasson ki.”

A sztorit végül nem egy oknyomozó újságíró szivárogtatta ki. hanem maga Winston Churchill, 1949 októberében Alfred Duff Cooper (Norwich későbbi vikomtja, háborús tájékoztatásügyi miniszter) dolgozni kezdett egy regényen, ami a Vagdalthús hadműveletet dolgozta fel. Az Operation Heartbreak William Maryngtonról szól (a névadással a szerző nyilván William Martin előtt tisztelgett), aki életében nem sok szolgálatot tett hazájának, halálában azonban annál inkább. Az utolsó fejezetben ezt olvashatjuk: „Még nem virradt, de már világosodott, amikor a tengeralattjáró feljött a felszínre. A legénység hálásan lélegezte be a hűvös, friss levegőt, de még hálásabb volt, amiért megszabadulhatott rakományától. A csomagolást eltávolították, a hadnagy pedig vigyázzállásban tisztelgett, amint az egyenruhás tisztet a lehető leggyengédebben leeresztették a víz felszínére. A lágy szellő a part felé fújt, ahogy a dagály hulláma is arrafelé tartott. Így vonult végül Willie a háborúba, vállán az idegen rangjelzéssel, mozdulatlan szíve felett szerelmének levelével.” Az Operation Heartbreak megkapó fikció, ami egyértelműen a tényeken alapul.

Duff Cooper már 1943 márciusában értesült az akcióról, s miután a háború véget ért, minden bizonnyal hozzáfért a Vagdalthús-dossziéhoz is. Montagu szerint „a Vagdalthúsról Duff Cooper Churchilltől értesült, annak egyik »vacsora utáni« kitárulkozása során, majd pedig (ebben biztos vagyok, ha bizonyítani nem is tudom) a jelentést is megmutatta neki valaki, akit nem neveznék meg”. Még az is lehet, hogy maga Montagu avatta be Duff Coopert, ily módon nyomást gyakorolva a kormányra egy tényszerű változat megjelentetése érdekében. Talán Churchill maga is nyilvánosságra akarta hozni a történetet. Amikor a másik Vagdalthús hadművelet – egy közönséges aknatelepítési akció – az 1950-es években nyilvánosságra került, Alan Brooke, az egyesített vezérkar korábbi főnöke szemlátomást összekeverte ezt a saját Vagdalthúsával, és azt írta: „Sir W mindig hallani akarta ezt a történetet”.

Mindenesetre a hatóságok 1950-ben még semmi szín alatt nem akarták nyilvánosságra hozni, így amikor a Whitehall tudomást szerzett az Operation Heartbreak tartalmáról, Duff Cooper óriási nyomás alá került – alighanem maga a miniszterelnök, Clement Attlee részéről –, hogy ne jelentesse meg. A sztori, mutatott rá, rosszat tehet a brit–spanyol kapcsolatoknak, és előfordulhat, hogy a brit titkosszolgálat később is szeretné alkalmazni ezt a cselt. Duff Cooper „nevetségesnek tartotta ezeket az ellenvetéseket”. Charles Cholmondeley szerint Cooper azzal fenyegetőzött, ha eljárás indul ellene, azt mondja majd, hogy a történetet „egyenesen Churchilltől” hallotta. Az Operation Heartbreak 1950. november 10-én megjelent, kedvező kritikai visszhangot aratott, és „hírszerző körökben általános döbbenetet” szült. A regény negyvenezer példányban kelt el.

A nyúl kiugrott a bokorból, még ha csak fikció formájában is, így Montagu újfent engedélyért folyamodott azon az alapon, hogy „nem lehet külön mérce az egykori miniszterek és azok számára, akik a munkát végzik”. Ezúttal Emanuel ,,Manny” Shinwellnek, a hadügyminiszternek írt, hogy megtudakolja: indul-e eljárás Cooper ellen a titoktartási törvény megsértése miatt, s ha nem, akkor van-e bármi oka annak, hogy ő nem jelentetheti meg a saját tényszerű beszámolóját. A hatóságok ezúttal is tiltakoztak. A tények publikálása „teljességgel ellentétes a közérdekkel”, írta Sir Harold Parker, a hadügyminisztérium államtitkára. „Egy tényszerű beszámolónak be kellene mutatni, hogyan manipulálták a törvényt a holttest megszerzése érdekében, hogyan hamisították meg ismert cégek dokumentumait (akár azok beleegyezésével, akár anélkül) és használták ki a katolikus hitet” a terv kidolgozásakor. Sir Harold egyszersmind arra is utasította Montagut, hogy szolgáltassa vissza a Vagdalthús-dossziét, miután „a továbbiakban nincs szükség arra, hogy magánál tartsa az ügy iratait”.

Montagu habozás nélkül visszalőtt: „Még a legbuzgóbb katolikus se sértődhet meg azon, ha egy ismeretlen vallású férfit katolikusként temettek el, hogy ezzel életek ezreit mentsék meg és bebiztosítsák a szicíliai partraszállás sikerét.” És a Vagdalthús-dossziét is megtartotta magának: „Nem látom okát, miért kellene átadnom a saját példányomat.”

Hónapokon át tartó huzavona után a hatóságok részben megenyhültek. Egy John Godfrey-nak címzett későbbi levelében Montagu így írt: „Kierőszakoltam Shinwellből az egyezséget, hogy ha Duff Cooper ellen nem járnak el, akkor nekem is engedélyt kell adjanak a publikálásra,.. Shinwell egyértelműen áldását adta erre.” A beleegyezést feltételekhez kötötték: Montagunak, miután előzetesen felvázolja a mű tartalmát, a kész kéziratot véleményezésre be kell nyújtania, és „megértően kellett viszonyulnia a változtatásokra vonatkozó kérésekhez”. A munka azonnal elkezdődött. Montagu eleinte egy hosszabb újságcikkben gondolkodott, és felvette a kapcsolatot a Life magazin főszerkesztőjével, aki őszintén lelkesedett a tervért. 1951 áprilisára el is készült az első vázlat, ám ekkor már habozott, hogy talán „helytelen lenne leközölni” a cikket.

Mindeközben egy Ian Colvin nevű oknyomozó riporter, aki a háború előtt Berlinben dolgozott, és utóbb a Daily Telegraph helyettes főszerkesztője lett, felfigyelt a pletykára, hogy az Operation Heartbreak nem egyszerű fikció, ezért nekiállt szaglászni. 1952-ben megjelent Erwin Rommel naplója, amelyben a tábornagy beszámolt arról, hogyan küldték a szicíliai partraszállás után Görögországba egy nem létező offenzíva visszaverésére. Egy Basil Liddell Hart által írt lábjegyzet utalt arra, hogy mindez kapcsolatban áll az Operation Heartbreak sztorijával. Ian Colvin – Montagu szavaival – „kilőtt Spanyolországba” és kérdezősködni kezdett. Amikor a spanyolországi brit nagykövet értesült arról, mire akar kilyukadni az újságíró, az angol–spanyol kapcsolatok megromlásától tartva „kétségbeesett hangú táviratot küldött”: „A külügyminisztérium aggódik, hogy Colvin a huelvai volt alkonzultól értesült arról, miszerint az ő tudomásával és részvételével szedték rá a spanyol kormányt.” A külügyminisztérium nem szívesen tudatta volna, hogy „diplomatái hazudnak, és becsapják a fogadó ország kormányát”.

A brit kormányszervek közül nem kizárólag a külügyminisztérium aggódott amiatt, hogy mit talál Colvin: „A belügyminisztérium is további nyomást gyakorolt, nehogy kiderüljön, hogy a halottkém engedély nélkül szolgáltatott ki egy tetemet.”

A Közös Hírszerző Bizottság a megelőző csapás mellett döntött. Colvin már megbízást kapott a Sunday Expresstől, és Spanyolországban is egyre közelebb került az igazsághoz, így hát tettek arról, hogy minden erőfeszítése kárba vesszen: Montagu engedélyt kapott teljes beszámolójának kiadására, amennyiben nem közöl információt „arról, hogyan szerezték be a holttestet, sem olyan részletet, amiből a férfi személyazonossága kideríthető”. Mindezt pedig a lehető leggyorsabban kellett megtennie. Montagu egyenesen „a Sunday Expresshez sietett, amely elsőként akarta megjelentetni Colvin tudósítását, és ahol azt válaszolták, hogy hajlandók meggondolni a dolgot, ha hétfőre megkapják a cikket, mielőtt még Colviné megérkezne”. Alattomosabb húzást el sem lehetett volna képzelni: Colvin már két éve keményen dolgozott a sztorin, a kormány és a vele szövetkező napilap mégis egyetlen hanyag kézmozdulattal félresöpörte.

Montagu később – nem kevés képmutatással – azt írta, hogy a végül megadott publikálási engedély „teljesen készületlenül” érte, s hogy a kormány a saját elhatározásából jutott erre. „Az általam is elfogadott álláspontot, hogy ne publikáljak, felülírta az a kérés, hogy írjam meg az igazat és jelentessem meg mihamarabb, eloszlatva ezeket a veszedelmes valótlanságokat.” A pálfordulás okaként azt hozták fel, hogy Colvin beszámolója minden bizonnyal „annyira pontatlan lenne, hogy az már veszélyes”. Valójában épp az ellenkezője fenyegetett: Colvin nagyon is pontos beszámolója annak feltárásával fenyegetett, hogy a brit diplomaták szándékosan megtévesztették a spanyol kormányt, Bentley Purchase pedig egyszerű parancsszóra kiszolgáltatott egy hullát. Az államtitkok őrei jól tudták, hogy szabadon cenzúrázhatnak bármit, amit Montagu leír, így létrejöhet egy „kontrollált változat, amelyben a kényes részletek módosíthatók”, miközben Colvin – ahogy maga Montagu megfogalmazta. – „nem állt semmilyen kontroll vagy befolyás alatt”. Ha már a Vagdalthús hadműveletet ki kellett adni, hát oly módon tették, hogy ne botránkoztassák meg a spanyolokat és ne árulják el, hogyan szerezték meg a holttestet. Montagu nyíltan megírta John Godfrey-nak, milyen kötelezettségeket vállalt a cenzorok felé: nem fedhetett fel titkos értesüléseket, legkevésbé elfogott Ultra-üzeneteket, és nem írhatott le semmi olyat, amit a külügyminiszter vagy a belügyminiszter helytelennek ítélt. „Ezáltal nem csupán »forrásainkat« védhettük meg, de a másik két fontos tényezőt is” – értsd: eltitkolták Haselden és Hillgarth spanyolországi, illetve Purchase londoni közreműködését. A napilap megszerkeszthette a cikksorozatot, de megjelenés előtt a titkosszolgálatoknak áldásukat kellett adniuk a végleges változatra: „Az Express benyújt és láttamoztat minden bővítményt és változtatást.” A Vagdalthús hadművelet sztorija egyedül csak a nevében nem lesz hivatalos változat.

Montagu állítása szerint a saját beszámolóját alig negyvennyolc óra alatt körmölte le, „rengeteg kávéval és alvás nélkül”, hogy január 24-én, hétfőn letehesse a főszerkesztő asztalára. Valójában az első változat már legalább három héttel a napilap által megjelölt határidő előtt elkészült, és a hivatalos jóváhagyást követően megküldték a Sunday Expressnek. Montagu január 8-án írt az immár Jean Gerard Leigh nevet viselő Jean Leslie-nek („vagy legyen inkább Pam?”), hogy figyelmeztesse könyvének küszöbönálló megjelenésére: „A hatalmasok úgy döntöttek, hogy az én »kontrollált« és pontos sztorim kisebb veszélyt jelent, mint egy pontatlan változat, ami bárhová vezethet.” Montagu engedélyt kért arra, hogy felhasználhassa a fotót, amely „Pamként” ábrázolta Jeant: „Nem akarunk megváltoztatni semmi ilyesmit, hogy őszintén azt mondhassuk, »ez az igazság«.” Montagu afelől is megnyugtatta Jeant, hogy úgy fog szerepelni, mint „a részlegen dolgozó egyik lány”. Ezzel egyidejűleg Bill Jewellt is tájékoztatta arról, hogy „a Vagdalthús nemsokára megjelenik”, miután a Whitehall már jóváhagyta a kéziratát: „A beszámolómat átjavították és engedélyezték – írta. – Nem szerettem volna, ha ez az egész meglepetésként éri.”

Jewell nem emelt kifogást, Jean viszont annál inkább aggódott:

„Érdeklődéssel hallom, hogy az ön szerepe és Bill kétes múltja a gyanútlan nagyközönség elé kerül – írta. – De mit válaszoljak én, ha valaki az eltelt idő dacára azonosít engem Pammel?… Egy este talán megihatnánk valamit, hogy »képbe kerüljek«, ha még nem túl késő.” Montagu azt javasolta: ha bárki szaglászni kezdene és rákérdezne, hogy mit csinált a háború alatt, „mondja egyszerűen azt, hogy a hadügyminiszterium egyik részlegén dolgozott”.

Charles Cholmondeley nem akarta, hogy bármi köze legyen a publikációhoz. MI5-tisztként sem adhatta áldását arra, hogy a nevén nevezzék, de természetes távolságtartása önmagában is meggátolta a részvételét. Montagu először két évvel korábban, az Operation Heartbreak megjelenése után vetette fel egy közös könyv ötletét, most pedig újra be akarta venni egykori partnerét az üzletbe, és huszonöt százalékos részesedést kínált neki a jövedelemből, amit „a könyv, a filmjogok és bármilyen más formában történő felhasználás” eredményez. Cholmondeley a rá jellemző udvariassággal, de határozottan felelt: „Nyilván emlékszel, hogy amikor 1951-ben először vetetted fel ezt a kérdést, úgy éreztem, hogy tisztségemből fakadóan nem vehetek részt ebben.” Ezen az sem változtatott, hogy Cholmondeley időközben elhagyta az MI5-ot. „Noha a helyzetem gyökeresen megváltozott – írta – nem érzem úgy, hogy meglehetősen sajátos pozícióm is változott volna, ezért meg kell erősítenem korábbi elhatározásomat, miszerint nem veszek részt ebben, és nem részesülök e publikáció hasznából sem. Bizonyára te is látod a helyzetünkből adódó különbségeket, ugyanakkor nem könnyű szívvel hozom meg ezt a döntést, és hidd el, ettől nem értékelem kevésbé nagyvonalú ajánlatodat.”

A történet első része („a háború legfantasztikusabb titka most először nyomtatásban”) a Sunday Express február 1-ji számában jelent meg, Jack Garbutt hírszerkesztő ötlete nyomán „A sosemvolt ember” cím alatt. Ezt két további rész követte. Ian Colvin érthető módon dühös volt, amiért félreállították, viszont jóvátételként bevezetést és elemzést írhatott az egyes részekhez. Saját – szükségszerűen csonka, mégis figyelemre méltóan izgalmas – munkája ugyanabban az évben látott napvilágot, The Unknown Courier (Az ismeretlen futár) címmel.

Montagu könyvét, A sosemvolt embert néhány hónappal később az Evans Brothers jelentette meg, borítóján egy arc nélküli tengerészgyalogossal (aki helytelen módon gyakorlóöltözéket viselt). A könyv azonnali, hatalmas és maradandó siker lett, több mint hárommillió példányban kelt el. Azóta is folyamatosan kiadják.

Montagu egykori kollégáit és a hírszerzők közösségét megosztotta a Vagdalthús hadművelet nyilvánosságra hozásának híre. Charles Cholmondeley nem kommentálta a tartalmat, de nemeslelkűen nyilatkozott, mint mindig: „Alig várom, hogy a közeljövőben a vásznon is viszontlássam egy megragadó és lélekemelő történet formájában,” Mountbatten a támogatásáról biztosította: „Habár teljes szívemből helytelenítettem az Operation Heartbreaket, amit alkalomadtán a szerzővel is közöltem, miután a titok ily módon kipattant, alighanem jó dolog, hogy az igaz történet került elmondásra.” Archie Nye ugyanakkor, mint az akció egyik kulcsszereplője, élesen kritizálta Montagut, mondván, „nehéz lenne meggyőzni arról, hogy a publikáció érdemei felülmúlják a hátulütőit”. John Masterman szintén helytelenítette a dolgot: „Ön és én nem, egyezünk abban, hogy bölcs dolog-e ilyen formában nyilvánosságra hozni a Vagdalthúst – írta. – Mindig is azt gondoltam, hogy jórészt előnyös lenne publikálni, de azt is fenntartom, hogy egy ilyen publikáció névtelenül és hivatalos áldással jelenjen meg.” (Ez a fenntartás rövid életűnek bizonyult. 1972-ben Masterman megjelentette saját visszaemlékezéseit a Kettős Kereszt Rendszerről, mégpedig a saját neve alatt, és a hivatalos ellenkezéssel dacolva.) A könyv legádázabb kritikusa mégis John Godfrey tengernagy lett. ,John bácsi telefonon keresztül leüvöltötte a fejem, a maga szokott módján”, panaszolta Montagu a 13-as iroda egy másik egykori alkalmazottjának. Az öreg admirális morgolódva mutatott rá, hogy a könyv történelmi műként kelleti magát, miközben fontos igazságokat hallgat el: „Az ön elismerésre méltó Sosemvolt embere elfedi az igazán fontos titkot – honnét tudtuk, hogy a németek hozzáférnek a sürgönyeinkhez.”

A sosemvolt ember a háború utáni irodalom egyik klasszikusává vált. Montagu egy ügyvéd precizitásával, gondosan megtervezett lépésekkel fedi fel „a hőstettet, ami elképesztőbb bármely kitalált háborús történetnél”. A kifejezésmód néhol óhatatlanul elavult, de a kötet még több mint fél évszázad után is érdekfeszítő olvasmány.

Ugyanakkor – az eredeti szándéknak megfelelően – nem lehetett teljes, sőt bizonyos szempontból a háború utáni propaganda követelményeit teljesítette. Montagu elbeszélésében a brit tervezők nem követnek el hibákat, a németek pedig úgy kapják be a horgot,, hogy egy pillanatra sem gyanítják az átverést. Bocsánatos bűn, hogy Montagu önmagát teszi meg drámája főhősének, sok érintettet nem is nevezhetett meg, így azonban egyetlen kivételes ember bűvészmutatványának állítja be a Vagdalthús hadműveletet. Még a „George” álnév mögé bujtatott Cholmondeley is csak futólag jelenik meg, míg több fontos és kevéssé fontos szereplőt – mint Alan Hillgarth, Don Gómez-Beare, Johnnie Bevan, Charles Fraser-Smith, Juan Pujol vagy Jean Leslie – Montagu nem csupán a nevétől foszt meg, de egyszerűen kihagy a történetből. Miután az Ultra-titok csak az 1970-es években derülhetett ki, Montagu nem számol be arról sem, hogyan követték nyomon az akció sikerét. A könyvet szigorúan cenzúrázták, hogy ne maradjon benne semmi, ami rossz fényt vetne a kormányra; nemigen derül ki, hogyan szövetkeztek a brit diplomaták a spanyolok átverésére, sem az, hogyan kollaboráltak a spanyolok a németekkel; a holttest beszerzése is teljességgel hivatalos procedúraként jelenik meg. Részben a drámai hatás kedvéért, részben a hivatalos elvárásoknak való megfelelés jegyében (s részben saját egyéniségéből fakadóan), Montagunak „sikerül azt a benyomást keltenie – írta egyik kritikusa –, mintha az egész akciót egymagában hajtotta volna végre”.

Ami Glyndwr Michaelt illeti, őt sikerült teljesen kiírni a történetből – vagy legalábbis Montagu ezt remélte. A sosemvolt ember első kéziratában kitalált egy történetet, amelyben utalást tett a halott „valódi” személyazonosságára: az illetőt félrevezető módon „egy régi katonacsalád sarjának, egy katonatiszt egyetlen fiának” állította be, és ezt írta: „A szülei még éltek, s úgy döntöttünk, vállaljuk a kockázatot és kikérjük az engedélyüket. Nem mondhattuk el nekik a teljes igazságot, de azt sem éreztük tisztességesnek, ha hagyjuk őket, a sötétben tapogatózni. Nem tetszett nekik az ötlet – kinek tetszene? –, de beleegyeztek azzal a feltétellel, hogy a fiuk neve és ismertetőjelei sosem kerülhetnek nyilvánosságra.” A könyv végleges változatában ugyanakkor beérte egy homályosabb magyarázattal; e szerint anélkül kérte ki a halott hozzátartozóinak engedélyét a holttest felhasználásához, hogy elárulta volna, „mit tervez vele és miért”, és hogy a hozzájárulást, „amiért nem lehetett elég hálás, azzal a feltétellel kapta meg, hogy sosem fedheti fel a holttest kilétét”. Montagu becsületbeli ügyként tálalta a holttest nevének elhallgatását, amire úri szavát adta, sőt 1977-ben azt állította, hogy az idők során az említett hozzátartozók is mind elhunytak: „Ünnepélyesen megígértem, hogy sosem árulom el, ki volt a holttest, s miután nem maradt életben senki, aki feloldozhatna az ígéretem alól, nem árulhatok el többet.” Az igazság persze az, hogy Michael egyetlen rokonával sem léptek kapcsolatba, nem hogy engedélyt kértek volna a holttest felhasználására. Ezzel a fedősztorival akarták megkímélni a kormányt annak beismerésétől, hogy a meghamisított halotti anyakönyvi kivonatban külföldi temetést jelöltek meg, ily módon engedély nélkül használták fel Michael földi maradványait.

Ha ez nem is arcátlan hazugság, mindenképpen a tények bocsánatos elferdítése. A véres háború közepette Montagu és Cholmondeley meggyőzte a halottkémet, hogy a közérdek jegyében kövessen el törvénytelenséget, Bentley Purchase pedig abban a hitben engedelmeskedett, hogy ezért soha nem vonják felelősségre. A Közös Hírszerzői Bizottság sosem engedte volna meg Montagunak, hogy olyan könyvet publikáljon, amiben beszámol Glyndwr Michaelről, akinek tetemét a kormánynak dolgozó hírszerző tisztek végső soron illegálisan használták fel – ez nem csupán botrányt provokált volna, de aláásta volna azt az erkölcsi felsőbbrendűséget is, amelyen A sosemvolt ember alapult. Arról nem beszélve, hogy ha a halott személyazonossága kiderül, akár Glyndwr Michael rokonai is jelentkezhetnek, hogy kártérítést kérjenek a méltánytalanságokért. Montagu tehát rutinosan elfedte az igazságot, és ezt a megtévesztést élete végéig nem leplezte le.

A háború alatt Ewen Montagu felpanaszolta: „Olyan a munkám, hogy sosem említhetem meg a fontosságát, így az emberek azt mondhatják, »na, ennek se sok haszna volt a háborúban«. Betudnak olyasvalakinek, aki kudarcot vallott, amikor a háború próbára tette.” Nos, A sosemvolt ember megjelenése nyomán Montagu egy csapásra ünnepelt híresség lett: bejárta az Egyesült Államokat, előadásokat tartott, egy J. Fred Muggs nevű csimpánz társaságában még az amerikai televízióban is szerepelt. Ahogyan Cholmondeley előre látta, Hollywood is bejelentkezett, hogy az érdeklődők közül végül a 20th Century Fox szerezze meg a megfilmesítés jogát.

A sosemvolt ember angol-amerikai színes, széles vásznú produkciót a kenti hercegné jelenlétében 1956. március 14-én mutatták be. A Nagy-Britanniában és Huelvában forgatott filmben az amerikai Clifton Webb játszotta Montagu szerepét, míg Gloria Grahame „Lucyt”, titkárnőjének képzeletbeli lakótársát alakította. André Morell Sir Bernard Spilsbury szerepébe bújt, míg William Squire a tengeralattjáró-kapitány Bill Jewell lett. A Nigel Balchin által jegyzett forgatókönyv az alkalmas helyeken az igazságot követte, a többit pedig hozzáköltötte, beleértve az ír kémet is, akit a nácik alkalmaznak a holttest azonosítására. Montagut rég nem érdekelték már az ilyen részletek, kijelentette, hogy elégedett „az izgalmas fordulatokkal, amelyek talán nem történtek meg, de megtörténhettek volna”. Mountbatten az elsők között láthatta a forgatókönyvet, és felpanaszolta, hogy abban „morgolódó és vaskalapos öregúrnak” tüntették fel. „Szeretném egyértelművé tenni, hogy kezdettől lelkesen támogattam az elképzelést”, írta, sőt még egy sort is megpróbált a forgatókönyvbe csempészni, ami vonzóbbá tehette karakterét: „Nem lenne kifogásom ellene, ha bekerülne valami ilyesmi: »Rendes Mountbattentől, hogy felvesz egy halottat a vezérkarába«.” A felvételek alatt mindvégig jelen volt egy magas, suta, kackiás bajszú férfi, akit „szakmai tanácsadóként” foglalkoztattak, és csak „George-ként” ismertek. Nem jelent meg a stáblistán, és még Ronald Nearne rendező sem tudta, hogy „George” valójában Charles Cholmondeley – aki, mint mindig, most is beérte azzal, hogy a háttérből mozgatja a szálakat.

A filmben maga Montagu is megjelenik mint amerikai helyettes légi marsall, aki kételkedik a terv kivitelezhetőségében. Egy helyen Montagu odahajol Webbhez, mélyen a szemébe néz, és kijelenti:

„Remélem, tudja, Montagu, hogy ha a németek átlátnak a szitán, azzal egyenesen rámutatunk Szicíliára.” Csodálatosan szürreális pillanat: a valóságos Montagu inti meg filmbéli alteregóját, annak a valóságnak egy megfilmesített pillanatában, ami egy fikcióra épült.

A film szakmai és közönségsikert aratott, forgatókönyvéért elnyerte a rangos brit BAFTA díjat. Annak jeleként, hogy a Vagdalthús hadművelet véglegesen és visszavonhatatlanul a brit kultúra része lett, 1956-ban a The Goon Shew{7} egy teljes epizódját a sztorinak szenteltek. Monty Hollandiában ült be a filmre, és a lényeget mellőzve amiatt panaszkodott, hogy Archie Nye egészen másként festett. Adolf Clauss a huelvai Teatro Morában látta A sosemvolt embert, és azt mondta fiának: „Nincs ebben semmi igazság. Nem is így történt.” A sajtó valahogy megneszelte „Pam” kilétét. A riporterek ostrom alá vették Jean Gerard Leigh-t, aki letagadott mindent.

Montagu remélte, hogy amikor megtagadja a halott személyazonosságának feltárását azzal a hivatkozással, hogy sosem szegné meg az ígéretét, egyszer s mindenkorra lezárja az ügyet; már könyvének címe is azt sugallta, hogy a tetemnek sosem volt említésre méltó előző élete. Csakhogy ez a személy igenis létezett, a könyv és a film sikere pedig garantálta, hogy azonnal meginduljanak a találgatások a kilétét illetően. A holttestet ennek köszönhetően hol „a Charing Cross híd alatt talált névtelen alkoholistaként”, hol hivatásos katonaként, hol „egy parlamenti képviselő elfajzott testvéreként” azonosították. Számtalan jelölt akadt, s hozzá mindenfele valóságosnak tűnő, avagy teljesen légből kapott bizonyíték. Máig születnek egyre újabb és újabb összeesküvés-elméletek.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET.

Utójáték.

HÁROM HÉTTEL A SZICÍLIAI INVÁZIÓ után Bill Jewell Algírban viszontlátta Rosemary Gallowayt, akit tüstént eljegyzett. Míg Rosemary a továbbiakban a szövetségesek itáliai főhadiszállásain dolgozott, Jewell a Földközi-tengeren, az Atlanti-óceán keleti felén és a Norvég-tengeren folytatta az ellenséges hajók zaklatását. Az 1944. júniusi normandiai partraszálláskor a Seraph ismételten irányjelző bójaként szolgált a támadóegységek számára. Ugyanabban a hónapban Bill Jewell és Rosemary Galloway ünnepélyes keretek között összeházasodott Pinnerben. Ötvenhárom esztendeig maradtak házasok és „egymásnak feltétlenül hű társai”. A Husky hadműveletben játszott szerepéért Jewell megkapta a Brit Birodalom Érdemrendjét, a kivételes harctéri bátorságért adott Hősi Keresztet és a francia Croix de Guerre-t. Idővel egész tengeralattjáró-flottillának parancsolt, és 2004-ben, kilencvenéves korában hunyt el.

A Seraph is aktív szolgálatban maradt. Az észak-afrikai harcokban játszott kiemelkedő szerepe elismeréseként rézplakettet helyeztek el tengeralattjáró mellékhelyiségének ajtajára, „Itt ült Mark Wayne Clark, az észak-afrikai haderők helyettes főparancsnoka” felirattal. A tengeralattjáró utóbb kiképzőhajóként szolgált Holy Loch on the Clyde-ban, ahonnét 1943-ban elindult Huelva felé. 1963-ban vonták ki a hadrendből, napra pontosan huszonegy évvel a vízre bocsátása után, s végül a dél-walesi Briton Ferryben bontották szét, nem messze Glyndwr Michael születési helyétől. A Seraph parancsnoki tornyát, torpedórekeszét és periszkópját jó állapotban megőrizték; a második világháborús angol–amerikai együttműködés emlékműveként a dél-karolinai Citadel katonai főiskolán állították fel. Az emlékmű felett amerikai és brit lobogók lengenek – ez az egyetlen hely Amerikában, ahol felvonhatják a brit hadizászlót.

David Scott hadnagy, a Seraph első tisztje nem sokkal a háború vége előtt olvasta ki a Háború és békét. Tíz tengeralattjárón szolgált, háborúban és békében egyaránt, közülük ötön kapitányi minőségben, mielőtt 1971-ben ellentengernaggyá léptették elő.

Derrick Leverton végigharcolta az olaszországi hadjáratot, és utóbb átvette tüzérezredének parancsnokságát, majd visszatérhetett Nagy-Britanniába, hogy a fivére, Ivor oldalán továbbvigye a családi temetkezési üzletet. Ivor Leverton nem rejtette véka alá, hogy „parányi szerepet játszott a háború lezárásában”, és szívesen ugratta Derricket azzal, hogy Szicília partjainál ő mentette meg az életét, csak mert az éjszaka közepén átszállított egy hullát a Hackney-ba. Úgy érezte, ezzel a szerepvállalással sikerült „törlesztenie”. Ivor fiai átvették a temetkezési üzletet, sőt azóta már tovább is adták a nyolcadik nemzedék képviselőinek.

Bill Darby ezredes, a hadsereg különleges Ranger alakulatának tisztje Észak-Olaszországban esett el, két nappal azelőtt, hogy a németek feladták a teljes Itáliai-félszigetet. Éppen parancsot adott a német visszavonulás elvágására, amikor a parancsnoki állása előtt felrobbant egy 88 mm-es gránát, ami azonnal végzett vele. Harmincnégy éves volt. A halál megakadályozta abban, hogy tiltakozzon, amikor posztumusz dandártábornokká léptették elő. Az 1958-as Darby rangerei című filmben James Garner alakította.

A Vagdalthús hadművelet sikerét követően és a Földközi-tenger medencéjének elfoglalása nyomán Alan Hillgarth új vizekre evezett. 1943 végén a Keleti Flotta hírszerző főnökeként Ceylonba vezényelték, idővel a teljes keleti hadszíntéren ő irányította a haditengerészeti hírszerzést, és „kiépített egy olyan hírszerző hálózatot, amely jelentős mértékben hozzájárult a szövetséges tengeri haderők Japán elleni háborús erőfeszítéseihez”. Hírszerzői tanácsait ezúttal is egyenesen Churchillnek küldte meg.

A háború után Hillgarth nyugállományba vonult, és Írországban vásárolt magának birtokot, ahol erdőt telepített. „Mérföldeket gyalogolt mindennap, vizsgálgatta a fákat.” Ezzel együtt nem vonult ki teljesen a világból, sőt személyes kapcsolatban maradt annak egzotikusabb képviselőivel, mint Juan March, a spanyol tábornokok megvesztegetésében segédkező kétes hírű üzletember, vagy akár Winston Churchill. Egy sor megkérdőjelezhető pénzügyi manőver jóvoltából March vagyona és hírneve együtt gyarapodott – 1952-re már a világ hetedik leggazdagabb embere volt. Hillgarth korábban „Spanyolország leggátlástalanabb emberének” nevezte Marchot, ám ez sem gátolta meg abban, hogy igazgatója legyen a londoni Helvetia Finance Companynek, amelynek névleg March volt a tulajdonosa. Beszélik, hogy Hillgarth és az MI6 segített elsimítani March kétes üzleti ügyeit, cserébe a Szent György lovassági kifizetésekben való közreműködéséért. March 1962-ben Madridban vesztette életét autóbalesetben.

Miközben March üzleti érdekeltségeit felügyelte, Hillgarth továbbra is Churchill nem hivatalos hírszerzési tanácsadója maradt. A háború vége és 1951 között, amikor Churchill visszatért a Downing Streetre, Hillgarth rendszeresen találkozott a hajdani és majdani miniszterelnökkel Chartwellben, Hyde Park Gate-i lakásában és Svájcban. A hírszerzői és diplomáciai forrásokból egyaránt merítő Hillgarth tájékoztatta Churchillt a spanyol helyzetről, az amerikaiak atomfegyverkezési terveiről, de mindenekelőtt a nagy-britanniai szovjet kémtevékenységről, amelyet „a háttérben zajló, számító, hidegvérű szellemi harcként” jellemzett. A szovjet rejtjelekkel a britek már nem boldogultak olyan könnyen, mint a német Enigmával. „Az oroszok ravaszabbak a németeknél”, figyelmeztetett Hillgarth. Hat éven át folytatott titkos levelezést a hatalomról immáron leköszönt és „Sturdee” fedőnevet viselő Churchill-lel, akinek hidegháborús attitűdjét ezzel nagyban befolyásolta.

Néhány évvel a háború után Hillgarth levelet kapott Edgar Sanderstől, aki vele együtt részt vett a katasztrofális sacambayai expedícióban, és aki újabb motívummal gazdagította a kalandos történetet: Sanders szerint az amerikai mérnök, Julius Nolte megtalálta a kincsesbarlang bejáratát, amíg mindenki a hatalmas lyuk kimélyítésével foglalkozott, ám azt a felfedezését nem osztotta meg a többiekkel. 1938-ban Nolte egy amerikai felfedezőcsapattal és komolyabb munkagépekkel visszatért a helyszínre, nyolcmillió dollárnyi aranyat ásott ki, majd visszavonult Kaliforniába, ahol fényűző kastélyt épített magának. „Így végződik a sacambayai kincs története”, írta Sanders, aki felkereste Nolte-t, és sikertelenül próbált kisajtolni belőle némi készpénzt. „A flúgos Nolte gazdag, míg mi szegények maradtunk, én legalábbis biztosan. Az ördögbe! Erre inni kell.”

Hillgarth nem tudta, hogy hitelt adhat-e Sanders szavainak. Rég megtanulta, hogy nem szabad mindent elhinni, amit egy levélben olvas az ember.

Alan Hillgarth Churchill közeli barátja maradt, megkeresztelkedett, soha egyetlen szót sem ejtett háborús és háború utáni hírszerző tevékenységéről, és 1978-ban, a Tipperary megyei Illannanaghban hunyt el, hátrahagyva a titokzatosság ködét – és az erdejét.

Salvador „Don” Gómez-Beare megkapta a Brit Birodalmi Érdemrend tiszti fokozatát, bár hogy pontosan miért is, az sosem derült ki. Nyugdíjaséveit Sevillában és Madridban töltötte, jobbára briddzsel és golffal. Amikor egy brit újságíró rákérdezett, hogy mivel töltötte a háborús éveket, kifinomult brit udvariassággal válaszolt:

„Sajnálom, de bizonyos témákról nem áll módomban beszámolni.” 1947. december 16-án. Sir Bernard Spilsbury, a törvényszéki orvostan atyja egyedül vacsorázott a Junior Carlton Clubban, majd felvonult a University College-ban lévő lakosztályába, bezárta az ajtót, elfordította a Bunsen-égő csapját és elgázosította magát. Spilsburyben egyre inkább tudatosult, hogy híres szellemi képességei kezdik elhagyni. Hibát hibára halmozott, Sir Bernard pedig nem szenvedhette a hibákat. A tudós, aki sok ezernyi különféle halált tanulmányozott és katalogizált, nem hagyott hátra búcsúlevelet, hogy magyarázatot adjon a sajátjára. Barátja, Bentley Purchase, a koroner vizsgálta meg Spilsbury tetemét, és erősítette meg az önkezűség tényét: „Az esze már nem vágott úgy, mint egykor.”

A kedélyes halottkém 1949-ben szintén megkapta a Brit Birodalmi Érdemrend tiszti fokozatát, majd 1958-ban lovaggá ütötték. A rákövetkező évben visszavonult, hogy jószágairól gondoskodjon és Gilbert–Sullivan-operetteket hallgasson. Ellenállt a késztetésnek, hogy megírja emlékiratait. „Valahányszor elmesélek egy történetet, nagy valószínűséggel előások egy féltve őrzött sötét titkot.” Különösen állt ez a Vagdalthús hadműveletben játszott szerepére. Sir Bendey Purchase 1961-ben halt meg: leesett a tetőről, ahová antennajavítás céljából mászott fel. Miután mintegy húszezer halottszemlét végzett el, Sir Bentley illő módon megnehezítette az esetén dolgozó patológus dolgát, aki nem tudta megállapítani, hogy a végzetes szívroham a leesés előtt vagy után érte-e.

Adolf Clauss, a huelvai kém szintén hallgatott háborús szerepéről, noha egészen más okból. A háború végén a megtorlás nem egyenlő arányban sújtotta az aktív kémtevékenységet folytató németeket. Luis Clauss, akinek halászflottája a szövetségesek hajóit követte és figyelte, két szörnyű évet töltött házi őrizetben, a Spanyolország északi részén fekvő porfészekben, Caldes de Malavellában, miközben Don Adolfót, aki messze magasabb rangot viselt az Abwehrben, sosem vádolták meg semmivel. „A felesége egy nagy hatalmú spanyol tábornok leánya volt, így védelmet élvezett.” Clauss tovább fogdoshatta a pillangókat és építgethette a székeket, amelyek még mindig összerogytak, ha valaki rájuk ült. Évekkel később, amikor a Vagdalthús hadművelettel kapcsolatos tények kezdtek napvilágra kerülni, Clauss önjelölt szuperkémként egy új változattal állt elő, amit a fia mindmáig támogat: „Mindig is gyanakodott, mert az iratok túl könnyen kerültek a kezébe. Azonnal felismerte a csalást, figyelmeztette is berlini és madridi főnökeit, de azok nem hittek neki. Haszontalannak vélte a berlini embereket, amiért nem ismerték fel, hogy rászedték őket.” Wilhelm Leissner, alias Gustav Lenz, madridi Abwehr-főnök inkább hajlott a kudarc beismerésére. 1946-ban az amerikaiak letartóztatták és kihallgatták, ám ezután visszatérhetett Spanyolországba. Amikor tíz évvel később értesült arról, mit tettek a britek, ezzel nyugtázta a tényt: „Schön! Ach, ha tényleg így van, csak gratulálhatok nekik… Megemelem a kalapom.”

Karl-Erich Kühlenthalt, a spanyolországi Abwehr ászát túlságosan lekötötte, hogy mentse a saját bőrét, nem ért rá a látszat fenntartásával vagy a saját hibáinak beismerésével törődni.

Kühlenthal Arabel ügynöke, egyszersmind a britek Garbo-ügynöke, Juan Pujol a szövetségesek 1944-es normandiai partraszállása idején az inváziót kísérő megtévesztő hadműveletben, a Fortitude-ban jutott főszerephez, amikor is segített meggyőzni a nácikat arról, hogy a tervezett offenzíva fő csapásiránya nem Normandia, hanem Calais ellen irányul majd. E célból tekintélyes amerikai álhadsereget „vontak össze” Kentben, hatalmas távíróforgalmat generáltak, és különféle célzásokat ejtettek el a kevésbé megbízható „semleges” diplomaták jelenlétében. A Fortitude hadműveletben a megtévesztés egyszerre tucatnyi szálon folyt, ám egyik sem volt fontosabb a kettős ügynökök hálózatánál, s azon belül egyik sem volt fontosabb Garbo ügynök csapatánál. 1944 januárja és a D-nap között a hendoni Crespigny Roadon álló titkos házból Juan Pujol ötszáznál is több rádióüzenetet adott le; kitalált ügynökeinek jelentéseiből fantasztikusan szövevényes hálót szőtt, amit a németek fáradságos munkával. szálanként rekonstruáltak. Az akció elképesztő sikerrel zárult. Hat héttel a D-nap után, a Führer utasítására, a Harmadik Birodalomnak tett „rendkívüli szolgálatai” elismeréseként Pujol a Vaskeresztben részesült – miközben titokban megkapta a Brit Birodalom Érdemrendjét is.

A náci hatalom talán minden eresztékében megroppant, Garbo azonban továbbra is ugyanazzal a hazafias hévvel fogalmazta meg német „gazdáinak” szánt üzeneteit. Amikor Kühlenthal „imádott Führerének hősies halála” felett lamentált, Garbo jellemzően bombasztikus választ küldött: „Imádott vezérünk halálának híre mélyen megrázza hitünket, melyet szegény Európánk sorsába vetünk, de a tettei és áldozatának története végül megmentik a világot… Az általa kezdett nemes küzdelem újjáéled, hogy megmentsen bennünket a barbár káosztól.” Amikor Kühlenthal tudatta sztárügynökével, hogy illegalitásba kell vonulniuk, felcserélődtek a szerepek. „Ha bármilyen veszélybe kerül, tudassa velem – felelt Pujol. – Ne habozzon rám bízni magát a nehézségek közepette. Csak azt bánom, hogy nem vagyok ön mellett, és nem nyújthatok igazi segítséget. Harcunk nem ér véget a jelenlegi fázisban. Világszintű polgárháború kezdődik, ami ellenségeink széthullásához fog vezetni.” Mindez szintén a kifinomult taktika jegyében, amely annak felderítését célozta, hogy a német hírszerző hálózat maradéka a háború után tervezi-e egyfajta náci földalatti hálózat kiépítését. A német vereség nyomán, miután módszeresen megsemmisítette az Abwehr iratait, Kühlenthal elmenekült Madridból, és álnéven a fővárostól nyugatra fekvő Ávilában rejtőzött el. A brit MI5 azzal bízta meg Pujolt, hogy nyomozza le, és derítse ki, mit tervez az Abwehr egykori csodagyereke. Pujol követte Kühlenthalt Ávilába, és bekopogott az ajtaján. „Kühlenthal túláradó örömmel köszöntötte nappalijában Garbót.” A két férfi három órán át társalgott, mialatt Pujol mindvégig fenntartotta a fanatikus náci álcáját. „Kühlenthal nyilvánvalóvá tette, hogy nem csupán hisz Garbo őszinteségében, de szuperemberként tekint fel rá.”

Kühlenthal elmondta Pujolnak, hogy a Harmadik Birodalomnak tett szolgálatai elismeréseként részesült a Vaskeresztben, és hogy Hitler „személyesen adott utasítást a kitüntetésre. Sajnos az ezt igazoló német papírok az összeomlás miatt már nem jutottak el Madridba” – de hát nem is ez a lényeg, hanem a szándék. Ami őt magát illette, Kühlenthal mindenáron el akarta hagyni Spanyolországot, de tudta, hogy nem mehet vissza Németországba, ahol azonnal letartóztatnák. Pujol azt felelte, hogy „várjon türelmesen a rejtekhelyén, amíg ki nem dolgoz egy tervet a megszöktetésére”, majd komor hangon tudatta egykori tartótisztjével, hogy „az utolsó betűig be kell tartania az utasításait, ha meg akar menekülni… Ezt Kühlenthal meg is ígérte”. A spanyol kém elárulta, hogy Portugálián át Dél-Amerikába akar eljutni, de ünnepélyesen megfogadta, hogy újra Németországnak fog dolgozni, ha az Abwehr valaha is feltámad. Amikor Kühlenthal rákérdezett, hogyan szándékozik kijutni az országból, Pujol az igazsághoz híven egy szóval válaszolt: „Titokban.”

Az MI5 arra a következtetésre jutott, hogy Karl-Erich Kühlenthal nem jelent fenyegetést a háború utáni világra. Az egykori Abwehr-főnök rettegve, de türelmesen várakozott, mikor hall egykori pártfogoltjáról, ám az soha többé nem lépett vele kapcsolatba. Akárcsak Clauss, utóbb ő is másként emlékezett a történtekre. Állítása szerint azért maradt Spanyolországban, mert az ország „számos nép olvasztótégelye volt, a tolerancia és az emberi természet megértésének légkörét árasztotta”. Valójában egyszerűen félt továbbállni, ezért egyre csak várt az ügynökre, aki oly hihetetlen módon rászedte. Kühlenthal felesége, Ellen megörökölte a németországi Deinz ruhagyárat, ahol 1939 előtt Karl-Erich is a családi vállalkozásban dolgozott. A gyárat ugyan a háború végén lebombázták, de az üzlet lassan kezdett magára találni. 1950-ben a pár titokban visszatért Németországba, beköltözött a koblenzi házba, és átvette a cég irányítását. Kühlenthal sokkal hatékonyabbnak bizonyult a ruhaneműk vásárlásában és eladásában, mint a hírek és titkok csereberéjében. A Dienz prosperálni kezdett. 1971-ben a hajdani kémet megválasztották a Német Textilkereskedők Szövetségének vezetőjévé, amely a német textilkereskedők 95 százalékát képviselte, így több milliárd dolláros vásárlóerővel rendelkezett. Ő avatta fel Koblenz első bevásárló utcáját is. Hosszú és unalmas beszédeket tartott az adóreform, a vállalkozásélénkítés és a belvárosi parkolás szabályozásának kérdéseiről. A múltját pedig soha senki nem firtatta. Elképzelni is lehetetlen nála szolidabb tagját a német establishmentnek: köztiszteletben álló, megbízható és kiszámítható volt. A német kém és iparmágnás 1975-ben halt meg, miközben talán még mindig azon tűnődött, mikor bukkan elő a semmiből egykori sztárügynöke. Nekrológjának talán legérdekesebb kitétele szerint „mindig próbált illően öltözködni, hogy ezzel példát mutasson munkatársainak”.

Kühlenthal élete tökéletesen példázta, amit Juan Pujol, Alexis von Roenne és Glyndwr Michael már bebizonyított: két teljesen különböző ember is osztozhat ugyanazon az egy életen.

Garbo ügynök eltűnt a térképről. Amint a Brit Birodalmi Érdemrend mellé átvette az MI5 pénzjutalmát, tizenötezer fontot, Venezuelába költözött, és nyoma veszett. Miután Rupert Allason (Nigel West) író lenyomozta, rövid időre ismét megjelent, hogy a Buckingham-palotában köszöntsék háborús hőstetteiért, ám ezután újra elveszett az ismeretlenség homályában. Garbo nem vadászott a népszerűségre. 1988-ban Caracasban halt meg.

A győzelmet követően a 13-as iroda dolgozói hunyorogva feljöttek a napfényre. A 17M részlegről az anonimitást választó költő a következő verssel tisztelte meg az eseményt. A mű a „De Profundibus” címet kapta.

Lenn a mélyben, a doh börtönében, a hírszerzés sötét bélrendszerében, ahol hazugság és átverés minden titkot elemészt, kész a nagy mű, vége már, üres lett az irattár.

A naptól könnyesek és kábák a felszínre ért trogloditák.

Egy évvel a háború lezárulta után Jean Leslie feleségül ment egy katonához, az angol királyi testőrség William Gerard Leigh nevű tisztjéhez, egy lehengerlő és jóvágású pólójátékoshoz, aki „merész rókavadász” hírében állt. Ő is partra szállt Szicílián, és „végigharcolta Olaszországot”, így tudta nélkül kedvezményezettje lett annak az akciónak, amelyben majdani felesége fontos szerepet játszott. Gerard Leigh, akit csak „G”-ként ismertek, bátor, egyenes jellemű és a végletekig tisztességes férfi volt, némi hasonlóságot mutatva a gáláns és tragikus sorsra kárhoztatott William Martinnal.

Jock Horsfall, aki sofőrként vett részt a skóciai utazáson, a háború után folytatta az autóversenyzést: megnyerte a belga Grand Prix-t, a Man-szigeten tartott Brit Birodalmi Kupaversenyen második lett. 1947-ben tesztpilótaként leszerződött az Aston Martinhoz, majd 1949-ben részt vett a Spa 24 órás versenyen, ahol a harmincnyolc fős mezőnyből a negyedik helyen ért célba, miután 117 kilométer/óra feletti átlagsebességgel összesen 2914 kilométert tett meg. 1949. augusztus 20-án benevezett a Daily Express Silverstone-ban megrendezett nemzetközi kupaversenyére, ahol a tizenharmadik körben, a hírhedt Stowe Cornerben kisodródott a pályáról, nekiment az ütközések tompítására felsorakoztatott szalmabáláknak, majd átpördült felettük. A nyakát törte, és azonnal meghalt. Emlékére Silverstone-ban minden évben megrendezik a St. John Horsfall Emlékkupát, amelyen kizárólag Aston Martinok vehetnek részt.

Ivor Montagu a Ki kicsodában így sorolta fel tevékenységi köreit:

„mosogatás, piszmogás, ejtőzés a tévé előtt”. A jellemzés nem teljesen pontos, miután a „piszmogás” sosem volt Ivor stílusa, annál inkább a különféle ügyek érdekében végzett nyilvános és titkos tevékenység. 1948-ban társszerzőként közreműködött a Scott of the Antarctic című film elkészítésében; lefordította az új generációs szovjet szerzők és rendezők színdarabjait regényeit és filmjeit; beutazta egész Európát, Kínát és Mongóliát; a kapitalizmust támadó röpiratokat szerkesztett, és könyvet írt Eisensteinről; támogatta a krikettet, a Southampton Unitedet és a Zoológiai Társaságot: két legnagyobb szenvedélye azonban továbbra is a kommunizmus és az asztalitenisz maradt, amelyekkel haláláig életben tartotta az MI5 gyanakvását. A Szovjetunió 1959-ben Lenin Békedíjjal tüntette ki.

Ivor Montagut sosem leplezték le mint Értelmiségi ügynököt. Miután a Venona-üzenetek 1942-ben hirtelen abbamaradtak, talán sosem tudjuk meg, hogy Montagu tudomást szerzett-e a Vagdalthús hadműveletről, s ha igen, az értesülést továbbította-e Moszkva felé – erre legalábbis addig kell várnunk, míg végre megnyitják a szovjet titkosszolgálatok archívumait.

Az viszont biztos, hogy Moszkva mindent tudott a Vagdalthús hadműveletről, és hogy az értesüléseit minden bizonnyal még annak végrehajtása előtt szerezte. A sztálini hírszerzés, az NKVD egy 1944 májusában kelt titkos jelentése, amely a „Megtévesztés a jelenlegi háborúban” címet viselte, meghökkentő részletességgel számolt be a hadműveletről, annak fedőnevéről, tervezéséről, végrehajtásáról és sikeréről. A szovjet jelentés közölte a levelek pontos tartalmát és a görögországi képzelt támadás helyszínét, majd hozzátette: a hadműveletet „némiképp bonyolította a tény, hogy az iratok végül a [spanyol] vezérkarhoz kerültek”. A jelentés szerzője azt is leírta, milyen funkciót töltött be Ewen Montagu a brit hírszerzésben és a Húszas Bizottságban: „Montagu kapitány felelős a dezinformáció hírszerző csatornákon át történő terjesztéséért. Az ő feladata a különleges hírszerzési források feltárása is.” A moszkvai kémfőnökök nem kételkedtek abban, hogy a terv bevált: „A német vezérkar láthatóan meggyőződött arról, hogy maguk a dokumentumok hitelesek – állította a jelentés. – Amikor megindult az invázió, nyilvánvaló meglepetésként érte a német és olasz parancsnokokat, akik nem voltak felkészülve a visszaverésére.”

A Vagdalthús hadművelettel kapcsolatos értesülések jó részét Anthony Blunt szolgáltatta ki a szovjeteknek, aki az MI5 tisztjeként a törvénytelen XXX (Triplex) akciót felügyelte, amely a londoni semleges külképviseletek diplomáciai postájából szerzett meg különféle anyagokat. Az NKVD 1934-ben szervezte be Bluntot, aki 1940 és 1945 között hatalmas mennyiségű információt továbbított szovjet gazdái felé. A „Cambridge-i Ötök” kémcsoport két másik tagja is szolgálhatott további értesülésekkel a szicíliai akcióról: John Cairncross, aki hozzáfért a Bletchley Parkban megfejtett Ultra-üzenetekhez, és Kim Philby, a szovjeteknek dolgozó hírhedt kettős ügynök, aki az MI6 kémelhárító részlegének ibériai alosztályát vezette. A Vagdalthús hadművelettel kapcsolatos szovjet anyagok egy része magától Ivor Montagutól is származhatott.

Az MI5 és MI6 továbbra is szigorú megfigyelés alatt tartotta őt és Hellt. Kim Philby részben azért felelt, hogy koordinálja a jelentéseket az izgága Ivor Montaguról, aki 1946-ban Bécsben, Bukarestben és Budapesten is megfordult. Egyik jelentésében Philby „értelmesnek, megnyerőnek és a pingpong szakértőjének” nevezte Montagut, akiről szinte bizonyosan többet tudott, mint amennyit továbbadott. Montagu tartótisztje, a londoni szovjet légi attasé, Szkljarov ezredes – alias „Brion” – abban az évben hagyta el Londont. Vajon Ivor Montagu a későbbiekben is szolgált értesülésekkel a szovjetek számára? Ha így is történt, az MI5 nem talált rá bizonyítékot, jóllehet 1948-ban azt jelentette, hogy „titkos forrásokból származó értesülések szerint Montagu jelenleg is kapcsolatban áll a szovjet nagykövetséggel”.

Amikor az 1960-as évek közepén dekódolták a Venona-üzeneteket, és fény derült Értelmiségi ügynök kilétére, semmit sem lehetett kezdeni Montaguval. A Venona egyszerűen túl titkos és értékes volt ahhoz, hogy a bíróságon kitárgyalják, így a leleplezett kémek ellen nem indult eljárás. Dacára annak, hogy hosszú éveken át sikertelenül próbálta összekapcsolni az asztaliteniszt a szovjet kémtevékenységgel, az MI5-nak mindvégig igaza volt. Montagu sosem tudta meg, hogy lelepleződött, Értelmiségi ügynök titkát így magával vitte a sírba. 1984-ben, Watfordban halt meg, örökül hagyva az utókorra szovjet kitüntetéseit, Trockijjal folytatott levelezését és önéletrajzának kiadatlan második kötetét, amely félrevezető módon az Ahogy volt címet viseli, miközben mélyen hallgat szerzőjének titkos ügynöki múltjáról.

Charles Cholmondeley életének második fele talán a legnagyobb rejtély mind közül. Amikor előkerült a neve az MI5 levelezésében, Guy Liddell csak annyit jegyzett meg róla, hogy „valahol a Közel-Keleten sáskákat hajszol”, amivel pontos, bár csak részleges jellemzést adott a hírszerző tiszt akkori tevékenységéről. 1945 októberében Cholmondeley belépett a „Közel-Keleti Sáskaellenes Egységbe” mint „első sáskatiszt”, hogy kivegye részét az arab államok sáskarajainak tereléséből és rovarirtóval átitatott korpával való etetéséből.

Egy másik angol sáskavadász, bizonyos George Walford 1948-ban, a sivatagban találkozott Cholmondeley-val, akit valódi megszállottként írt le: „Az volt a célja, hogy szinte bármilyen áron elpusztítsa Arábia összes élő sáskáját. Ami lehetetlen feladat. Csak a kellő türelem, ügyesség és céltudat ritka kombinációjával megáldott ember tud bármilyen sikert elérni.” A képességeket, amelyek oly jó szolgálatot tettek neki a háborús hírszerzésben, Cholmondeley most a sáskák elleni hadviselésbe fektette. Beduinnak öltözve, hosszú hónapokon át szakadatlanul járta a sivatagot. Jemenben olyan elszigetelt falvakba is eljutott, ahol érkezésekor az asszonyok friss szénával akarták megetetni a terepjáróját. Arábiából 1949-ben továbbállt Rhodesiába, a Vörös Sáskákat Felügyelő Nemzetközi Tanácsba. Az egyszer biztos, hogy Cholmondeley kész örömmel gyilkolta a sáskákat („gyűlöletes kártevő mind”) – miként az is, hogy eközben továbbra is a brit hírszerzésnek dolgozott, és a sáskairtást álcaként használva titkos értesüléseket szerzett, bár hogy pontosan mivel kapcsolatban, az sosem derült ki.

Cholmondeley-t 1948-ban terjesztették fel a Brit Birodalom Érdemrendjére, majd két évvel később öt évre leszerződött a RAF-hoz „hírszerzési feladatokra”. Ugyanazon év decembere már Malájföldön érte, ahol „a megtévesztések terén szerzett széles körű tapasztalatait” felhasználva koordinálta az MI5 harcát egy egészen másfele ellenség, a Maláj Nemzeti Felszabadító Hadsereg gerillái ellen.

Charles Cholmondeley 1952-ben hagyta ott az MI5-ot. West Countryba költözött, megnősült, és kertészeti kisgépek árusításával foglalkozott. Titoktartási esküjére úgy tekintett, mintha a vérével pecsételte volna meg, és soha nem szegte meg. Felesége, Alison szavaival: „Semmit sem mondott senkinek, ha »nem kellett tudnia« róla. Bosszantó módon én is ezek közé tartoztam.” Cholmondeley továbbra is előszeretettel lövöldözött, bár gyorsan romló látása kifejezetten veszélyessé tette – a madarakat leszámítva szinte mindenkire. „Revolvert hozott, amikor fogolyra mentünk – emlékezett vissza egy barátja, John Otter. – Nem láttam, hogy egyet is eltalált volna.” A somerseti Wells városban senki még csak nem is sejtette, hogy a fűnyírók eladásából élő, hórihorgas, rövidlátó, előzékeny úriember valaha nemcsak a titkosszolgálatnál dolgozott, de ő ihlette a háború legmerészebb és legsikeresebb megtévesztő akcióját. Amikor a Vagdalthús hadművelet története kipattant, tagadta szerepét, és visszautasított minden nyilvános elismerést. Cholmondeley 1982 júniusában hunyt el. Sosem akart elismert, még kevésbé ünnepelt lenni. Még sírköve is diszkrét és jelentéktelen, csupán nevének kezdőbetűit viseli magán: „C.C.C.” A The Timesba írt nekrológjában Ewen Montagu ráirányította a figyelmet „a háború idején végzett értékes munkájára… mely a körülmények és vele született szerénysége folytán nem méltóképpen ismert”. Amint Montagu megjegyezte: „Sokan, akik partra szálltak Szicíliában, Charles Cholmondeley-nak köszönhetik az életüket.”

Ewen Montagu a Vagdalthús hadműveletben való közreműködéséért megkapta a Brit Birodalmi Érdemrend tiszti fokozatát. Visszatért a joghoz, ahogyan mindig is tervezte: 1945-ben kinevezték a flotta katonai főügyészévé, ő irányította a haditengerészet katonai törvénykezését. Tizennyolc éven át töltötte be ezt a posztot, miközben egyidejűleg bíróként szolgált Hampshire-ben és Middlesexben, illetve a korona ügyvédjeként Devizesben, majd Southamptonban. Kettős életet élt: a rettegett bíró és az angol zsidó társadalom oszlopos tagja elrejtette a világ, elől a másik Ewen Montagut, a legendás hírszerző tisztet, akinek jócskán lett volna mit mesélnie.

Bíróként Montagu kínosan igazságosnak és bámulatosan gorombának bizonyult, egyik polémiát a másik után szította – a sajtó el is nevezte „Turbulent [Féktelen] bírónak”. 1957-ben azzal a tárgyalótermi kijelentésével kavart óriási vihart, miszerint „Anglia söpredékének fele belép a kereskedelmi flottába, hogy így kerülje el a katonai szolgálatot”. Ezért bocsánatot kért. Négy évvel később a Rotary Club hallgatósága előtt kijelentette: „Az utcakölyköknek le kellene tolni a nadrágjukat, hogy egy rendőrnő a hajkeféjével fenekelje el őket.” Ezúttal is bocsánatot kért. A hosszadalmas tárgyalótermi beszédek untatták: nyögött, sóhajtozott, a szemét forgatta, vagy éppen elsütött egy vaskos tréfát. Az ügyvédek gyakran félpanaszolták ellenséges viselkedését. Ilyenkor mindig bocsánatot kért és továbblépett. Akasztófahumorát rendre félreértették; borotvaéles eszével és szarkasztikus modorával a legarrogánsabb ügyvédet is megszégyeníthette (és meg is szégyenítette). 1967-ben egy strici azon az alapon fellebbezett az ítélete ellen, hogy amilyen durván ledorongolta az ügyvédjét, az nem végezhette rendesen a munkáját. A fellebbezési kérelmet elutasították azon az alapon, hogy „az ügyvédek felé megnyilvánuló udvariatlanság, sőt gorombaság, legyen bármennyire sajnálatos, nem szolgálhat alapként egy ítélet megkérdőjelezésére”.

Montagu sokszor engedékenynek mutatkozott egy bűnössel szemben, ha megérezte rajta, hogy őszintén igyekszik jó útra térni. Ez a megérzése ritkán csalta meg. „Ha valakinek egyszer sincs szerencséje az életben, azt nem is lehet életnek nevezni.” Ugyanakkor azokhoz, akiket javíthatatlannak ítélt, nem lehetett volna szigorúbb. Amikor elítélte Trevor Howard színészt, aki legalább nyolc dupla whiskyt felhajtott, majd nekihajtott egy lámpaoszlopnak, így indokolta döntését: „A közösséget meg kell védeni az ilyenektől, akik minden este nagy mennyiségű italt fogyasztanak, és még annyi felelősségérzet sincs bennük, hogy utána ne üljenek autóba.” Egyik kortársa így méltatta pályafutását: „Kevés bíró gázolt bele oly sok ember önérzetébe, mint ez a magas, eszes, lobbanékony háborús tengerésztiszt a finom vonásaival és a viperanyelvével. S csak kevés bíró sietett gyorsan bocsánatot kérni, ahogyan a meccs után egy bokszoló is kezet ráz ellenfelével.” Montagu jól ismerte tulajdon jellemhibáit. „Talán türelmesebbnek kellett volna lennem – mondta egyszer. – Azt hiszem, nyugodtan mondhatjuk, hogy nemigen szívelem az ostobákat.” Meg kell adni, a korral türelmesebbé és elnézőbbé vált. A hitélete is sokat fejlődött: jótékonysági feladatokat vállalt, és megválasztották a legnagyobb brit zsidó közösség, a United Synagogue elnökének.

Montagu kivételes életet élt, úgy is mint jogász, hírszerző tiszt és író; véresen komoly bíróként is megőrizte gyermeki csibészségét és öniróniára való hajlamát. „Kivételes elővigyázata és kivételes merészsége” nélkül a Vagdalthús hadműveletre sosem került volna sor. A terv jelentős részben az ő jellemét, groteszk iránti érzékét, szerepjátszási vágyát tükrözte. 1980-ban Jean Gerard Leigh fényképe megjelent a The Timesban, miután a férje megkapta a Brit Birodalmi Érdemrendet. „Drága »Pam«! – írta az akkor hetvenkilenc éves Montagu. – A múlt éledt újjá, amikor láttalak a mai újságban, és nem tudok ellenállni a kísértésnek, hogy én is megidézzem a múltat és gratuláljak. Örökké a tiéd, Ewen (alias William Martin őrnagy).!”

Nem sokkal a halála előtt levelet kapott két kanadai kislány apjától, aki olvasta háborús visszaemlékezéseit, és valamilyen emléktárgyat kért. Montagu tüstént felelt neki, mellékelve „egy gombot, amit a Vagdalthús hadművelet végrehajtása során viselt”, s hozzá egy jó tanácsot: „Őrizze meg a humorérzékét. Ezen nemcsak azt értem, hogy szeresse a tréfát, de azt is, hogy legyen képes őszintén és szívből nevetni önmagán.”

Ewen Montagu 1985-ben, nyolcvannégy éves korában hunyt el, abban a hitben, hogy örök időkre sikerült eltitkolnia a Vagdalthús hadműveletben használt holttest kilétét.

Roger Morgan önkormányzati tisztviselő és fáradhatatlan amatőr történész 1980-ban kezdte el kutatni a Vagdalthús hadművelet történetét. Levelet írt Montagunak, később találkozott is vele, s mint minden reménybeli oknyomozó, megkapta a maga udvarias és semmitmondó válaszát. Mint oly sokan, Morgan is úgy gondolta, hogy Martin őrnagy személyazonosságának titka sírba szállt Montaguval – a sosemvolt ember soha nem is lesz –, ám 1996-ban, miközben a titkosítás alól nemrégiben feloldott hivatalos iratokat böngészte, kezébe akadt egy Ewen Montagu háborús tevékenységét taglaló háromkötetes elemzés, benne a Vagdalthús hadművelet hivatalos jelentésének egy példányával, amely nem sokkal a háború vége előtt készült. „Ott; az utolsó kötet végén, megtalálta a választ, amit oly sok álmatlan éjszakán keresett.” A cenzorok, akik talán nem is tudták, hogy az elmúlt fél évszázadban mekkora erőfeszítések történtek a titok megőrzésére, elmulasztották kihúzni a nevet:

„Január 28-án meghalt egy állandó lakhely nélküli idénymunkás. Glyndwr Michaelnek hívták, 34 éves volt.”

A NUESTRA SEÑORA DE T.A SOLEDAD temető szürkületkor kísérteties, egyszersmind éterien nyugodt hely. Fecskék siklanak a macskaköves utak felett, amelyek mentén ciprusok állnak őrt, míg messze a vízen ma is ott ringatóznak a szardíniákra leső halászhajók. Ahogy a nap alábukik és besötétedik, a sírok mintha egyetlen hosszú faragott márványlappá olvadnának össze, rajtuk a hosszú és rövid, teljes és üres életek történeteivel. Egy sírkő különbözik csak, mely egyszerre két életről mesél: egy röpke, szomorú és valóságos életről, meg egy hosszabb, szövevényesebb és hősiesebb másikról. A sírban pihenő testet itt vetette partra a víz, hamis uniformisban, egy halott oxfordi professzor alsóneműjében, és egy olyan lány szerelmes levelével, akinek képe sosem vésődött be rég halott szívébe. Mégsem ő az egyetlen, aki több személyiséget zsúfolt össze egyetlen életben – történetében nem akad szinte senki, aki pontosan az lenne, mint akinek tűnik. A Montagu fivérek, Charles Cholmondeley, Jean Leslie, Alan Hillgarth, Karl-Erich Kühlenthal és Juan Pujol – mind egyféle létbe született, és egészen másféle létet álmodott magának.

Az 1886-os számú sír gondozását 1977-ben a Nemzetközösségi Háborús Sírok Bizottsága vette át. Az egykori háborús felek mára tűzszünetet kötöttek, így a sírt Nagy-Britannia nevében a huelvai német konzulátus gondozza, de a városból minden év áprilisában kijön ide egy angol hölgy, hogy virágot helyezzen a sírra.

1997-ben, fél évszázaddal a Vagdalthús hadművelet után, a brit kormány az alábbi sorokkal egészítette ki a márványlap vésetét:

Glyndwr Michael szolgált.

William Martin őrnagyként.

.

Utóirat az új kiadáshoz.

A Black Lion.

A VAGDALTHÚS HADMŰVELET TÖRTÉNETE még messze nem ért véget. Magukra az eseményekre ötvenhat évvel ezelőtt került sor, így tervezői és végrehajtói közül mára alig maroknyian maradtak életben, a sztori mégis tovább folytatódik, amint egyre újabb adatok, emlékek és dokumentumok kerülnek elő.

Egy héttel az első kiadás megjelenése után kaptam egy telefonhívást, amilyet a tényfeltáró művek szerzői általában szoktak, rendszerint rettegve: „Azt hiszem, egy dologban tévedett…”, kezdte az udvarias hang. A szívem kihagyott egy ütemet.

A hang folytatta: „A hetedik fejezetben ezt írta: »a mese sosem állta volna ki a tüzetesebb vizsgálat próbáját, ha a Nagy-Britanniában ténykedő német kémek kicsit is utánajárnak a dolgoknak. Csak egyet kellett volna telefonálni Ogbourne-be, a St. George 242.-be, hogy kiderüljön, nem ismernek ott semmiféle Pamet, ahogyan a Black Lion hotel vendégkönyvében sincs nyoma annak, hogy egy bizonyos Mr. J. C. Martin április 13-án ott szállt volna meg«.”

Vártam a csapást. Valóban azt írtam: a Bill Martin „apja” által az adott szállodában és az adott időpontban papírra vetett levél veszélyeztette a terv sikerét.

„Nos, történetesen előttem fekszik a Black Lion hotel régi vendégkönyve. Ha megnézi az 1943. áprilisi lapot, tisztán olvashatja rajta J. C. Martin nevét.”

Levegőt is alig kaptam, miközben a Vagdalthús hadművelet tervezői felé érzett hódolatom újabb magaslatokba hágott. Tényleg mindenre gondoltak: még az észak-walesi Moldba is elküldtek valakit, hogy a képzeletbeli tiszt képzeletbeli apjaként szálljon meg egy éjszakára, ily módon a szálloda vendégkönyve kiállhassa a tüzetesebb vizsgálódás próbáját. Ez már a kémszakma csúcsa.

Amikor a hívó elküldte a kérdéses oldal fényképét, alaposan tanulmányoztam. A kézírás Charles Cholmondeley-ra, a Vagdalthús hadművelet ötletgazdájára és egyik kivitelezőjére vallott. A ,J. C. Martin” által megadott fiktív címen (Scotts House, Eynsham, Oxfordshire) ma egy óvoda található.

A Martin őrnagy számára kreált levél egyértelműen arra utalt, hogy az „apa” hosszabb ideig tartózkodott a szállodában („Mégis itt tartózkodom, másként arra kényszerültem volna, hogy nagynénéd terhére legyek”), s valóban: a vendégkönyv szerint április 9-én jelentkezett be a szállodába, és csak 20-án távozott, hogy a fiával ebédelhessen Londonban.

Eddig minden szép és meggyőző.

A tüzetesebb vizsgálatra mégis észrevettem valamit. J. C. Martin neve és aláírása nem illeszkedett az időrendi sorba, csupán a lap aljára, mintegy megkésve biggyesztették oda, feltehetően egy jóval későbbi időpontban. Ez még a leghanyagabb nyomozóban is megszólaltatná a vészcsengőt: Cholmondeley nem hogy elfedte volna a hibát, de egyenesen ráirányította a figyelmet arra, hogy van valami merőben szokatlan John Martinban és szállodai tartózkodásában.

Ma már csak spekulálhatunk arról, mi történhetett. Ahogy a Vagdalthús hadművelet haladt a maga útján, tervezői kezdték felismerni, hogy messze hatékonyabb, mint legmerészebb álmukban képzelték volna. Szóba kerültek az esedeges elvarratlan szálak. Újra felvették a kapcsolatot Bendey Purchase-zel, hogy kifaggassák: amennyiben a németek mégis exhumálnák a tetemet, a boncolás alapján kideríthetik-e, hogy nem fulladás, hanem mérgezés következtében vesztette életét. (Az örök vidám halottkém magabiztosan állította, hogy nem.)

Gyanítom, hogy ekkor kerültek elő újra a levelek is, majd indult Cholmondeley Moldba, hogy belejavítson a vendégkönyvbe. A megoldás azonban nem elfedte, hanem felfedte a problémát. Egy vendégkönyv J. C. Martin neve híján legfeljebb rejtélyes lett volna; egy vendégkönyv a nyilvánvalóan utólag belehamisított névvel már árulkodó kísérlet a szélhámosságra.

Az egész, végső soron, nem számított. Semmi sem bizonyítja, hogy a németek Nagy-Britanniában valaha is utánajártak volna Bill Martin hátterének. Ha tettek is kísérletet rá, a brit hírszerzés szinte biztosan értesül erről, hiszen ekkortájt Nagy-Britannia területén gyakorlatilag a teljes német kémhálózat az MI5 felügyelete alatt működött. S miután a hazugság gyökeret vert a német stratégai gondolkodásban, nem történt kísérlet a leleplezésére.

Ezzel együtt riasztó gondolat, hogy ha csak egyetlen német ügynök is elvetődik Moldba, és tanulmányozza a Black Lion hotel vendégkönyvét, bizonyosan kiszúrja ,J. C. Martin” nevének utólagos betoldását, rájön, hogy valami bűzlik, és még a szicíliai invázió előtt értesíti a német hatóságokat, aminek kiszámíthatatlan következményei lettek volna. Egyetlen bejegyzés megváltoztathatta volna a második világháború menetét.

A tervezők szándékosan egy hotelbe helyezték John Martint, hogy ne legyen olyan otthoni címe, ahol a német kémek esetleg szaglászhatnak. Becsületére legyen mondva, Montagut gyötörte a lelkifurdalás, amiért a kreált levélben ilyen rossz hírbe hozta a szállodát („Bár elmondhatnám, hogy ez a szállás éppoly kényelmes. mint amilyenre a háború előtti időkből emlékszem”), ezzel együtt Martin őrnagy apja tudhatott valamit – a Fekete Oroszlánhoz címzett szálló a háború után végleg bezárt. Ma a Halifax Bank áll a helyén.

A postahivatal segítségével.

EGYIK OLVASÓM LEVELE EGY MÁSIK ANOMÁLIÁRA irányította rá afigyelmemet. A bankigazgató Bill Martinnak szóló fizetési felszólítását a Katonai és Haditengerészeti Tiszti Klubba küldte, ugyanakkor más dokumentumok (köztük magának a klubnak a számlája) egyértelműen arra utalnak, hogy az őrnagy a Haditengerészeti és Katonai Klubban szállt meg, ami egészen más létesítmény. Ez ordító hibának tűnt. Bárki írta is meg a levelet a bank nevében, láthatóan összekeverte a fegyveres erők két klubját. Vajon hogyan nem szúrta ki a tévedést Cholmondeley és Montagu, aki egyébként kínos alapossággal ügyelt a részletekre, sőt saját személyében is azonosult képzeletbeli karakterével és annak szokásaival? S vajon a németek miért nem látták ebben egyértelmű bizonyságát annak, hogy hamisítvánnyal van dolguk?

Amikor visszatértem a régi iratokhoz, kiderült, hogy szó sincs tévedésről: a rosszul megcímzett levél is része volt a tervnek. A bankigazgató felszólító levelét tartalmazó borítékra valóban a Katonai és Haditengerészeti Tiszti Klub címe került, ám ezt áthúzták, hogy alákörmöljék: „Ezen a címen ismeretlen. Próbálják a Haditengerészeti és Katonai Klubban, Piccadilly 94.” A borítékot kétszer kézbesítették: először április 14-én, másodszor pedig, immár a helyes címre, április 18-án – pontosan azon a napon, amikor az állítólagos Bill Martin bejelentkezett.

A tervezők nem hibáztak tehát, a rosszul megcímzett levéllel éppen hogy a hamis dokumentumok eredetiségét próbálták bizonygatni, újabb apró csavarral gazdagítva a történetet. Ha a németek utánajárnak, ez is igazolta, hogy Bill Martin valóságos személy, valóságos bankigazgatóval, aki valóságos (jóllehet jelentéktelen) hibát vétett, amikor felhívta a figyelmet a túlköltekezésre. Ha pedig Bill Martin valóságosnak tűnt, miért kételkedtek volna az általa szállított dokumentumok hitelességében?

Akaratlanul is felmerül bennem, hogy a rosszul megcímzett boríték egyszersmind csavaros tréfa, amelyet a hírszerző tisztek Ernest Whitley Jones, a Lloyds Bank pöffeszkedő igazgatójának kárára sütöttek el. A bankigazgatók ellentmondást nem tűrő, sőt zsarnoki hangot használnak, ha a tartozásainkat akarják behajtani, ugyanakkor arra se képesek, hogy egyik tiszti klubot megkülönböztessék a másiktól.

Lejárt belépő.

AKADT MÉG VALAMI BILL MARTIN ZSEBÉBEN, ami csak a Vagdalthús hadművelet első kiadásának megjelenése után keltette fel a figyelmemet. Az őrnagy belépője a Közös Hadműveletek központjába lejárt, miután egyértelműen közölte: „1943. március 31-ig érvényes.” Ez ismét csak a jellemrajzot erősítette: a szétszórt és ábrándos őrnagy hajlamos volt elfeledkezni az ilyen apró-cseprő részletekről. Fényképes igazolványa aláhúzta személyiségének ezt a vonását, miután „az elveszett 09650. sz. hiányában” adták ki. Ezzel eloszlathatták a gyanakvást bármelyik német ügynökben, aki esetleg felfigyelt rá, mennyire újszerűnek tűnik a kártya (dacára Montagu igyekezetének, hogy viseltesebbé tegye). Martin őrnagy egyszerűen ilyen ember volt: nyomasztó adósságai ellenére 53 fontot adott egy gyémánt jegygyűrűért, elhagyta az igazolványát, és elfelejtette megújítani a belépőjét. A lejárt belépő ugyanakkor felvet egy kisebb rejtélyt: ha a képzeletbeli Martin őrnagy nem tudott bejutni a Közös Hadműveletek központjába, hogyan vette át Lord Mountbatten leveleit? Természetesen sosem tudjuk meg, hiszen az eseményre nem került sor.

A Martin nevet részben azért is választották, mert számos Martin szolgált a Királyi Tengerészgyalogságnál, s mert a valódi William Martin korban és rangban egyaránt megfelelt, miközben kellően messze járt ahhoz, hogy bármilyen galibát okozzon. (William Hynd Norrie Martin fia, Peter Martin levelet írt nekem, amelyben kifejtette, hogy 1943-ban apja a brit pilótaképző iskolahelyettes főfelügyelőjeként szolgált a Rhode Island-i Quonset Pointban, ahol a brit repülőszemélyzeteket képezte ki az Avenger és Vought Corsair repülőgépekre történő átállásra.) Mindeközben a név mellett annak kezdőbetűje is szólt. Montagu tudta – méghozzá a Bletchley Park által dekódolt német Ultra-üzenetekből –, hogy a németek csak a Haditengerészeti Névjegyzék első, A-tól L-ig terjedő kötetével rendelkeznek. Ha próbáltak utánajárni Martin személyazonosságának, be kellett szerezniük a második kötetet, vagy egy ügynököt kellett megkérniük az ellenőrzésre, aminek az elfogott üzenetekben remélhetően szintén nyoma marad.

Dudley Clarke.

A HÁBORÚ UTÁN DUDLEY CLARKE ALEZREDES, a Földközi-tenger térségében zajló figyelemelterelő akciók főnöke nem győzte méltatni a Vagdalthús hadműveletet. „A holttest felkészítése végtelen aprólékosságot és leleményességet követelt: a legapróbb részletekről sem feledkeztek meg, minden elképzelhető eshetőségre felkészültek. A tervezés és színrevitel valódi remekmű volt.”

Ugyanakkor Clarke női ruhás kalandja a spanyol rendőrséggel olyan részlet, ami láthatóan sok olvasóm érdeklődését felcsigázta. Olyannyira, hogy többen vették a fáradságot, és további részleteket is előástak az epizóddal kapcsolatban.

Clarke-ot 1943. október 18-án Madrid utcáin tartóztatták le. Feltehetően azért tartózkodott Spanyolországban, hogy ügynököket toborozzon a munkájához, bár küldetésének részleteiről fájóan keveset tudunk. Nem tudjuk azt sem, hogy kémtevékenységért tartóztatták-e le, vagy mert lesírt róla, hogy női ruhába öltözött férfi. Először azt hazudta a rendőröknek, hogy regényíró, aki csak „tanulmányozni akarta, hogyan reagálnak a férfiak az utcán sétáló nők látványára”. Később változtatott a sztorin, eszerint „a női öltözéket egy gibraltári hölgynek szánta, csak a móka kedvéért próbálta fel”.

A brit követség kétkedve hallgatta a magyarázatot, és egy táviratban, alig leplezett kajánsággal rámutatott, hogy a cipő tökéletesen illett Clarke lábára, pedig annak „szokatlanul nagy a lába”. A rendőrségen úgy döntöttek, hogy az alezredes nyilvánvalóan „homoszexuális”; a Gestapónál úgy döntöttek, hogy az alezredes nyilvánvalóan kém. Saját kollégái nem tudták biztosan, kinek higgyenek.

Miután Alan Hillgarth kiszabadította a börtönből, Clarke figyelemre méltó hidegvérrel kezelte az incidenst. Olyannyira, hogy azt állította: az egészet tudatosan megszervezte, ily módon támogatva meg fedősztoriját, hogy a The Times külföldi tudósítója – bár jómagam, mint a The Times egykori külföldi tudósítója, nem tartom túl hízelgőnek ezt a magyarázatot.

Az epizód egy kisebb lábjegyzetet is kiérdemelt minden idők talán leghíresebb kémbotrányában. 1941. október 31-én Kim Philby rövid üzenetet küldött moszkvai gazdáinak, ami megerősítette a KGB hitét a nyugati társadalom elfajzottságában: „Londonban mindeddig nem találták okát, hogy miért találtak rá női ruhában.”

Franco érintettsége.

MINDIG IS GYANÍTOTTAM, HOGY FRANCO TÁBORNOKNAK tudnia kellett a Vagdalthús-dokumentumokról; azután Denis Smyth 2010 júniusában megjelent, Deathly Deception című munkájában ennek bizonyítékát is megtaláltam. Smyth szerint, aki a spanyol történelem nagy szakértője, a dokumentumokat lefordítottak spanyolra, és továbbították a caudillónak. Ily módon Franco maga hagyta jóvá Pardo alezredes kinevezését a közvetítő szerepére, majd személyesen adott felhatalmazást a titkos dokumentumok kiszolgáltatására, súlyosan megsértve ezzel Spanyolország vélelmezett semlegességét.

Smyth professzor további részleteket tárt fel azzal kapcsolatban is, hogyan jutott el a hír Berlinbe. Május 8-án, nem sokkal azután, hogy a leveleket kiemelték a borítékokból – de még azelőtt, hogy kiszolgáltatták volna a németeknek –, egy spanyol tiszt (szinte bizonyosan Pardo) tájékoztatott egy Abwehr-tisztet (Leissnert vagy Kühlenthalt) Nye levelének tartalmáról. Az értesülést megírták egy „szigorúan titkos levélben”, amit Kurt von Rohrscheidt, a madridi Abwehr kémelhárító részlegének munkatársa anélkül szállított le Berlinbe, hogy a tartalmáról bármit tudott volna. Eszerint Alexis von Roenne, az FHW feje még azelőtt láttamozhatta az ebben a levélben szereplő értesüléseket, hogy az eredeti dokumentumok fénymásolatait látta volna – ami újfent bizonyítja, hogy minden nyomozás és kérdezősködés nélkül elfogadta az információ hitelességét. Néhány nappal utóbb, amikor Berlin már felcsigázva várta a folytatást, Kühlenthal is befutott a levelek másolataival.

Fisher alsóneműje.

H. A. L. FISHER ALSÓNEMŰJÉNEK FELHASZNÁLÁSA a halott futár felöltöztetéséhez olvasói levelek sokaságát ihlette. Más ruhadarabokkal ellentétben az alsónadrágot a háborús időkben csak jegyre lehetett kapni; a szokott módon, boltokban nem lehetett megvásárolni. Ennek fényében érthető, hogy az érintett tisztek közül senki nem akart lemondani a magáéról.

2010. január 14-én a The Times leközölt egy levelet Harry Judge-tól, a Brasenose College tanárától és Fisher életének beavatott ismerőjétől, „Amiről nem beszélünk – egy előkelő hulla sem lehet meg alkalmas alsónemű nélkül” címmel. Mr. Judge így írt: „Egy körültekintő [hírszerző] tiszt úgy döntött, egy előkelő hulla sem lehet meg alkalmas alsónemű nélkül. A korábban Fisher tulajdonában lévő ruhadarabokat az özvegy az unokaöccsének, Courtenay-nak ajándékozta. Ő adta tovább a hírszerző tiszteknek (nem tisztázott körülmények között), akik bölcsen eltávolították a névcímkét. Erről a valószerűtlen epizódról először 1978-ban, [a történész] Hugh Trevor-Roper-tól szereztem tudomást, s miután kételkedtem benne, megerősítést kértem Fisher néhai leányától, aki akkortájt a St. Hilda’s College igazgatónője volt.”

Courtenay Young, John Masterman hírszerző kollégája azután szerezte be az alsóneműket Lettice nénikéjétől, Fisher özvegyétől, hogy maga Masterman kérte erre. Lettice láthatóan semmi kivetnivalót nem talált a kérésben. Amint unokaöccse, Robert Ilbert írta: „Az eleven értelem és a gyakorlatiasság figyelemre méltó elegye volt; szüksége volt rá, hogy minden áldott nap időt szakítson a kertészkedésre és odaadó feleség legyen, vagy hegedüljön. Háztartás és háziasság a vérében volt. Adjuk ehhez a »csináld és javítsd magad« háborús filozófiáját és a jegyrendszert, s máris életszerűnek találjuk, hogy Herbert halála után Lettice Courtenay-nak ajándékozta Herbert ruháit. És még arra is volt gondja, hogy kivágja a mindenbe belevarrt névcímkéket!” A mosodai címkéket valójában a Vagdalthús hadművelet tervezői távolították el, mielőtt újra mosodába küldték az alsóneműt, hogy passzoljon Martin őrnagy öltözékéhez.

Mr. Judge levele kisebb polémiát kavart, amely kizárólag a The Times hasábjain zajlott. Stanley Martintól, a The Order of Merit című Fisher-életrajz szerzőjétől azt is megtudtam, hogy az alsónadrág története 1980-ban már szervesen beépült a New College-i folklórba.

Alistair Cooke így írt: „Tisztelt Uram! H. A. L. Fisher, aki 1925 és 1940 között vezette az oxfordi New College-ot, nem olyasfajta ember volt, aki azt akarta volna, hogy alsóneműi egy halott csavargóra kerüljenek, megtévesztendő a németeket. Követte keresztapját, a királynő férjét abban, hogy helyeslését olyasmikre tartogassa, amit »elég fennköltnek« talál. Nem is volt ideje másra. Lloyd George oktatásügyi minisztereként egyetlen célja az volt, hogy segítse a »tudásra szomjazó és lehetőségeikben korlátozott, becsvágyó fiatalokat«. Németország elpusztítására sem vágyott. 1940 februárjában publikált, utolsó cikkében kifejezte reményét, hogy »kompromisszumra jutunk a németekkel«. A Vagdalthús hadművelethez való hozzájárulás inkább érkezhetett volna tehát, A. L. Rowse-tól, aki valamennyi oxfordi tudós közül a leglelkesebben támogatta a háborút.”

A professzor és kémfőnök John Mastermannek tehát voltaképpen azt kellett mérlegelnie, hogy az oxfordi tudósok közül ki mondana le legszívesebben az alsónadrágjáról, ha ezzel összezavarhatná Hitlert.

Hillgarth és Claire.

KEITH JEFFERY PROFESSZOR HIVATALOS MI6 KRÓNIKÁJA néhány hónappal a Vagdalthús hadművelet után látott napvilágot, feltárva a madridi haditengerészeti attasé, Alan Hillgarth egy új és kevésbé szimpatikus oldalát.

1941 elején Hillgarth sajátos problémával szembesült: letartóztattak egy Paul Lewis Claire nevű francia tengerésztisztet, akit korábban a brit haditengerészethez vezényeltek át, most azonban megpróbált átszökni Vichy-Franciaország területére. Claire az MI6-nek dolgozott, de nyilvánvalóan átállt, és titkokat adott át Vichy-Franciaország madridi haditengerészeti attaséjának. Júliusban Spanyolországban tartózkodott, ezért Hillgartht utasították, hogy „tegyen meg minden szükséges lépést Claire elfogására”. A brit Különleges Hadműveleti Végrehajtó Egységet szintén riasztották, hogy „mérje fel, milyen lépésekkel lehet likvidálni Claire-t Spanyolországban vagy Franciaországban”. „C” parancsot adott rá, hogy az árulót (aki Hillgarth szerint később beismerte bűnösségét) fogják el, miután mélységében ismer legalább egy ügynökhálózatot, így súlyos károkat okozhat, ha sikeresen eljut Franciaország kollaboráns részébe.

Hillgarth és Leonard Hamilton Stokes, a madridi MI6 állomás feje sikeresen elrabolta a franciát, akit morfiummal elkábítottak és egy Gibraltárra tartó kocsi csomagtartójába zártak. Úgy tervezték, hogy Gibraltáron vádat emelnek ellene hazaárulásért, és felteszik az első Nagy-Britannia felé tartó gépre, csakhogy útközben a morfium hatása elmúlt, és Claire segítségért kezdett kiáltozni, amivel felkeltette a járókelők figyelmét. Egy későbbi jelentés tanúsága szerint foglyul ejtői ezzel nyugtatgatták a civileket: „Ne aggódjanak, csak egy követségi munkatárs, aki megháborodott, ezért bevisszük az elmegyógyintézetbe.” Végül, miután hiába próbálták elcsendesíteni, Claire-t az egyik brit (nem tudni, melyik) úgy fejbe vágta a pisztolyával, hogy belehalt. A C-nek küldött komor hangú és kódolt üzenet úgy említette Claire-t, mintha csak egy láda gyümölcsről lenne szó: „Küldemény megérkezett… A szállítás során nehézségek léptek fel, így teljesen megsemmisült… A hulladékot ma este rakjuk le… A kárért elnézést kérünk.”

A német és a francia követség panaszt emelt a spanyol hatóságoknál, amiért Claire-t elrabolta két brit ügynök. Ian Fleming-nek jutott a feladat, hogy hihető hivatalos magyarázattal álljon elő a Vöröskereszt felé; eszerint Claire „eltűnt, feltehetően a vízbe fulladt”, miután Nagy-Britannia felé tartó hajója elsüllyedt az ellenséges tűzben. A háború után, hogy az incidens továbbra is titokban maradjon, Claire özvegyének nyugdíjat fizettek – „legyen bármily visszataszító is, hogy egy áruló családtagjait jutalmazzuk”.

Állatok.

A SOE GÖRÖGORSZÁGI MEGTÉVESZTŐ HADMŰVELETE az „Animals”

fedőnevet kapta (lásd 307. o.), és fontos szerepet játszott abban, hogy a németek még jóval azután is a Földközi-tenger medencéjének keleti felére összpontosítottak, hogy a Szicília ellen intézett szövetséges offenzíva nyilvánvalóvá vált. Eddie Myers alezredes és Monty Woodhouse százados azt a parancsot kapta, hogy indítson összehangolt szabotázsakciókat, amelyek 1943. június végén kezdődtek, és az invázió alatt mindvégig tartottak. Egy Woodhouse által írt emlékeztetőből, amelyet ma a Nemzeti Levéltárban őriznek, egyértelműen kiolvashatjuk az akció célját: „Görögország egész területén a lehető legnagyobb zavart kelteni az ellenség kommunikációs hálózatában, és azt a benyomást kelteni, mintha ez lenne egy Görögország elleni invázió előjátéka.”

1943. június 21-én egy hat főből álló csapat felrobbantotta az aszóposzi vasúti viaduktot, miután lemászott egy meredek hegyoldalon és áthatolt egy vízesésen. Országszerte utakat tettek tönkre, vasútvonalakat robbantottak fel, telefonvonalakat vágtak el. Miután a viadukt is megsemmisült, a német 1. páncélos hadosztály csapdába került. A gerilla-hadviselés lehetetlenné tette, hogy a görögországi csapatokkal erősítsék meg Szicíliát, ám ami még fontosabb: megszilárdították a németeket a Vagdalthús és a Barclay hadművelet által ébresztett hitükben, miszerint küszöbön áll Görögország lerohanása.

Cholmondeley románca.

KÖNYVEM MEGJELENÉSE UTÁN a legmegindítóbb levelet Charles Cholmondeley egykori barátnőjétől kaptam, aki a háború idején szintén a hírszerzésnek dolgozott.

„Örülök, hogy Charles Cholmondeley végre illő elismerésben részesül. Akkor ismerkedtünk meg, amikor az MI5-nál dolgozott, én pedig az MI6-nél. Véletlenül rossz iratokat küldtem neki a diplomáciai postával. Felkeresett, hogy visszaadja őket, és elvitt vacsorázni a Piccadilly Hotelbe. Elbűvölően szerény társaság volt, már-már szégyenkezett, amiért »deszantos« helyett csak

»íróasztalos«. S ha különcnek tartották is – nos, ezzel nem lett volna egyedül az MI6-nél. Volt egy kis autója, amelyet mindig lehajtott tetővel vezetett, a feje csaknem kilógott belőle, és kevésbé hízelgő módon úgy jellemezte magát, hogy »tubusból kinyomott fogpaszta«, de én megszoktam a magas férfiakat, apám is verte a 190-et. Kaptam tőle egy opálgyűrűt, amit maga készített, mondván »ez azért nem jegygyűrű«. Nem akart megállapodni, ahhoz túlságosan is kalandos életet élt. Imádta A harmadik ember című filmet, sokszor táncoltunk annak a zenéjére. Egy gyönyörű románc kezdete lehetett volna… Köszönöm, hogy eszembe juttatta őt és a háborús évek Londonját.”

Ewen Montagu flörtre kapható személyiségét nyilvánvalóvá tette a „Pam”-mel megélt kaland, e levélből azonban megismerhettem partnere, a háttérbe húzódó, önironikus és „íróasztalos” Charles Cholmondeley romantikus oldalát is.

Ahogy a háborús barátnő ennyi év múltán is ilyen jó szívvel emlékezett vissza rá, újra eszembe jutott a képzeletbeli kapcsolat „Pam” és „Bill” között – ez a kárhozatra ítélt, sosemvolt szerelem.

Függelék.

Köszönetnyilvánítás.

Öt országból rengeteg embernek vagyok hálás, amiért segítettek e könyv megírásában. Nagy-Britanniában, Németországban és Spanyolországban a Vagdalthús hadművelet résztvevőinek hozzátartozói szánták rám nagylelkűen az idejüket, emlékeiket és családi irataikat: Jeremy Montagu, Jennifer Montagu, Rachel Montagu, Sarah Montagu, Tom Cholmondeley, Alison Cholmondeley, Jean Gerard Leigh, John Gerard Leigh, John Michael, Paul Jewell, Nicholas Jewell, Tristan Hillgarth, Jocelyn Hillgarth, Juliette Kühlenthal, Federico Clauss, Andrew Leverton, Basil Leverton és Sir Alan Urwick. Mások, akár közvetlenül, akár közvetve, további anyagokat bocsátottak készséggel a rendelkezésemre, mint a néhai Joan Bright-Asdey, Gill Drake, Lady Victoire Ridsdale Peggy Harmer, Patricia Davies, John Julius Norwich, Eve Streatfeild, Nicholas Reed, Isabelle Naylor és Selina Fraser-Smith. Megint mások hasznos tanácsaikkal és kapcsolataikkal szolgáltak, így Annabel Murello, Emma Crichton, Guy Liardet, Jack Baer, James Owen, Jan Dailey, John Scarlett, Ian Brunskill, Robert Hands, Fiona és Peter Mason, Stephen Walker, Sally George és Robin Hunt.

Számos szakterület képviselőinek vagyok hálás, amiért tanácsaikkal és útmutatásukkal segítettek: dr. Sacha Kolarnak a törvényszéki patológia, Neil Cooke-nak a Whitehall földrajza, Mary Teviotnek pedig a családfakutatások terén; továbbá Pedro J. Ramireznek, Javier Gomeznek és a spanyolországi El Mundo stábjának; Jesus Copeirának Huelva és Punta Umbria lenyűgöző bejárásáért; Graham Keeley-nek Spanyolországban végzett munkájáért, valamint Jo Carlillnak és Paul Bellshaw-nak a képek felkutatásáért.

Számos történész és író segített formába önteni ezt a könyvet: Christopher Andrew, Michael Foot, Frank Stech, Andrew Rose, Roger Morgan, Tim Cottingham, John Follain, Thomas Boghardt, Andrew Lycett és Martin Gilbert. Különösen hálás vagyok Peter Martlandnek, Mark Seamannek és Terry Charmannek, amiért elolvasták a kéziratot és megmentettek néhány otromba tévedéstől. A fennmaradó hibák kizárólag az enyémek.

Egy ilyen mű rengeteg kutatómunkát tesz szükségessé; ebben nyújtott mérhetetlenül nagy segítséget számos briliáns és elkötelezett irattáros: Rod Sudderby a Birodalmi Háborús Múzeumtól, Howard Davies, Hugh Alexander és a Nemzeti Levéltár dolgozói, David Sutcliffe a Biztonsági Szolgálat Archívumától, James Beckett a Formula One Archívumtól, Neil E Murray az Aston Martin Clubtól, Lesley Hall a Wellcome Trusttól, Darren Treadwell a Történeti Múzeumtól és Caroline Herbert a Churchill Archívum központjától.

Barátaim és munkatársaim a The Timesnál, ahogy máskor, ezúttal sem fukarkodtak segítségükkel és – olykor nyomatékos – tanácsaikkal: James Harding, Keith Blackmore, Alex O’Connell, Mike Evans és Richard Beeston mellett sokan mások közreműködtek az alkotói folyamatban. Duncan Stewartnak ezúttal is köszönetet kell mondanom az ábrákért és térképekért.

Külön hála John Glusmannek és a Harmony csapatának segítségükért és támogatásukért. Ed Victor az én kősziklám, nem csak most, de az utóbbi hét művem mindegyikénél. Barátaim és rokonaim zokszó nélkül tűrték, hogy három éven át másról se beszéltem, csak a Vagdalthús hadműveletről. Köszönet és örök hála ezért. S ezúton is azt üzenem Kate-nek, hogy szeretem.

Bibliográfia

Levéltárak

British Library Newspaper Archive, Colindale, UK Bundesarchiv-Militärarchiv, Freiburg

Churchill Archives Centre, Churchill College, Cambridge, Uk. Imperial War Museum Archives, London (IWM) Labour History Archive and Study Centre (People’s History Museum), Manchester

Mountbatten Papers, University of Southampton, UK National Archives, Washington, DC

National Archives, Kew, UK (TNA)

Nyomtatott források

Andrew, Christopher: The Defence of the Realm: The Authorized History of MI5, London, 2009.

Secret Service: The Making of the British Intelligence Community, London, 1985.

Atkinson, Rick: The Day of Battle: The War in Sicily and Italy 1943– 1945, London, 2007.

Beesly, Patrick: Very Special Admiral: The Life of Admiral J. H, Godfrey, London, 1980.

Bennett, Gill: Churchill’s Man of Mystery: Desmond Morton and the World of Intelligence, London, 2007.

Bennett, Ralph. Behind the Battle: Intelligence in the War with Germany 1939–45, London, 1999.

Ultra and Mediterranean Strategy 1941–1945, London, 1989.

Bums, Jimmy: Papa Spy: Love, Faith and Betrayal in Wartime Spain, London, 2009

Carter, Miranda: Anthony Blunt: His Lives, London, 2001.

Cave Brown, Anthony: Bodyguard of Lies, Vol. 1., London, 1975. Colvin, Ian: The Unknown Courier, London, 1953.

Copeiro del Villar, Jesús Ramirez: Espias y Neutrales: Huelva en la Guerra Mundial, Huelva, Spanyolország, 1996.

Crowdy, Terry: Deceiving Hitler: Double Cross and Deception in World War II, London, 2008.

Curry, John: The Security Service 1908–1945: The Official History, London, 1999.

Deakin, F. W.: The Brutal Friendship: Mussolini, Hitler and the Fall of Italian Fascism, London, 1962.

D’Este, Carlo: Bitter Victory: The Battle for Sicily, 1943, London, 1988.

Evans, Colin: The Father of Forensics: How Sir Bernard Spilsbury Invented Modern CSI, London, 2009.

Farago, Ladislas: The Came of the Foxes: The Untold Story of German Espionage in the United States and Great Britain During World War II, New York és London, 1972.

Follain, John: Mussolini’s Island: The Untold Story of the Invasion of Italy, London, 2005.

Foot, M. R. D.: SOE: The Special Operations Executive 1940–1946, London, 1999.

Gilbert, Martin: Winston S. Churchill. Vol. 6.: Finest Hour, 1939– 1941, London, 1983.

Handel, Michael I.: War Strategy and Intelligence, London, 1989. Harris, Tomas: Garbo: The Spy Who Saved D-Day, Introduction by Mark Seaman, London, 2004.

Hastings, Max: Finest Years: Churchill as Warlord 1940–45, London, 2009.

Hinsley, F. H.: British Intelligence in the Second World War, Vol.

II.: Its Influente on Strategy and Operations, London, 1979.

Hinsley, F. H. és C. A. G. Simkins: British Intelligence in the Second World War. Vol. 4: Security and Counter-Intelligence, London, 1990.

Holmes, Richard: Churchill’s Bunker: The Secret Headquarters at the Heart of Britain’s Victory, London, 2009.

Holt, Thaddeus: The Deceivers: Allied Military Deception in the Second World War, London, 2004.

Howard, Michael: British Intelligence in the Second World War, Vol.

5.: Strategic Deception, London, 1990.

Grand Strategy, London, 1972.

Irving, David: Hitler’s War, London, 1977.

Jackson, Robert: Coroner: The Biography of Sir Bentley Purchase, London, 1963.

Jewell, Lt. N. L. A.–Carnes, Cecil: Secret Mission Submarine: Action Report of the HMS Seraph, London, 1944.

Johnson, David Alan: Righteous Deception: German Officers Against Hitler, Westport, Conn., 2001.

Kalin, David: Hitler’s Spies: German Military’ Intelligence in World War II, New York, 2000.

Knightley, Phillip: The Second Oldest Profession. London, 1986 Lawrence, T. E.: Seven Pillars of Wisdom, London, 1991.

Liddell, Guy: The Guy Liddell Diaries, 1939–1945, Vols. 1. and 2.

Edited by Nigel West, London, 2005.

Lord, John: Duty, Honour, Empire, London, 1971.

Macintyre, Ben: For Your Eyes Only: Ian Fleming and James Bond, London, 2008.

McLachlan, Donald: Room 39: Naval Intelligence in Action 1939– 45, London, 1968.

Masterman, J. C.: The Double Cross System in the War of 1939– 1945, London, 1972.

On the Chariot Wheel: An Autobiography, Oxford, 1975.

Miller, Russell: Codename Tricycle: The True Story of the Second World War’s Most Extraordinary Double Agent, London, 2005.

Montagu, Ewen: Beyond Top Secret Ultra, London, 1977.

The Man Who Never Was, Oxford, 1996.

Montagu, Ivor: The Youngest Son: Autobiographical Chapters, London, 1970.

Mure, David: Practise to Deceive, London, 1997.

Paine, Lauran: The Abwehr: German Military Intelligence in World War II, London, 1984.

Payne, Stanley G.: Franco and Hitler: Spain, Germany and World War II, London, 2008.

Philby, Kim: My Silent War: The Autobiography of a Spy, London, 1968.

Popov, Dusko: Spy/Counterspy, New York, 1974.

Rankin, Nicholas: Churchill’s Wizards: The British Genius for Deception 1914–1945, London, 2008.

Robertson, Terence: The Ship with Two Captains: The Story of the

„Secret Mission Submarine”, London, 1957.

Rose, Andrew: Lethal Witness: Sir Bernard Spilsbury, the Honorary Pathologist, London, 2008.

Rose, Kenneth: Elusive Rothschild: The Life of Victor, Third Baron, London, 2003.

Sebag-Montefiore, Hugh: Enigma: The Battle for the Code, London, 2000.

Smyth, Denis: Diplomacy and Strategy of Survival: British Policy and Franco’s Spain 1940–41, Cambridge, 1986.

Stafford, David: Churchill and the Secret Service, London, 1997.

Roosevelt and Churchill: Men of Secrets, London, 1999.

Stephens, Robin „Tin Eye”: Camp 020: MI5 and the Nazi Spies, Introduction by Oliver Hoare, London, 2000.

Stevenson, William: A Man Called Intrepid: The Secret War of 1939–45, London, 1976.

Thomson, Sir Basil: The Milliner’s Hat, London, 1937. Walford, G. F.: Arabian Locust Hunter, London, 1963.

Waller, John H.: The Unseen War in Europe: Espionage and Conspiracy in the Second World War, New York és London, 1996.

West, Nigel: At Her Majesty’s Secret Service: The Chiefs of Britain’s Intelligence Agency, MI5, London, 2006.

Mask: MIS’s Penetration of the Communist Party of Great Britain, London, 2005.

MI5: British Security Service Operations 1909–45, London, 1981. Venona: The Greatest Secret of the Cold War, London, 1999.

West, Nigel és Oleg Tsarev, eds.: Triplex: Secrets from the Cambridge Five, New Haven, Conn., 2009.

Wilson, Emily Jane: „The War in the Dark: The Security Service and the Abwehr 1940–1944”, PhD diss., University of Cambridge, 2003.

Winterbotham, F. W.: The Ultra Secret, London, 1974.

{1} 1942. augusztus 19-én a szövetségesek néhány órára el akarták foglalni az észak-franciaországi kikötővárost, hogy kipuhatolják a német partvédelmi erők felkészültségét. A partraszálló 6000 – főleg kanadai – katona több mint fele elesett, megsebesült vagy fogságba esett.

{2} Airey Neave brit katonatiszt 1940 májusában Franciaországban került német fogságba. 1942. januárban sikerült megszöknie a szászországi Colditz hadifogolytáborából, és Svájcon, Francia-és Spanyolországon keresztül hazajutott Angliába.

{3} A brit kommunista párt lapja.

{4} Valójában két magyarról van szó: Mechlovits Zoltán az 1920-as években hatszoros világbajnok volt, majd 1930 után a magyar válogatott szövetségi kapitánya, s ő írta a sportág első magyar nyelvű szabálykönyvét. A másik személy valószínűleg Bodánszky Ferenc, aki a Magyar Asztalitenisz Szövetség főtitkára volt. A. könyvben meghagytuk Ben Macintyre eredeti szövegét.

{5} Royal Marine (Királyi Tengerészgyalogság)

{6} Noël Coward (1899–1972) angol író, zeneszerző, színész, énekes és rendező a II. világháború alatt önként jelentkezett a háborús erőfeszítések támogatására. Előbb a brit titkosszolgálat megbízásából háborús propagandát folytatott az USA-ban, majd műsorával a fronton harcoló katonákat szórakoztatta.

{7} Népszerű, brit rádiós vígjátéksorozat 1951-1960 között

Table of Contents

{1}

{2}

{3}

{4}

{5}

{6}

{7}