ELIF SHAFAK

AZ ÉPÍTÉSZINAS

EURÓPA KÖNYVKIADÓ

BUDAPEST, 2015

Fordította

NAGY MARIETTA

SÍPOS KATA

Elif Shafak: The Architect’s Apprentice Viking, 2014

Copyright © 2014 by Elif Shafak

Hungarian translation:

© Nagy Marietta, 2015 Sipos Kata 2015

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

BECSÜLET

A BOLHAPALOTA

AZ ISZTAMBULI FATTYÚ

SZERELEM

A VÁROS TÜKREI

A világ összes tanítványának – nekünk senki sem szólt, hogy

a szerelem a legnehezebb mesterség.

Első pillantásra ezer szívvel szerettelek

…Gondolják csak a zelóták, hogy szeretni bűn,

Ne törődj velük,

Engem meg perzseljen a bűn tüze.

MIHRI HATUN, 16. SZÁZADI OSZOMÁN KÖLTŐNŐ

Átkutattam az egész világot, és semmit sem találtam, ami szerethető

Idegen vagyok az ismerőseim között

Kitaszítottak maguk közül.

MIRABAJ, 16. SZÁZADI INDIAI KÖLTŐ

Az összes ember közül, akit Isten megteremtett és az Ördög tévútra vitt, csak kevesen leltek rá a Világmindenség Közepére – ahol nincs jó és rossz, múlt és jövő, én és te, ahol nincsenek háborúk, és ok sincs a háborúra, csak a nyugalom végtelen tengere. Amit ott találtak, olyan gyönyörűséges volt, hogy nyelvük elnémult.

Az angyalok megsajnálták őket, és alkut ajánlottak nekik. Ha vissza akarják kapni a hangjukat, mindent el kell felejteniük, amit láttak, de a szívük mélyén érezni fogják a hiányt. Ha viszont inkább emlékezni szeretnének a szépségre, akkor az elméjük úgy összezavarodik, hogy képtelenek lesznek elmondani az igazságot erről a káprázatról. Így az a maroknyi ember, aki rábukkant erre a titkos helyre, melyet egyetlen térképen sem jelölnek, vagy úgy tért vissza, hogy valami meghatározhatatlan után sóvárgott, vagy ezernyi megválaszolandó kérdéssel. Azokat, akik a tökéletesség után epekednek, „szerelmeseknek” hívják, és azokat, akik a tudásra szomjaznak, „tanulóknak”.

Így mondta ezt Szinán mester négyünknek, az inasainak. Fejét oldalra billentve figyelmesen nézett ránk, mintha a lelkünkbe akarna látni. Tudom, hogy hiú vagyok, és a hiúság nem illik egy magamfajta egyszerű fiúhoz, de valahányszor a mesterem elmesélte ezt a történetet, úgy véltem, hogy leginkább hozzám intézte a szavait, és nem a többiekhez. Pillantása hosszasan megpihent az arcomon, mintha várna tőlem valamit. Elkaptam a tekintetemet, mert féltem, hogy csalódást okozok neki, féltem, hogy nem tudok neki megfelelni, bár hogy miképpen, arra sosem jöttem rá. Kíváncsi vagyok, vajon mit látott a szememben. Előre látta vajon, hogy milyen utolérhetetlen leszek, ami a tanulást illeti, de esetlenségemben nyomorultul elbukom majd a szerelemben?

A múltra visszatekintve bárcsak azt mondhatnám, hogy annyira megtanultam szeretni, mint amennyire szerettem tanulni. De ha hazudok, holnap a pokolban egy fortyogó üst vár rám, és ugyan ki biztosíthat arról, hogy a holnap nincs már most a küszöbömön, hiszen olyan vén vagyok, mint egy tölgyfa, és még mindig nem temettek el.

Hatan voltunk: a mester, mi, az inasok és a fehér elefánt. Mindent együtt építettünk; mecseteket, hidakat, medreszéket, karavánszerájokat, menhelyeket, szegényházakat, vízvezetékeket… Mindez olyan régen történt, hogy az agyam még a legélesebb vonásokat is meglágyítja, és folyékony fájdalommá olvasztja az emlékeket. Az emlékezetemben megjelenő alakok később élesen kirajzolódnak, enyhítve annak a bűnét, hogy elfelejtettem az arcukat. Igen, emlékszem az ígéretekre, amiket tettünk, és nem tartottunk be, minden egyes ígéretre. Milyen különös, hogy az arcok, melyek kézzel foghatók és jól láthatók, szertefoszlanak, míg a szavak, melyek lélegzetből vannak, itt maradnak velünk.

Mindannyian tovatűntek. Egyik a másik után. És egyedül csak Isten tudja, miért van ez így, hogy míg ők meghaltak, én megéltem ezt a magas kort. Mindennap gondolok Isztambulra. Most bizonyára emberek sétálnak a mecsetek udvarain, anélkül hogy tudnák, anélkül hogy látnák. Azt hiszik, hogy a körülöttük lévő épületek ott állnak Noé ideje óta. Pedig nem így van. Mi építettük őket: muszlimok és keresztények, mesteremberek és gályarabok, emberek és állatok, nap, mint nap. Csakhogy Isztambul a feledés városa, ahol a dolgokat a víztükörre rajzolják, kivéve a mesterem remekműveit, melyeket kőbe véstek.

Azon kövek egyike alá egy titkot temettem. Hosszú idő telt el azóta, de még ott kell lennie, és várja, hogy felfedezzék. Kíváncsi vagyok, megtalálja-e valaki valaha. És ha igen, vajon érteni fogja? Ezt senki sem tudja, de a sok száz épület egyike alatt, melyet a mesterem épített, ott rejtőzik a Világmindenség Közepe.

Agra, India, 163.

Isztambul, 1574. december 22.

Már elmúlt éjfél, amikor vérszomjas morgást hallott a sötétség mélyéről. Azonnal felismerte. A hang a szultáni palota legnagyobb macskájától, egy sárga szemű, arany bundájú kaszpi tigristől származott. A szívverése is kihagyott félelmében, ahogy próbálta kitalálni, ki vagy mi zavarhatta meg a bestiát. Ilyen későn már mindenkinek aludnia kellene, az embereknek, az állatoknak és a dzsinnek-nek egyaránt. A hét dombra épült városban az éjjeliőrökön kívül ilyenkor csak az emberek két csoportja volt ébren: azok, akik imádkoztak, és azok, akik bűnt követtek el.

Dzsihan szintén ébren volt – és dolgozott.

– A munka a magunkfajta imája – mondogatta gyakran a mestere. – Ezzel szólunk Istenhez.

– És Ő hogyan válaszol nekünk? – kérdezte egyszer Dzsihan, még ifjabb korában.

– Természetesen úgy, hogy még több munkát ad.

Ha ez valóban így van, akkor ő igen szoros kapcsolatban áll a Mindenhatóval, gondolta Dzsihan, mivel egy helyett két hivatást űzött, és ezért kétszer olyan keményen dolgozott.

Elefánthajcsár és építészinas; két mesterséggel is bírt, de csak egyetlen tanítója volt, akit tisztelt, csodált, és titokban egy napon túl akart szárnyalni. A mestere, Szinán, a szultáni főépítész.

Szinánnak több száz tanítványa, több ezer munkása és még több támogatója, követője akadt, de csupán négy inasa volt. Dzsihan büszke volt rá, hogy közéjük tartozott, büszke és legbelül összezavarodott. A mester őt választotta – egy egyszerű szolgát, egy alacsony származású elefánthajcsárt –, amikor rengeteg tehetséges tanítványa volt a szerájiskolában. Ez a tudat nem túláradó önbizalommal, hanem szorongással töltötte el. Emésztette a lelkét, hogy önkéntelenül csalódást okozhat annak az embernek, aki az életben egyedül hitt benne.

Legutóbb azt a feladatot kapta, hogy tervezzen egy hamam –ot [1] nagy kupolával és egy központi kúttal. A mester elképzelése világos volt: egy megemelt márványalap alatt a kazánház, hogy alulról lehessen fűteni; falba ágyazott csövek, melyeken távozhat a füst; egy áthidalókon nyugvó kupola; két ajtó, melyek két különböző utcára nyílnak, nehogy a férfiak és a nők meglássák egymást érkezéskor vagy távozáskor. Dzsihan ezen dolgozott azon az ominózus estén. Egy durván megmunkált asztalnál ült a szultáni állatkertben található viskójában.

Hátradőlt, és a homlokát ráncolva vizsgálgatta a tervét. Közönségesnek találta, nélkülözött minden kecsességet és harmóniát. Az épület szerkezetének megrajzolása ezúttal is könnyebben ment, mint a kupoláé. Bár már elmúlt negyven – Mohamed ennyi idősen lett próféta –, és jártas volt a mesterségében, inkább ásott volna alapot puszta kézzel, mint hogy boltívekkel és mennyezetekkel bajlódjon. Azt kívánta, bárcsak lenne mód, hogy mindkettőt elhagyja – bárcsak képesek lennének az emberek a szabad ég alatt élni, nyitottan és félelem nélkül, a csillagokat nézve, rejtegetnivaló nélkül, miközben a csillagok őket nézik.

Idegességében már ott tartott, hogy új vázlatot kezd – papírja akadt bőven, hiszen a palotaírnokoktól lopott –, amikor újra meghallotta a tigrist. Felállt a szőr a hátán. Lélegzet-visszafojtva fülelt. Fenyegető, vakmerő, vérfagyasztó hang volt. Figyelmeztetés a láthatatlan ellenségnek, hogy ne merészkedjen közelebb.

Dzsihan halkan kinyitotta az ajtót, és az őt körülvevő sötétségbe bámult.

Felhangzott még egy üvöltés, nem olyan hangos, mint az első, de ugyanolyan fenyegető. Az állatok zajongani kezdtek. A papagáj rikácsolt a sötétben; az orrszarvú bőgött; a medve dühösen dörmögve válaszolt. A közelben az oroszlán bömbölt egyet, hangja egybevegyült a leopárd fájásával. Valahol a háttérből kétségbeesett topogás hallatszott, a megrémült nyulak hátsó lábukkal keltették ezt a zajt. És bár a majmok csak öten voltak, akkora lármát csaptak, mint egy hadsereg – visítottak, ordítottak. Az istállóban a lovak is nyeríteni és toporzékolni kezdtek. Ebben a hangzavarban Dzsihan felismerte az elefánt trombitálását, amely rövid és közömbös volt, vonakodott csatlakozni a felforduláshoz. Valami megriasztotta az állatokat. Dzsihan a vállára terítette a köpenyét, megragadta az olajlámpát, és kisurrant az udvarra.

A friss levegőbe a téli virágok és a vad fűszernövények szilaj illata vegyült. Ahogy tett pár lépést, látta, hogy néhány állatgondozó összekuporodva, egymáshoz bújva sugdolózik egy fa alatt. Amikor észrevették, hogy jön, várakozón emelték rá a tekintetüket. Dzsihan azonban nem tudott nekik információval szolgálni, csak kérdései voltak.

– Mi folyik itt?

– Idegesek az állatok – válaszolta Dara, a zsiráfgondozó, aki maga is idegesnek tűnt.

– Talán egy farkas – próbálkozott Dzsihan.

Korábban történt már ilyesmi. Két évvel ezelőtt egy zord téli estén a farkasok leereszkedtek a városba, és a zsidó, muszlim, keresztény kerületekben egyaránt portyáztak. Egy vagy kettő közülük, csak isten tudja, hogyan, átjutott a kapukon, és rátámadt a szultán kacsáira, hattyúira, páváira, és óriási pusztítást végzett. Az embereknek napokon át véres tollakat kellett takarítaniuk a bokrok és a cserjék alól. Csakhogy most semmit sem borított hó, és nem volt különösebben hideg sem. Bármi volt is, ami felizgatta az állatokat, a palotából származott.

– Minden sarkot ellenőrizzetek! – mondta Olev, az oroszlánidomár, egynagydarab, vörös hajú férfi ugyanolyan színű, felfelé kunkorodó, kackiás bajusszal. Egyetlen döntést sem hoztak itt a tudta nélkül. Bátor és izmos volt, minden szolga tisztelte. Még a szultán is csodál egy olyan halandót, aki parancsolni tud az oroszlánoknak.

Szétszóródtak a szélrózsa minden irányába, és átvizsgálták az istállókat, karámokat, ólakat, a tyúkketreceket és a kalitkákat, hogy megbizonyosodjanak róla, egyetlen állat sem szökött meg. Úgy tűnt, a szultáni állatkert minden lakója a helyén volt. Az oroszlánok, majmok, hiénák, jávorszarvasok, rókák, hermelinek, hiúzok, vadkecskék, vadmacskák, gazellák, óriásteknősök, őzek, struccok, ludak, tarajos sülök, gyíkok, nyulak, kígyók, krokodilok, cibetmacskák, a leopárd, a zebra, a zsiráf, a tigris és az elefánt.

Amikor Dzsihan odament megnézni Csotát – a harmincöt éves, hat könyök magas és szokatlanul fehér ázsiai hím elefántot –, idegesnek és nyugtalannak találta. Az elefánt kifeszítette a füleit, mint valami vitorlát a szélben. Dzsihan rámosolygott az állatra, amelynek minden rezdülését jól ismerte.

– Mi az? Veszélyt szimatolsz?

Dzsihan megpaskolta az elefánt oldalát, és megkínálta egy maréknyi édes mandulával, amit mindig magával hordott az övében.

Csota, aki soha nem utasította vissza, ha megkínálták, most ormányát meglendítve bedobta a rágnivalót a szájába anélkül, hogy tekintetét levette volna az ajtóról. Előredőlt, súlyát az első lábaira helyezte, érzékeny talpait a földhöz tapasztotta, és így próbált elcsípni valami rezgést a távolból.

– Nyugodj meg, minden rendben – duruzsolta Dzsihan, bár ő maga sem hitte, amit mondott.

Amikor visszafelé tartott, látta, hogy Olev az állatgondozókhoz beszél, és sürgeti őket, hogy oszoljanak szét. – Mindent átfésültünk! Nincs itt semmi!

– De az állatok… – ellenkezett valaki.

Olev Dzsihanra mutatva félbeszakította az illetőt: – Az indiainak igaza van. Biztos egy farkas volt. Vagy szerintem inkább egy sakál. Akárhogy is, már elment. Térjünk vissza aludni!

Ezúttal senkinek sem volt ellenvetése. Bólogatva, motyogva visszavánszorogtak a szalmazsákjukhoz, ami bár durva és szúrós volt, tele tetűvel, mégiscsak az egyetlen biztonságos és meleg hely, amit ismertek.

Csak Dzsihan maradt hátra.

– Nem jössz, indiai? – hívta Kato, a krokodilgondozó.

– Mindjárt – válaszolta Dzsihan, és vetett egy pillantást a belső udvarirányába, ahonnan épp akkor különös, tompa hangot hallott.

Ahelyett hogy balra fordult volna a fából és kőből összetákolt kunyhója felé, jobbra kanyarodott a két udvart elválasztó magas falak irányába. Óvatosan lépdelt, mintha ürügyre várt volna, hogy meggondolhassa magát, és visszatérjen a rajzához. Amikor elérte a legtávolabbi akácfát, észrevett egy árnyékot. Sötét, nem e világi, kísértetre emlékeztető árny volt. Dzsihan már ott tartott, hogy elszalad, de ekkor a lény felé fordult, és megmutatta az arcát – Taras volt, a szibériai. Túlélve minden sorscsapást, betegséget és katasztrófát, régebb óta volt itt, mint bárki más. Szemtanúja volt, ahogy szultánok jöttek és mentek. Látta az erőset megalázkodni, látta a legmagasabb turbánokat viselő fejeket porba hullani. „Csak két dolog állandó – gúnyolódtak a szolgák. – Szibériai Taras és az oszmán trón.

Minden más múlandó.”

– Te vagy az, indiai? – kérdezte Taras. – Felkeltettek az állatok, ugye?

– Igen – mondta Dzsihan. – Hallottál valami hangot az előbb?

Az öregember horkantott egyet, ami lehetett igen is, és nem is.

– Onnan jött – erősködött Dzsihan, a hang irányába nyújtva a nyakát. Az előtte húzódó fal felé meredt, egy ónixszínű, alaktalan tömegre, amely tökéletesen beleolvadt a sötétségbe. Hirtelen úgy érezte, hogy az éjféli köd tele van nyögdécselő és gyászoló szellemekkel. Beleborzongott a gondolatba.

Tompa robaj visszhangzott az udvaron, melyet léptek özöne követett, mintha sok ember szaladgált volna. Női sikoly tört fel a szeráj legmélyéből, túl vad ahhoz, hogy emberi legyen, és szinte azonnal zokogásba fulladt. Egy másik szegletből újabb kiáltás hasított az éjszakába. Talán csak az első elveszett kiáltás visszhangja volt. Aztán olyan hirtelen, ahogy kezdődött, minden elhallgatott. Dzsihan ösztönösen tett egy lépést a vele szemben lévő fal felé.

– Hová mész? – suttogta Taras, szeme rémülten csillogott. – Ez tilos.

– Szeretném tudni, mi folyik itt – válaszolta Dzsihan.

– Ne menj oda! – kérte az idős férfi.

Dzsihan egy pillanatig hezitált. – Csak körülnézek, és azonnal visszajövök.

– Tudom, hogy úgysem hallgatnál rám, ha azt mondanám, hogy ne tedd– sóhajtott Taras. – Csak ne menj túl messzire! Maradj a kertben, közel a falhoz! Hallod, amit mondok?

– Ne aggódj, gyors leszek és óvatos.

– Várni foglak. Nem alszom el addig, amíg vissza nem térsz.

Dzsihan huncutul rámosolygott. – Úgysem hallgatnál rám, ha azt mondanám, hogy ne tedd.

Mostanság Dzsihan a mesterével közösen a szultáni konyha felújításán dolgozott. Ezzel együtt kibővítették a háremet – mivel lakóinak száma az utóbbi években jelentősen megnőtt. Hogy ne a főkaput kelljen használniuk, a munkások lerövidítették az utat azzal, hogy nyílást vágtak a falba. A csempeszállítmány késése miatt azonban ezt a rést lezárták kiégetetlen téglákkal és agyaggal.

Dzsihan egyik kezében a lámpát tartotta, a másikban egy bottal a falat ütögetve haladt előre. Egy ideig csak ugyanazt az egyhangú koppanást hallotta újra meg újra. Majd egy tompa puffanást. Megállt. Térdével nekifeszült a tégláknak. A fal eleinte ellenállt, de végül megadta magát. Dzsihan hátrahagyta a lámpáját azzal, hogy majd a visszaúton felkapja. Átkúszott a lyukon, és kijutott a következő udvarra.

A holdfény kísérteties izzásba vonta a rózsakertet, amely most inkább tűnt rózsatemetőnek. A bokrok, melyeket a legragyogóbb piros, rózsaszín és sárga díszített a tavasz során, most hervadtnak, aszottnak, kiégettnek látszottak, a föld ezüstszínű tengerként terült el. Dzsihan szíve olyan hevesen vert, hogy attól félt, valaki meghallhatja. Borzongás futott rajta végig, ahogy eszébe jutottak a megmérgezett eunuchokról, megfojtott ágyasokról, lefejezett vezírekről és a Boszporusz vizébe vetett, még mindig vonagló, zsákba varrt emberekről szóló történetek. Ebben a városban jó néhány temető volt a dombokon, de akadt belőlük negyven láb mélyen a tengerben is.

Egy örökzöld fa magasodott előtte, melynek ágairól több száz kendő, szalag, nyaklánc és csipke csüngött – a Kívánságok Fája. Amikor egy ágyasnak vagy háremhölgynek a háremben olyan titka akadt, melyet csak Istennel kívánt megosztani, rávett egy eunuchot, hogy elhozza ide egy személyes csecsebecséjét. Ezt egy ágra kötötték, mások kincsei mellé. Mivel a nők vágyai gyakran szemben álltak egymással, a fa tele volt egymással ütköző kérésekkel és versengő imákkal. Most azonban, ahogy egy lágy szellő összekuszálta a leveleit és összekeverte a kívánságokat, a fa békésnek tűnt. Olyan békésnek, hogy Dzsihan nem tudta megállni, és odament egészen közel hozzá, bár megígérte Tarasnak, hogy nem merészkedik ilyen messzire.

Csak harminc lépésre volt tőle a kőépület. A kívánságfa törzse mögül kihajolva Dzsihan nagyon óvatosan körül kémlelt, de tüstént vissza is húzódott. Egy pillanattal később újra kikukucskált.

Nagyjából egy tucat süketnéma futkosott fel s alá szótlan sietségben egyik bejárattól a másikig. Néhányuk vitt magával valami zsáknak látszó dolgot. A kezükben lévő fáklyák vékony csíkokat húztak a sötétben, és amikor két fáklya fénye keresztezte egymást, az árnyékok a falon magasabbra, sötétebbre nőttek.

Dzsihan nem tudta, mire vélje a látottakat. Az épület hátsó része felé rohant, érezte a termékeny föld illatát. Hosszú léptei olyan észrevétlenek voltak, mint a levegő, amit belélegzett. Egy félkört leírva elérte a távoli ajtót. Különös módon ezt nem őrizték. Gondolkodás nélkül bement. Tudta, ha gondolkodni kezd azon, hogy mit csinál, megbénítja a félelem.

Odabent nyirkos hideg fogadta. A félhomályban tapogatózva folytatta útját. Tarkója izzadságban úszott, és a hátán felállt a szőr. Késő volt már megfutamodni. Nem volt visszaút, tovább kellett mennie. Bemászott egy gyéren megvilágított szobába, a falak mellett lopakodott, felgyorsult a lélegzete. Körülnézett: gyöngyház berakásos asztalok, mindegyiken üvegtálak, díszpárnákkal púpozott szófák; tükrök mívesen faragott és aranyozott keretekben; mennyezetről lelógó kárpitok, és azok a kitömött zsákok a földön.

Visszapillantott a válla felett, hogy megbizonyosodjon róla, nem jön senki, majd előre araszolt addig, míg meg nem látott valamit, amitől megfagyott az ereiben a vér – egy kezet. Fakó és ernyedt volt. A hideg márványon hevert egy szövethalom alatt, mint egy elhullott madárka. Mintha valami külső erő vezérelné, Dzsihan kibontotta a vászonzsákokat, egyiket a másik után, és félig kinyitotta őket. Zavartan pislogott, a szeme nem akart tudomást venni arról, amit a szíve már megértett. A kézfej egy karhoz tartozott, a kar pedig egy kis testhez. Nem akármi volt ezekben a zsákokban, hanem holttestek. Gyermektetemek.

Négyen voltak, mindannyian fiúk. Egymás mellett hevertek sorban, a legmagasabbtól a legalacsonyabbig. A legidősebb kamasz volt, a legfiatalabb még csecsemő. Fenséges ruháikat körültekintően rendezték el, hogy halálukban is méltóságteljesen nézzenek ki, ahogy a szultáni sarjakhoz illett. Dzsihan tekintete a legközelebbi holttestre esett: egy világos bőrű, pirospozsgás arcú fiúra. A tenyérvonalait bámulta. Kacskaringós vonalak, melyek egymásba mosódtak, mint a homokba rótt jelek. Dzsihan kíváncsi volt, hogy vajon a város melyik jövendőmondója láthatta volna előre e nemes születésű hercegek ilyen korai és szomorú halálát.

Békésnek tűntek. Bőrük úgy ragyogott, mintha belülről valami megvilágította volna. Dzsihan önkéntelenül is arra gondolt, hogy igazából nem haltak meg. Nem mozognak, nem beszélnek, és valami olyanná váltak, ami meghaladta Dzsihan értelmét. Valamivé, amit csak ők értettek, és emiatt mintha mosoly ült volna az arcukon.

Dzsihan remegő lábbal és reszkető kézzel állt ott, képtelen volt megmozdulni. Csak a közeledő léptek zaja rángatta ki döbbenete ködéből. Épp hogy összeszedte az erejét, és idejében letakarta a halottat. A sarok felé szökkent, és elrejtőzött egy faliszőnyeg mögött, amely a padlótól a mennyezetig beborította a falat. Egy pillanat múlva a süketnémák beléptek a szobába, és még egy testet hoztak. Óvatosan lerakták a többi mellé.

És akkor az egyik gyilkos észrevette, hogy a hozzá legközelebb eső testen a ruha elcsúszott. Közelebb lépett, és alaposan szemügyre vette. Mivel nem volt biztos benne, hogy ők hagyták-e így, vagy valaki más settenkedett-e be, miután ők távoztak, kezével intett a barátainak. Azok is megálltak. Együtt fésülték át a szobát.

Dzsihan a sarokban állt, levegőt sem mert venni félelmében. Csak egy vékony szövet választotta el a gyilkosoktól. Hát ennyi, gondolta; egész élete hiábavaló volt. A sok hazugság és csalás juttatta idáig. Különös módon a szélben pislákoló lámpa jutott az eszébe, melyet a falnál hagyott. Szeme megtelt könnyel, ahogy az elefántjára és a mesterére gondolt, bizonyára mindkettő ártatlanul aludt. Aztán gondolatai a szeretett nőhöz kalandoztak. Miközben a nő és a többiek az igazak álmát alusszák az ágyukban, őt majd megölik itt, mert ott van, ahol nem volna szabad lennie, és azt látja, amit nem volna szabad látnia. És mindezt a kíváncsiságának köszönhette – ennek a szégyentelen, zabolátlan kíváncsiságnak, amely csak bajt hozott rá. Csendben átkozta magát. A sírkövére azt írják majd kecses betűkkel:

Itt nyugszik egy férfi, aki mindenbe beleütötte az orrát.

Elefánthajcsár és építészinas.

Mondj egy imát tudatlan lelkéért.

Milyen szomorú, hogy senkije sem volt, aki végrehajtaná ezt az utolsó kívánságot. Ugyanazon az estén Isztambul másik végében egy palotában a kahja [2] ébren virrasztott. Kezén fityegő imafüzére gyöngyeit morzsolgatta. Orcája olyan ráncos volt, mint a szárított mazsola, vékony alakja púpos. Szinte teljesen megvakult öregkorára. Amíg a mester lakhelyének falai között mozgott, kitűnő volt a látása. Senki sem akadt e fedél alatt, aki annyira ismerte volna a ház minden szegletét, minden zegzugát, minden lötyögő zsanérját és minden nyikorgó lépcsőjét, és aki olyan odaadóan szolgálta volna a ház urát és mesterét, mint ő. Ebben biztos volt.

A szolgák szállásáról felszálló horkolást leszámítva minden csendes volt. Hébe-hóba hallotta a zárt könyvtárajtó mögül kiszűrődő finom légzést, amely olyan halk volt, hogy alig lehetett észlelni. Szinán aludt ott, mert már megint hajnalig dolgozott. Rendszerint a családjával töltötte az estéket. Vacsora előtt visszavonult a háremlik –ba [3], ahol a felesége és a lányai éltek, és ahova inas sohasem merészkedett még. Aznap este azonban, mint olyan sok estén, miután befejezte az étkezést, visszament a rajzaihoz, majd álomba merült a könyvei és kézirattekercsei között abban a szobában, ahová legelőször süt be a nap ebben a hatalmas nagy házban. A kahja ágyazott meg neki, kiterítve a gyékényt a szőnyegen.

Túl sokat dolgozik, pedig már nyolcvanöt éves. Ebben a korban az embernek pihennie kellene, jókat ennie és a kedvteléseinek élnie gyermekei és unokái körében. Az erőt, ami még végtagjaiban maradt, arra kellene használnia, hogy elzarándokoljon Mekkába, és ha meg találna halni útközben, az lenne a legüdvösebb a lelkének. Miért nem készül a Mester a halálra? És ha mégis készül rá, mi a csudát keres az építkezéseken, ahol az elegáns kaftánjait belepi a por és a sár? Miközben a kahja neheztelt a Mesterre, mert nem vigyázott jobban magára, neheztelt a szultánra is, és minden gyorsan távozó vezírre, amiért olyan keményen dolgoztatták Szinánt. Haragudott Szinán inasaira is, amiért nem vették le uruk válláról a fölösleges terheket. Lusta kölykök! Nem mintha tényleg gyerekek lettek volna. Mind a négyüket ismerte zöldfülű koruktól… Nikola volt a legügyesebb és a legfélénkebb; Davud buzgó és lelkiismeretes, de türelmetlen; Juszuf hallgatag és tele titkokkal, mint egy sűrű, áthatolhatatlan erdő; no, és ez az indiai, Dzsihan, aki mindig kérdéseket tett fel, Miért van ez így?, Hogy működik?, de ritkán hallgatta meg a válaszokat.

Miközben a kahja töprengett és imádkozott, elmerült a szemében tátongó ürességben.

Hüvelyk-, mutató- és középső ujja, melyek a borostyángyöngyöket morzsolták egyesével, lelassultak, és ezzel együtt a mormolása is: – Alhamdulillah, Alhamdulillah [4] … Feje előrebukott, nyitott szájjal lélegzett.

Nem tudta volna megmondani, hogy egy pillanattal vagy egy órával később ébredt-e fel egy távoli zajra. Paták és kerekek zörgése hallatszott a macskakövön. A hangokból ítélve nagyon gyors lovas kocsi szaladt az utcán, feléjük tartott. A zsákutcában Szinán háza volt az egyetlen lakóhely. Ha a kocsi befordul a sarkon, akkor csakis hozzájuk jöhet. Borzongás futott rajta végig, mintha hirtelen valami hidegség járta volna át.

Elmormolt egy imát a gonosz lelkek ellen, majd korához képest fürgén felállt. Rövid, imbolygó léptekkel lement a lépcsőn, végig a folyosókon, ki a teraszra. A lépcsős teraszokra osztott kert, melyet egy medence díszített, és a legédesebb illatokat árasztotta, örömmel töltötte el minden látogató szívét. A Mester maga alkotta, a vizet a szultán különleges engedélyével vezette be, és ez irigységet és neheztelést ébresztett az ellenségeiben. Most a vízikerék nyugodtan forgott, a víz állandó csörgedezése a kiszámíthatóság illúzióját keltette az asszonyban, pedig az élet sohasem volt kiszámítható.

Feje fölött a hold, egy ezüst sarló, elrejtőzött egy felhő mögött, és egy múló pillanatig az ég és a föld ólomszürkébe burkolózva egymásba olvadt. Lent, a tőle jobbra eső ösvény végén tágas liget terült el, és messze lejjebb egy bosztán[5], ahol gyógynövényeket és zöldségeket termesztettek. A másik ösvényt választotta, az udvar felé vette az irányt. Egyik oldalon egy kút állt, melynek vize télen-nyáron egyaránt hideg volt. Az átellenes sarkon sorakoztak az árnyékszékek. Mint mindig, ezúttal is elkerülte őket, mert a dzsinnek ott tartották a lakodalmukat, és ha valaki megzavarta őket a koromsötét éjszakában, azt örökre megnyomorították. Az átkuk olyan erős volt, hogy csak hét nemzedék múlva tört meg. Mivel az éjjeliedényt használni még jobban utálta, mint az árnyékszéket meglátogatni a sötétben, az öreg kahja soha nem evett és nem ivott alkonyat után, hogy ne legyen kiszolgáltatva a testének.

Tele aggodalommal érte el az utcára nyíló kaput. Az életben három dolog létezett, amitől nem várt semmi jót: az olyan embertől, aki eladta a lelkét az ördögnek; az olyan nőtől, aki büszke volt a szépségére; és az olyan hírektől, amelyek átadásával nem várhattak reggelig.

A kocsi hamarosan megállt a magas kerítés túloldalán. A lovak fújtattak, nehéz léptek zaja hallatszott. A kahja izzadságszagot érzett a levegőben, de nem tudta volna megmondani, hogy az állattól vagy a futártól származott. Akárki volt a betolakodó, az idős nő nem sietett megtudni. Először is hétszer elmormolta az al-Falaq [6] szúrát.

Menedéket keresek a Hajnal Uránál, minden teremtménye gonoszsága elől, a sötét éjszaka gonoszsága elől, és a nők gonoszsága elől, akik a csomókra fújnak…

Közben a futár kopogtatott a kapun. Udvariasan, de kitartóan. Ez a fajta kopogás, ha sokáig nem válaszolnak rá, dörömböléssé fajul – és valóban, nagyon hamar így is történt. A szolgák, akik csak most keltek fel a zajra, kezükben fáklyákkal, egyesével kisiettek a kertbe. Kendőjüket ráterítették a hálóingükre. A kahja nem tudta tovább húzni az időt, elmondta a Bismillahi rahman-i Rahim-ot [7], és elhúzta a zárnyelvet.

Ahogy a hold előbukkant a felhők mögül, egy idegen tűnt elő. Alacsony, zömök alak, a szeme formájából ítélve tatár lehetett. Egy bőrkulacs lógott keresztben a vállán, önteltnek tűnt. A homlokát ráncolta, nem rejtette el a bosszúságát, amiért ennyi ember bámulja.

– A szerájból jöttem – közölte, szükségtelenül hangosan.

Az ezt követő csend minden volt, csak szívélyes nem.

– Beszélnem kell a mesteretekkel – mondta a futár.

A férfi kiegyenesítette a vállát, és már készült belépni, amikor a kahja felemelte a kezét, és megállította. – Jobb lábbal akarsz belépni?

– Micsoda?

– Ha átléped ezt a küszöböt, jobb lábbal kell átlépned először.

A futár lenézett a lábára, mintha attól félne, hogy az magától elszalad, majd óvatosan lépett egyet. Ahogy bent volt végre, közölte, hogy a szultán személyesen küldte egy halaszthatatlan ügyben. Ezt nem is kellett volna mondania, mert erre mindannyian maguktól rájöttek. – Azt a parancsot kaptam, hogy vigyem magammal a szultáni főépítészt – tette hozzá.

A kahja megremegett, arcából kifutott a szín. Megköszörülte a torkát, a szavak, melyeket nem tudott kimondani, feltorlódtak a szájában. Szerette volna tudatni a férfival, hogy nem zavarhatja a Mestert, aki épp most aludt el, de természetesen nem mondott ilyet. Ehelyett ezt dünnyögte: – Várj meg itt!

Megfordult, pislogva meredt a semmibe. – Gyere velem, Haszán! – mondta az egyik fiatal szolgálófiúnak, akiről tudta, hogy ott van, mivel érezte a zsír és fokhagyma eltéveszthetetlen szagát. Ez utóbbit a fiú alattomban dobta a szájába.

Elindultak. A nő mutatta az utat, a fiú kezében egy lámpással követte. A padlódeszkák nyikorogtak a lábuk alatt. A kahja mosolygott magában. A Mester nagyszerű épületeket emelt mindenfelé, de a saját házában elfelejtette megjavítani a lépcsőket.

Ahogy beléptek a könyvtárba, balzsamos illat ölelte körül őket – a könyvek, a tinta, a bőr, a méhviasz, a cédrusfa olvasó és a diófa polcok illata.

– Kelj fel, efendi [8] – suttogta a kahja, hangja lágy volt és selymes.

Ott állt és hallgatta mestere lélegzését. Újra szólt hozzá, ezúttal hangosabban, ura azonban meg sem moccant.

A fiú eközben, mivel még sosem látta ilyen közelről a Mestert, alaposan szemügyre vette; a hosszú, hajlott orrát, széles, mélyen barázdált homlokát, tömött, deres szakállát, melyet folyton ráncigált, amikor a gondolataiba merült, a forradást a bal szemöldökén, mely annak a napnak a mementója, amikor Szinán kamaszként az apja asztalosműhelyében dolgozott, és ráesett egy ékre. A fiú tekintete a Mester kezére siklott. Erős, csontos ujjai és durva, kérges tenyere olyan emberről árulkodtak, aki hozzászokott a kétkezi munkához.

Mikor a kahja harmadszor szólította a nevén, Szinán kinyitotta a szemét, és felült az ágyában. Árnyék suhant át az arcán, ahogy meglátta a két alakot az ágya mellett. Tudta, hogy sosem merészelnék ilyenkor felébreszteni, hacsak valami szerencsétlenség nem történt vagy porig nem égett a város.

– Futár érkezett – magyarázta a kahja. – Várják a palotában.

Szinán lassan kikecmergett az ágyból. Talán jó hír, insallah. [9]

A fiú odanyújtott egy edényt, vizet töltött egy kancsóból, és nagyon fontosnak érezte magát, amiért segíthetett mesterének megmosni az arcát és felöltözni. Szinán egy fakó inget és egy kaftánt öltött magára; nem az újak közül, hanem egy vastag, szőrmével díszített régi barnát. Együtt jöttek le a lépcsőn hárman.

A futár fejet hajtott, amikor észrevette őket. – Bocsánatodat kérem, amiért zavarlak, efendi, de azt a parancsot kaptam, hogy vigyelek a szerájba.

– Az embernek teljesítenie kell a kötelességét – válaszolta Szinán.

A kahja közbevágott: – A fiú elkísérheti a Mestert?

A futár felvonta a szemöldökét, és egyenesen Szinánra nézett: – Azt az utasítást kaptam, hogy csak a Mestert vigyem, és senki mást.

A kahját elöntötte az epe. Fel is csattant volna, ám Szinán a kezét nyugtatólag a vállára helyezte, és így szólt: – Minden rendben lesz.

Szinán és a futár kisétáltak az éjszakába. Senki sem volt az utcákon, még egy kóbor kutya sem, pedig ezekből nagyon sok lézengett szerte a városban. Amikor a főépítész elhelyezkedett a lovas kocsiban, a futár becsukta az ajtót, és felugrott az ülésre a kocsis mellett, aki egy szót sem szólt. A lovak megrázkódtak, majd kisvártatva átszáguldottak az egyhangú környéken, fel-le a dombokon.

Szinán, hogy aggodalmát elrejtse, félrehúzta a szorosan behúzott függönyt, és kibámult. Ahogy átvágtattak a görbe utcákon a szomorúan lehajló faágak alatt, azon tűnődött, hogy az emberek most mind alszanak az otthonukban; a gazdagok a konak-jukban [10], a szegények a kunyhójukban. Elhaladtak a zsidó negyed, az örmény negyed, a görög és levantei városrészek mellett. Szinán jól megnézte a templomokat, melyek közül egyiknek sem engedték, hogy harangja legyen, tanulmányozta a négyszögletes udvarú zsinagógákat és az ólom tetejű mecseteket, a tégla- és faházakat, melyek úgy támogatták egymást, mintha vigasztalni akarnák a másikat. Még a módosabbak házai is vályogtéglából épültek. Ezredszer is rácsodálkozott, hogy egy ilyen gyönyörű város hogy lehet így telezsúfolva ilyen szegényesen épített házakkal.

Végül elérték a palotát. A kocsi az első udvar végénél állt meg. A palotaszolgák odasereglettek, hogy segítsenek, mozdulataik fürgék és gyakorlottak voltak. Szinán és a futár áthaladt a Középső kapun, melyen a szultánon kívül senki sem mehetett át lóháton. Elhaladtak egy márványkút mellett, amely úgy ragyogott a sötétben, mintha a túlvilágról való volna. A távolban felsejlő, tengerpart melletti pavilonok duzzogó óriásokra hasonlítottak. Mivel mostanában bővítették ki a háremet és újították fel a birodalmi konyhákat, Szinánnak meglehetősen ismerős volt a környezet.

Hirtelen megtorpant, amikor észrevette, hogy egy szempár mered rá a sötétség mélyéről. Egy gazella volt, nagy, fénylő, párás szemmel. Más állatokat is látott körülötte – pávákat, teknősöket, struccokat, antilopokat. Számára érthetetlen okból mind ébren voltak, és riadtan figyeltek.

A levegő csípős volt és friss, mirtusz, hunyor és rozmaring illata járta át. A kora esti eső miatt a fű elhajlott a lábuk alatt. Az őrök félreálltak, hogy hagyják őket elhaladni. Elérték a viharfelhőszínű masszív kőépületet, beléptek egy terembe, amelyet a huzatban remegő fényű viaszgyertyák díszítettek. Áthaladtak két szobán, és megálltak a harmadikban. Itt a futár engedélyt kért a távozásra, és eltűnt. Szinán hunyorgott, hogy hozzászoktassa a szemét a helyiséget uraló homályhoz. Minden kancsó, minden párna, minden dísztárgy kísérteties árnyékot vetett, melyek úgy izegtek-mozogtak és vonaglottak a falakon, mintha mondani akartak volna valamit.

A szemközti sarokban lágyabb volt a fény. Szinán összerándult, amikor észrevette a zsákokat a padlón. Az egyik zsák nyílásában látta az egyik halott arcát. A válla megtört, a szeme megtelt könnyel, ahogy felfogta, milyen fiatal volt a fiú. Megértette. Beszélték, hogy ez fog történni, de ő nem volt hajlandó elhinni. Kábultan, a rémülettől döbbenten megtántorodott. Imádkozni kezdett. Amikor képes volt megtalálni a szavakat, imája lassú volt, és állandóan megszakadt, ahogy minden lélegzetvételnél levegő után kapkodott.

Még ki sem mondta az áment, még nem simította végig két kezével az arcát, amikor mocorgást hallott a háta mögül. Befejezte az imáját, és gyanakodva méregette a falon lógó kárpitot. Biztos volt benne, hogy onnan jött a hang. Szája száraz volt, mint a kréta. Odacsoszogott a falhoz, félrehúzta a szövetet – és egy ismerős alakot talált ott, aki reszketett és falfehérré vált félelmében.

– Dzsihan?

– Mester?

– Mit keresel itt?

Dzsihan kiugrott, és megköszönte a szerencsecsillagának, hogy a csillag nem a süketnémát küldte, hogy megfojtsa, hanem azt az egyetlen személyt a világon, aki megmentheti. Térdre rogyott, és megcsókolta az öregember kezét, majd a homlokára szorította.

– A Mester egy szent. Mindig is sejtettem. Most már biztosan tudom.

Mindenkinek elmondom, ha innen élve kijutunk.

– Csss, ne beszélj butaságokat, és ne kiabálj! Hogy jutottál be?

Nem volt idő a magyarázkodásra. A folyosón lépések dobogtak, zajukat visszhangozták a magas mennyezetek és a díszített falak. Dzsihan felállt, és a mesteréhez húzódott, azt remélve, hogy láthatatlanná válik. Egy pillanat múlva III. Murád lépett be a szobába a kíséretével. A szultán nem volt magas, inkább pocakos. Sasorra volt, szőkébe hajló, nagy szakálla, vakmerő barna szeme, ívelt szemöldöke. Kis szünetet tartott, míg eldöntötte, melyik hangnemét alkalmazza, a lágyat, a keményet vagy a legkeményebbet.

Szinán gyorsan összeszedte magát, és megcsókolta az uralkodó kaftánjának szegélyét. Az inasa földig hajolt, és képtelen volt a férfira, Isten Földi Árnyékára nézni. Ebben a pillanatban nem is a szultán zavarta össze Dzsihant, hanem az, hogy váratlanul felséges társaságában találta magát. Murád most lett szultán. Apja, Részeges Szelim úgy halt meg, hogy megcsúszott a hamam nedves márványpadlóján. Halála kapcsán mindenféle mendemondák kaptak szárnyra, az emberek mindenfélét pletykáltak. Állítólag tök részeg volt, noha korábban megbánta a tetteit, és megesküdött rá, hogy soha többet nem nyúl a borospohárhoz. Így alkonyat előtt, sok hízelgés és dicséret közepette, tűzijáték-áradattal, dobokkal és trombitákkal kísérve Murádot felövezték őse, Oszmán kardjával, és kikiáltották padisahnak.

Kint a közelben a tenger zúgva sóhajtozott. Bent Dzsihan moccanni sem mert, síri csendben várt, homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek. A vállára nehezedő csendet hallgatta, ajkait olyan közel vitte a padlóhoz, hogy szinte meg tudta csókolni ezt a hűvös szeretőt.

– Miért vannak itt a halottak? – kérdezte a szultán, amint észrevette a zsákokat a padlón. – Nem szégyellitek magatokat?

Az egyik kísérője azonnal válaszolt: – Bocsáss meg nekünk, uram. Azt gondoltuk, talán látni szeretnéd őket még egyszer. Elvisszük őket a halottasházba, és megadjuk nekik a végtisztességet.

A szultán nem válaszolt. Aztán az előtte térdeplő alakok felé fordult.

– Építész, ez az egyik segéded? – kérdezte a szultán.

Szinán válaszolt: – Igen, fényességes padisah. A négy inasom egyike.

– Azt parancsoltam, hogy egyedül gyere! A futár talán nem engedelmeskedett a parancsomnak?

– Az én hibám – mondta Szinán. – Bocsáss meg nekem. Az én koromban már szükségem van segítségre.

A szultán ezen elgondolkodott egy pillanatra. – Mi a neve?

– Dzsihan, boldogságos uram. Talán emlékszik rá, ő a szeráj elefánthajcsára. Ő látja el a fehér elefántot.

– Állatgondozó és építészinas egyszerre – gúnyolódott a szultán. – Hogy lehet ez?

– Dicső nagyatyádat, Szulejmán szultánt szolgálta, nyugodjék békében. Mivel láttam, milyen tehetséges a hídépítésben, a szárnyam alá vettem, és tanítottam, szinte gyerekkorától.

A szultán szórakozottan, szinte csak magának motyogta: – Nagyapám nagy uralkodó volt.

– Dicsőséges volt, akár a próféta, akiről a nevét kapta, uram.

Nagy Szulejmán, a Törvényhozó, a Hit és a Szent Városok Védelmezője – a férfi, aki negyvenhat télen át uralkodott, és több időt töltött lóháton, mint a trónon ülve, és bár mélyre eltemették, a halotti leple még nem bomlott el, és akire csak csendben, áhítattal lehetett emlékezni.

– Allah legyen irgalmas hozzá. Ma éjszaka rá gondoltam. Azt kérdeztem magamtól, vajon mit tenne az én helyemben? – mondta Murád szultán. Hangja első ízben remegett meg. – Biztos vagyok benne, hogy ugyanezt tette volna. Nem volt más választásom.

Dzsihant páni félelem fogta el, amint derengeni kezdett neki, hogy a szultán a halottakról beszél.

– Fivéreim a Világ Fenntartójánál vannak – mondta a szultán.

– Legyen otthonuk a mennyország – mondta Szinán csendesen.

Csend uralkodott, amíg a szultán meg nem szólalt ismét. – Építész, nagytiszteletű apám, Szelim szultán azt kérte tőled, hogy építs neki egy síremléket, igaz?

– Valóban, felség. Azt akarta, hogy az Hagia Sophia mellé temessék el.

– Akkor építsd meg! Késlekedés nélkül láss hozzá a munkához!

Engedélyezem, hogy azt tedd, amit kell.

– Értem, uram.

– Az a kívánságom, hogy a fivéreimet az apám mellé temessék. Építsd olyan hatalmasra a türbé-t [11], hogy évszázadok múlva is felkereshessék az emberek, és imádkozhassanak ártatlan lelkükért. – Szünetet tartott, majd hozzátette: – De… ne legyen túl nagy. Megfelelő méretű legyen!

Dzsihan a szeme sarkából látta, hogy mestere arca elfehéredik. Kiszúrt egy illatot a levegőben, amely mintha egy borókából és nyírfakéregből álló keverék lett volna, erős mellékillattal, talán égett szilfáéval. Nem volt alkalma, hogy megfejtse, vajon az uralkodóból vagy Szinánból áradt. Félelmében újra földre vetette magát, homloka megérintette a padlót. Hallotta, amint a szultán sóhajt, mintha mondani akarna valamit még. Nem mondott semmit. Ehelyett közelebb jött, majd még közelebb, alakja eltakarta a gyertyafényt. Dzsihan megremegett a padisah pillantásától. Kihagyott a szívverése. Vajon gyanította a szultán, hogy aznap este belépett a belső udvarra? Dzsihan érezte, hogy a szultán tekintete megpihent rajta egy pillanatig, majd kiment, nyomában a vezírjeivel és a testőreivel.

Így esett, hogy az 1574-es év decemberében, a ramadán elején Szinán mint szultáni főépítész és indiai inasa, Dzsihan, akinek semmi keresnivalója nem volt ezen a találkozón, mégis jelen volt, azt a feladatot kapták, hogy az Hagia Sophia kertjében építsenek egy síremléket, amely sem túl nagy, sem túl jelentős, hogy senkit ne emlékeztessen arra, hogyan haltak meg, akik ott nyugszanak, de elég nagy és jelentős ahhoz, hogy megfelelő legyen öt herceg, Murád szultán fivérei számára, akik megfojtását ő maga rendelte el azon az éjszakán, amikor trónra lépett.

Egyik jelenlévő sem láthatta előre, hogy évekkel később, amikor Murád szultán egy ehhez hasonló másik éjszakán meghalt, amikor a szél nyögött és az állatok lármáztak az állatkertben, Murád fiait is – mind a tizenkilencet – ugyanígy megfojtják majd egy selyemzsinórral. Mert nemes vért nem onthattak. A sors különös fintora, hogy ugyanarra a helyre temették őket, melyet a Mester és az inasa építettek.

A MESTER ELŐTT

Jákob prófétának tizenkét fia volt, Jézus prófétának tizenkét apostola. József próféta, akinek történetét a Korán tizenkettedik szúrája meséli el, apja kedvenc fia volt. A zsidók tizenkét vekni kenyeret raktak az asztalukra. Tizenkét aranyoroszlán őrizte Salamon trónját. Hat lépcsőfok vitt fel a trónig, és ugyanennyit kellett lefelé is megtenni, összesen tizenkettőt. Tizenkét fő vallás uralkodott Indiában. A síiták szerint tizenkét imám követte Mohamed prófétát. Tizenkét csillag díszíti Mária koronáját. És egy Dzsihan nevű kisfiú alig töltötte be a tizenkettedik életévét, amikor először látta Isztambult.

Vékony, napbarnított és izgága volt, mint egy hal a folyó fő sodrásában, és korához képest alacsony. Mintha csak a magasságát akarná növelni, fején zsúptetőnyi fekete haj nőtt, és úgy meredezett, mint egy önálló életre kelt teremtmény. A haja volt az első, amit az emberek észrevették, amikor ránéztek, aztán a füle, mindkettő akkora, mint egy bandita ökle. De anyja azt mondogatta, hogy egy napon a káprázatos mosolya és a bal orcáján lévő gödröcskéje, mely olyan, mint a szakács ujjlenyomata a lágy tésztában, el fogja bűvölni a lányokat. Ezt mondta az anyja, és ő elhitte neki.

Ajka vörös, mint a rózsabimbó, haja hollófekete, dereka vékonyabb, mint a fűzfa ága. Fürge, mint a gazella, erős, mint a bivaly, és olyan a hangja, mint a fülemülének – és ezen a hangon énekel altatókat a gyermekeinek. Nem fecseg feleslegesen, és soha nem szegül ellen a férjének. Anyja ilyen menyasszonyt akart neki, amíg élt. De meghalt. Az orvos azt mondta, hogy az idegesség emésztette fel, de Dzsihan tudta, hogy a brutális mostohaapjától – aki ráadásul a nagybátyja is volt – mindennap elszenvedett verésbe halt bele. A férfi úgy zokogott a temetésen, mintha nem is ő okozta volna felesége korai halálát. Dzsihan teljes szívéből gyűlölte. Mióta felszállt erre a hajóra, hányszor megbánta, hogy úgy hagyta el az otthonát, hogy nem állt bosszút az anyjáért. De tudta, ha maradt volna, vagy ő öli meg a nagybátyját, vagy a nagybátyja őt. Mivel még mindig túl fiatal volt, és nem elég erős, valószínűleg az utóbbi történt volna. Amikor eljön az ideje, Dzsihan visszatér majd, hogy megtorolja. És hogy megtalálja a szerelmét. Feleségül veszi, a lakodalmuk negyven nap és negyven éjjel tart majd, megtömik magukat édességgel, és eltelnek nevetéssel. Az első lányuk az ő anyja nevét kapja majd. Dzsihan senkinek sem beszélt erről az álmáról.

Amint a karavella közeledett a kikötőhöz, a fiú egyre többféle madarat látott, rengeteget. Sirályokat, vörösbegyeket, feketerigókat, verebeket, szajkókat és szarkákat – egyikük fényes kacatot vitt a csőrében. Néhány madár – a legbátrabbak vagy a legbolondabbak – leszállt a vitorlákra, túl közel merészkedve az emberekhez. A levegő új illatot hozott lent, idegent és őrjítőt.

Dzsihan képzeletére különös hatással volt, amikor a nyílt tengeren való többhetes hajózás után megpillantotta a várost – ráadásul egy olyan ködös napon. Előre kémlelt, a vonalat nézte, ahol a víz verdeste a partot, egy szürke sávot, és nem tudta kitalálni, hogy Isztambul felé hajózik, vagy épp ellenkezőleg, távolodik tőle. Minél tovább bámulta, annál inkább úgy tűnt, mintha a föld a tenger kiterjesztése volna, mintha egy folyékony város ringatózna a hullámok tetején szédülten és állandóan változva. Többé-kevésbé ez volt Isztambulról az első benyomása, és bár akkor még nem tudta, ez nem változott azután sem, hogy az egész életét itt töltötte.

Lassan végigsétált a fedélzeten. A tengerészek túl elfoglaltak voltak ahhoz, hogy vele foglalkozzanak. Elérte a hajó végét, ahol korábban még sosem járt. Mit sem törődve az arcát fújó széllel, Isztambul szívére hunyorgott, amit még mindig nem látott. Aztán a köd apránként eloszlott, mintha valaki elhúzta volna a függönyt. A város tisztán kivehetően, ragyogóan feltárult előtte. Fények és árnyékok, emelkedők és lejtők. Hegyek-völgyek, az ellentétek földje. Isztambul minden lépésnél megtagadta önmagát, minden városnegyedben más arcát mutatta, gondoskodó és lelketlen volt egyszerre. Nagylelkűen adakozott, de ugyanazzal a lélegzettel vissza is követelte, amit adott. A város hatalmas volt, és nagy kiterjedésű. Arra áhítozott, hogy felemelkedjen az égbolt felé, mindig többet kívánt, soha nem lakott jól. Mégis elbűvölte. Bár Dzsihan számára még idegen volt a város, megérezte, hogyan eshet az ember a bűvkörébe.

Dzsihan visszasietett az alsó fedélzetbe. Az elefánt egy ketrecben várakozott, elesetten és fásultan.

– Sikerült. Látod, itt vagy! – Ezt az utolsó előtti szót remegő hangon motyogta, mivel nem tudta, hogy miféle hely ez az „itt”. Nem számít. Bármi vár is az állatra az új szultánságban, nem lehet rosszabb ennél az utazásnál.

Csota a fenekén ült olyan mozdulatlanul, hogy a fiú egy pillanatig attól tartott, megállt a szíve. Ahogy közelített hozzá, meghallotta az állat gyenge, szaggatott légzését. Kis megkönnyebbülést érzett. Az elefánt szemében kialudt a fény, és bőre ragyogása is megkopott. Előző nap nem evett, nem aludt. Sebes duzzanat volt az állkapcsa mögött, az ormánya láthatóan fel volt dagadva. A fiú vizet locsolt az állat fejére. Nem szívesen használt tengervizet, mert sós jeleket hagyott az állat bőrén, melyek csíptek, amikor megszáradtak.

– Lemoslak édesvízzel, amikor megérkezünk – ígérte Dzsihan.

Lágyan, óvatosan kurkumát tett az elefánt duzzanataira. Az állat lefogyott. Az utazás utolsó szakaszát különösen nehezen viselte.

– Majd meglátod. A szultána csüggni fog rajtad. Te leszel a háremhölgyek kedvence – mondta Dzsihan. Aztán, mivel egy másik lehetőség is eszébe jutott, hozzátette: – Ha kiderül, hogy nem rendesek, megszökhetsz. Én is veled tartok.

A fiú tovább folytatta volna ebben a hangnemben, ha nem hall lépéseket a lépcsőn. Egy tengerész rontott be, s közben azt üvöltötte: – A kapitány látni akar. Most!

Egy perccel később a fiú a kapitány ajtaja előtt állt, és a bentről kiszűrődő köhögés hangját hallgatta. Félt a férfitól, de próbálta nem mutatni. Garreth kapitányt mindenki úgy ismerte, mint Gyaur Garreth vagy Delibasz Reisz – Őrültfej Kapitány. Az egyik pillanatban még önfeledten tréfálkozott és nevetgélt egy tengerésszel, a következő pillanatban pedig kardot rántott, és miszlikbe aprította. Dzsihan a szemtanúja volt.

Ez a tengeri medve, aki semmit sem szeretett jobban egy szelet lassan pirított disznószalonnánál és egy korty világos sörnél, Anglia egyik tengerparti városában született, és valamilyen okból, amit senki sem értett pontosan, elárulta a honfitársait, és értékes titkokkal a fejében csatlakozott az oszmán hadiflottához. Vakmerősége kedvessé tette a szeráj szemében, így a palota saját flottához juttatta. Szulejmán szultánt végtelenül szórakoztatta, hogy Gyaur Garreth olyan gyűlölettel támadta meg és fosztotta ki a keresztény hajókat, amilyet oszmán tengerész sohasem mutatott volna. A szultán támogatta ugyan, de nem bízott benne. Tudta, hogy az az ember, aki hátba támadja a saját fajtáját, soha nem lehet igaz barátja senkinek. Az olyan ember, aki úgy kopogtat az ajtódon, hogy korábban beleharapott a kézbe, amely sokáig etette, nem habozna, hogy holnap a te húsodba mélyessze a fogait.

Amikor a fiú belépett a szobába, a kapitány az asztalnál ült. Kissé testesebbnek tűnt, mint általában. Szakálla, melyet megmosott, megfésült és bekent, nem olyan sötét gesztenyeszínű volt, mint az utóbbi hetekben, hanem világosbarna, majdnem szőkésbarna. Vágás futott végig a bal fülétől a szája sarkáig, ami ettől úgy nézett ki, mintha a sebhely folytatása lett volna. Levette barna ingét, helyette egy fakó inget és teveszínű salvár-t [12] öltött magára. Egy türkizgyöngyökből álló nyakláncot viselt rontás ellen. Mellette az asztalon csonkig égett gyertya állt és egy főkönyv hevert, amelyben feljegyezte az út során rabolt zsákmányt. A fiú észrevette, hogy a kapitány eltakarja a lapot, bár erre semmi szükség nem volt. Dzsihan ugyanis nem tudott olvasni. A betűk nem voltak a barátai, de a formák és a képek igen. Szívesen rajzolt bármire, legyen az sár, agyag, kecskebőr, pergamen. Az utazás során végtelen sok vázlatot készített a matrózokról és a hajóról.

– Látod, én álltam a szavamat. Épségben, egészségben idehoztalak – mondta Garreth kapitány, és nagyot köpött.

– Az elefánt beteg – felelte a fiú, miközben azt a csészét nézte, amelyben a köpet landolt. – Nem engedted, hogy kivigyem a ketrecéből.

– Azonnal meggyógyul, amint szilárd talajt érez a talpa alatt. – A kapitány hangja lekezelő volt. – Különben is, mit izgat? Nem a te állatod.

– Nem bizony, hanem a szultáné!

– Így van, kölyök, és ha azt teszed, amit mondok, mindketten jól járunk.

Dzsihan lesütötte a szemét. A férfi említette már ezt a dolgot korábban, de Dzsihan azt remélte, megfeledkezik róla. Nyilvánvalóan nem így történt.

– A palota tele van arannyal és drágakővel, az a hely a tolvajok paradicsoma – mondta Garreth kapitány. – Ha bejutsz, majd nekem fogsz lopni. Ne próbáld egyszerre kipakolni a helyet, mert a törökök levágják a kezedet! Lassan kell csinálnod, apránként.

– De mindenhol őrök vannak, nem tudok…

A kapitány sebesen, mint a gondolat, megragadta a fiút. – Azt mondod, hogy nem csinálod? Elfelejtetted, mi történt azzal a nyomorult elefánthajcsárral, he?

– Nem – válaszolta Dzsihan hamuszürke arccal.

– Akkor tisztában vagy vele, hogy te is ugyanúgy végezheted! Ha én nem lennék, egy ilyen fiú, mint te, nem élte volna túl az utazást!

– Köszönöm – mondta a fiú halkan.

– Drágakövekkel mutasd ki a háládat, ne üres szavakkal! – Ahogy a kapitány köhögött, nyál fröcsögött az ajkáról. Közelebb húzta magához Dzsihant. – A fiúk már rég felaprították volna az elefántot, és megetetik a cápákkal. És téged… Téged pedig már mindannyian meghágtak volna, és amikor ráuntak a csinos kis seggedre, eladtak volna egy bordélyháznak. Tartozol nekem, te kis csirkefogó. Innen egyenesen a palotába mész, és eljátszod, hogy te vagy az állat gondozója.

– És mi van, ha észreveszik, hogy semmit sem tudok az elefántokról? –kérdezte Dzsihan.

– Akkor lebuktál – mondta a kapitány; lehelete savanyú volt. – De nem fogsz. Ravasz fickó vagy te. Megvárom, amíg sikerül beilleszkedned, aztán jövök és megtalállak. Ha nem engedelmeskedsz nekem, Istenre esküszöm, hogy elevenen megnyúzlak! Mindenkinek elmondom, hogy nem is vagy igazi elefánthajcsár. Tudod, hogy büntetik meg az olyan embert, aki hazudik a szultánnak? Felhúzzák egy akasztófára… egyre magasabbra… aztán… ledobják… egy vaskampóra. Három nap, míg így meghal az ember. Képzeld csak el, három istenverte nap! Könyörögnél valakinek, hogy öljön meg.

Dzsihan kiszabadította magát a férfi szorításából. Kiszaladt a kabinból, át a fedélzeten, majd lerohant a raktérbe, és bemászott az elefánt mellé, aki bár csendes volt és beteg, az egyetlen barátjává vált. Ott sírva fakadt, és sírt, mint egy gyerek, hiszen az volt.

A következő órákban arra vártak, hogy kiürítsék a rakteret. A fiú hallgatta a fenti rohangálást, s bár vágyott a friss levegőre, moccanni sem mert. Kíváncsi volt, hová tűntek a patkányok. Talán a rágcsálók az utasokhoz hasonlóan egyesével leszállnak, amikor a hajó kiköt a rakpartnál? Lelki szemeivel látta, amint több tucat vörös-fekete farok oson minden irányba, és eltűnik Isztambul utcáinak üregeiben.

Képtelen volt tovább várni, ezért felmászott a fedélzetre, amelyet nagy megkönnyebbülésére üresen talált. Ahogy végigpásztázta az előtte fekvő rakpartot, látta, hogy a kapitány egy előkelő öltözetű, magas turbánt viselő férfival beszélget. Semmi kétség, az illető valami magas rangú hivatalnok lehetett. Amikor azok ketten észrevették, a kapitány odaintette, mire Dzsihan átkelt a rozoga fahídon, leugrott, és odament hozzájuk.

– A kapitány azt mondja, hogy te vagy az elefánthajcsár – közölte a palota embere.

Dzsihan hezitált egy pillanatig – múló kétség, amit az ember a hazugság kimondása előtt érez. – Igen, efendi – Hindusztánból jöttem az elefánttal.

– Tényleg? – A gyanú árnyéka suhant át a férfi arcán.

– Hogyhogy beszéled a nyelvünket?

– A sah palotájában tanítottak – válaszolta Dzsihan, aki már várta ezt a kérdést. – És a hajón is tanultam. A kapitány segített.

– Nagyszerű. Az elefántot holnap délután hozzuk le – jelentette ki a hivatalnok. Előbb le kell pakolnunk a rakományt.

Dzsihan rémülten földre vetette magát. – Könyörgöm, efendi! Az állat beteg. Elpusztul, ha ebben a raktérben kell töltenie még egy éjszakát!

Döbbent csend támadt, melyet a hivatalnok tört meg:

– Látom, szíveden viseled az állat sorsát.

– Rendes gyerek ez – mondta a kapitány, de tekintete mosolya ellenére hűvös volt.

✽

Öt tengerészt jelöltek ki a feladatra, hogy lehozzák az elefántot. Utálattal nézték az állatot, és folyamatosan káromkodva köteleket kötöttek rá, majd minden erejükkel húzni kezdték. Csota meg sem moccant. A fiú nézte, ahogy a férfiak erőlködtek, és az idő haladtával egyre idegesebbek lettek. Hosszas fontolgatás után úgy döntöttek, hogy nem erőltetik ki az elefántot a ketrecből, ehelyett csörlővel felemelik az egész ketrecet. A hordárok csapata kinyitotta a raktér fedelét, s szélesre tárták. A ketrec négy oldalához hajóköteleket erősítettek, melyeket öreg tölgyfák köré tekertek. Amikor ezzel elkészültek, egyszerre húzni kezdték a kötelet, egyszerre rántottak a karjukkal. Arcuk kidagadt az erőlködéstől. Az utolsó rántásnál egy nagy deszka kicsúszott, és hatalmas robajjal lezuhant. Csoda, hogy senki sem sérült meg. A ketrec lassanként felemelkedett, majd megállt. Lent az emberek csodálkozva, tátott szájjal bámulták, ahogy az elefánt ott lógott a levegőben, mint valami félig madár-, félig bikaszerű teremtmény, mint a dabbat al-aid, a Föld fenevadja, amely, ahogy az imámok mondják, az ítélet napján fog megjelenni. Még több férfi szaladt oda segíteni, a nézők serege is felduzzadt, és hamarosan a kikötőben minden ember vagy nézte, vagy húzta az elefántot. Dzsihan fel-alá rohangált, próbált segíteni, de nem teljesen tudta, hogyan.

A ketrec hangos, rémes puffanással landolt. Az elefánt beverte a fejét a rácsokba. A rakodók nem akarták kihozni a vadállatot, mert attól féltek, hogy megtámadja őket. A fiú sokáig győzködte őket, hogy Csota nem tenne ilyet.

Amikor Csota végre kijutott, a lábai felmondták a szolgálatot. Úgy rogyott össze, mint egy zsinór nélküli marionettbábu. A kimerültségtől ernyedten nem akart mozdulni, és olyan pillantásokat lövellt, mintha azt akarná, hogy ez a hely és ezek az emberek azonnal tűnjenek el. Az emberek lökdösték, rángatták, talpra állították és korbácsolták, míg végül sikerült begyömöszölniük egy hatalmas kocsiba, amit egy tucat ló húzott. Dzsihan épp fel akart ugrani a szekérre, amikor egy kéz megragadta a könyökét.

Garreth kapitány volt az: – Isten veled, fiú! – mondta jó hangosan, hogy mindenki hallja. Majd suttogva hozzátette: – Most menj hát, kis tolvajom! Hozz nekem gyémántokat és rubinokat! És ne feledd, ha ártani próbálsz nekem, levágom a golyóidat!

– Bízz bennem, uram! – motyogta Dzsihan. Alighogy a szavak elhagyták az ajkát, elfújta őket a szél. Dzsihan felmászott a kocsira.

Az utcákon, ahol elhaladtak, az emberek riadt és ujjongó pillantásokkal kísérték őket. A nők közelebb húzták magukhoz a csecsemőjüket; a koldusok elrejtették a kéregetőtálkáikat; az öregemberek megragadták a sétapálcájukat, hogy azzal védjék magukat. A keresztények keresztet vetettek, a muszlimok valamelyik szúrát recitálták, hogy elűzzék a Sátánt; a zsidók imádkoztak, az európaiak félig ámulva, félig tisztelettel nézték őket. Egy hatalmas, izmos kazak elsápadt, mintha kísértetet látott volna. Volt valami nagyon ártatlan és gyermeki a férfi rémületében, hogy Dzsihan nem bírta megállni, és kuncogni kezdett. Csak a gyerekek, egyedül ők bámulták csillogó szemmel a fehér elefántot.

Dzsihan félig elkendőzött női arcokat pillantott meg a rácsos ablakok mögött, díszes kalitkákat látott a falakon és kupolákat, melyek foglyul ejtették a nap utolsó sugarait – és sok fát: gesztenyét, hársat és birsalmát. Bármerre fordult, sirályokat és macskákat látott mindenhol, ez a két állat szabadon mozgott. Pimasz és szemtelen sirályok köröztek, és lecsaptak, hogy felcsípjék a halászok kosaraiból a csalikat, a sült májat az utcai árusok tálcájáról vagy a párkányokra hűlni kirakott süteményeket. Úgy látszott, senki sem bánta. Ha elhessegették is őket, olyan ímmel-ámmal tették, csak a látszat kedvéért.

Dzsihan megtudta, hogy a huszonnégy kapuval rendelkező város három kisebb városból jött létre: Isztambulból, Galatából és Szkutariból. Megfigyelte, hogy az emberek különböző színekbe öltöztek, de el sem tudta képzelni, milyen szabály szerint. Látott vízhordókat kecses kínai csészékkel, és házalókat, akik mindent árultak, a pézsmától a makréláig. Itt-ott apró fabódékat látott, ahol agyagcsészékben italt árusítottak. – Sörbet – mondta a hivatalnok ajkával cuppantva, de Dzsihannak fogalma sem volt róla, hogy milyen íze van. Ahogy haladtak, a palota embere információkkal látta el: Ez a fickó itt zsidó, amaz örmény. Az a mogorva, komor alak ott egy dervis, az meg mögötte egy dragomán, vagyis tolmács. Ez a férfi zöld öltözékben imám, mivel csak ők viselhetik a próféta kedvenc színét. Látod azt a péket a sarkon? Ő görög. Ők csinálják a legjobb kenyeret, de hitetlenek. Ne egyél belőle, mert minden cipóra keresztet rajzolnak! Egy harapás, és egy leszel közülük. Ez a boltos zsidó. Csirkéket árul, de nem vághatja le őket, egy rabbit fizet azért, hogy megtegye helyette. Az a figura a báránybőrrel a vállán és karikával a fülében egy torlak – néhányak szerint szent ember, de ha engem kérdezel, csak egy lusta disznó. Nézd ott, a janicsárokat! Nekik nem lehet szakálluk, csak bajszuk.

A muszlimok turbánt hordanak, a zsidók vörös, a keresztények fekete kalpagot. Arabok, kurdok, nesztoriánusok, cserkeszek, kazakok, tatárok, albánok, bolgárok, görögök, abházok, pomakok… ez a sok nép mind a saját útját járja, de árnyékaik találkoznak és összekeverednek.

– Mindegyiknek megvan a maga helye – mondta a hivatalnok. – Hetvenkét és fél népcsoport él itt. Ameddig mindegyik ismeri a határait, addig békében élünk.

– Kik a fél? – kérdezte Dzsihan.

– Ó, hát a cigányok. Senki sem bízik bennük. Tilos lóra ülniük, csak szamáron járhatnak. Nem volna szabad szaporodniuk, de valahogy sokasodnak, nincs bennük semmi szégyen. Óvakodj ezeknek a büdös pogányoknak az egész átkozott bandájától!

Dzsihan bólintott, és megfogadta, hogy ennek tisztázására azonnal keres valakit, aki úgy néz ki, mint egy cigány. A házak fokozatosan ritkábbá váltak, a fák magasabbra nőttek, és a zsivaj lecsöndesedett.

– Rendbe kell hoznom az elefántot, mielőtt megmutatjuk a szultánnak –mondta Dzsihan buzgón. – Az indiai sah ajándékának szépnek kell lennie.

A férfi felvonta a szemöldökét. – Hát nem tudod? A padisahod elment.

– Hogy érted, efendi?

– Al-szultan al-Azam Hümájun… Amíg azon a hajón utaztál, elvesztette a trónját. Csak egy felesége és pár szolga maradt utána, így hallottuk. Ő többé már nem uralkodó.

Dzsihan lebiggyesztette az ajkát. Mi fog most történni az elefánttal, amikor a sah, aki küldte, többé már nem sah? Nem volt kétsége afelől, hogy ha Szulejmán szultán visszaküldi hajóval az állatot, az meghal a fedélzeten. Zavartan ezt mondta: – Csota nem fog túlélni még egy utazást.

– Ne aggódj! Nem fogják visszaküldeni – mondta a hivatalnok. A szerájban van mindenféle állat, de még sosem volt fehér elefántunk.

– Gondolja, hogy szeretik majd?

– A szultánt nem fogja érdekelni, neki fontosabb dolga van. De a szultána…

A hivatalnok elhallgatott. Aggodalmas kifejezés jelent meg az arcán, ahogy a távolba meredt. Amikor Dzsihan követte a pillantását, meglátta a magasban a dombtetőre épített hatalmas épület körvonalait. Fáklyái ragyogtak a sötétben, kapui olyan zártak voltak, mint a titkokat őrző ajkak.

– Ez a palota? – suttogta Dzsihan.

– Igen – mondta a férfi büszkén, mintha a palota az apjáé lett volna. –Te most Kelet és Nyugat Urának a lakhelyén vagy.

Dzsihan arca felderült a reménytől. E fedél alatt bizonyára minden szoba dugig van selyemmel és brokáttal, gondolta. Minden terem örömteli kacagástól visszhangzik. A szultána gyémántjai pedig bizonyára olyan hatalmasak, hogy külön nevük van, ékesebb, mint egy háremhölgynek.

Az őrök szigorú tekintetétől kísérve elérték a Birodalmi kaput. Az őrök nem mutattak különösebb érdeklődést Csota iránt, mintha mindennap láttak volna fehér elefántot. Amikor a társaság megérkezett a Középső kapuhoz, melynek mindkét oldalán kúp alakú tornyok és égő fáklyák voltak, leszálltak a kocsiról. A szél épp ekkor fordult meg, orrfacsaró bűzt hozva magával. Dzsihan ösztönösen felnézett a háttérben lévő árnyékok felé. Megdermedt, amikor meglátta a három lándzsát, az egy rövidet és két hosszút. Mindegyik végén egy-egy levágott fej rohadt csendesen; felpüffedt, belilult fejek, szájuk szénával betömve.

– Árulók – suttogta a hivatalnok.

– De mi volt a bűnük? – kérdezte Dzsihan elfúló hangon.

– Valószínűleg árulás vagy, mondjuk, lopás. Ez történik azokkal, akik görbe úton járnak.

Dzsihan kábultan, sápadtan, eltörpülve az előtte lévő karók mellett, némán átvánszorgott a tömör kapun. Bár sürgető vágy fogta el, hogy meneküljön, képtelen volt rávenni magát, hogy elhagyja az elefántot. Mint egy elítélt, aki az akasztófa felé menetel, megadva magát egy végzetnek, amit sem elkerülni, sem elfogadni nem tud, követte a hivatalnokot, és beléptek Szulejmán szultán palotájába.

A fiú ezen az éjszakán, akárcsak az ezt követőkön, nem látott mást, csak tömör falakat, óriás, vasszegecsekkel ellátott ajtókat, egy udvart, amely olyan hatalmas, hogy elnyelné az egész világot, és még több falat. Úgy tűnt neki, hogy az ember leélheti úgy az életét a palotában, hogy jó részét nem is látja.

Egy agyagpadlós, zsúptetős istállóba vitték őket – ez volt Csota új otthona. Az istállóban egy mogorva, izmos, meghatározhatatlan korú fickó várt rájuk. Varázsujjai voltak, melyek meggyógyították az állatokat, de használhatatlannak bizonyultak az emberi betegségekkel szemben. A férfit Szibériai Tarasnak hívták. Bár a lovakat nem látták, hallották a topogásukat és a nyerítésüket, mert a lovak idegesek lettek a jelenlétüktől. A lovak ugyanis, ahogy Taras mondta, időtlen idők óta nem szeretik az elefántokat. Ez valami beteges fóbia lehet, tette hozzá, hiszen sosem hallott még olyat, hogy egy elefánt ráfeküdt volna egy lóra.

Taras megvizsgálta Csota száját, szemét, ormányát, ürülékét. Állát dörzsölve rosszallóan Dzsihanra nézett, titokban őt vádolta az állat állapotáért. A fiú elszégyellte magát. Ugyanazon a hajón utaztak, de míg Csota az összeomlás határán volt, ő egészséges, ép volt, mint a félhold az égen.

A gyógyító ügyesen, óvatosan valami őrjítően büdös kenőcsöt kent Csota duzzanatára. Bekötötte Csota ormányát egy zsákvászonnal, amely tele volt őrölt levelekkel és illatos gyantával, amit – ahogy Dzsihan később megtudta – mirhának hívnak. Mivel a fiú nem tudta, hogyan segítsen, hozott egy vödör friss vizet, és egy rakás cserje, alma, káposzta és széna mellé rakta. Ez volt a díszvacsora a hajón fogyasztott szörnyűségek után. De Csota még csak rájuk sem nézett.

A fiú szívét féltékenység gyötörte. Két vágy között őrlődött; teljes szívéből azt kívánta, hogy ez a férfi gyógyítsa meg az elefántot, ugyanakkor rettegett attól, hogy ha az állat egyszer újra talpra áll, jobban fogja szeretni a gyógyítót, mint őt. Igaz ugyan, hogy Csota Szulejmán szultán ajándéka, de mélyen legbelül Dzsihan a sajátjának tekintette.

Ilyen ellentmondásos gondolatok nehezedtek rá, miközben kikísérték. Ott egy másik férfi üdvözölte Dzsihant széles mosollyal. Egy Szangram nevű indiai, aki nagyon örült, hogy találkozhat valakivel, aki beszéli az anyanyelvét. Úgy közelített a fiú felé, ahogy egy macska araszol a tűzhely felé, amikor melegedni vágyik.

– Khus Amded, jeh ab aapka rahaais gah hai. [13]

Dzsihan bambán nézett rá.

– Mi a baj? Nem érted, amit mondok? – kérdezte Szangram, ezúttal törökül.

– Nem ugyanazt a nyelvet beszéljük – válaszolta gyorsan Dzsihan. Ezután arról a faluról mesélt a férfinak, ahonnan származott, amely olyan magasan feküdt a hegyekben, hogy az emberek a felhők felett aludtak, a föld és az égbolt között. Mesélt a nővéreiről és megboldogult édesanyjáról. Hangja kissé remegett.

Szangram zavartan nézett rá és sóhajtott, mintha valami súlyosat készülne mondani. Bármi futott is át azonban akkor az agyán, újra elmosolyodott. – Rendben, hadd vigyelek el a barakkba. Ismerd meg a többieket is.

Egy ösvényen haladtak lefelé, amely a kerti pavilonok mellett kígyózott egy kis tó irányában, melyben mindenféle hal fickándozott, s közben Szangram az oszmánokról mesélt. A fiú egy csomó kérdést tett fel a szerájbeli életről, de minden alkalommal csak egy rövid sóhajt kapott válasz helyett. Mégis megtudott pár dolgot. Bár még nem látta és hallotta őket, megtudta, hogy élnek ott oroszlánok, párducok, leopárdok, majmok, zsiráfok, hiénák, dámvadak, rókák, hermelinek, hiúzok, cibetmacskák, kutyák és vadmacskák, mindből nagy számban. Jobbra tőlük, az akácfák alatt sorakoztak a vadállatok ketrecei. Szangram és társai feladata volt etetni és őrizni az állatokat éjjel-nappal. Nemrégiben érkezett egy orrszarvú Abesszíniából, de nem élte túl az utazást. Ha nem volt szükség a vadállatokra, gondozóikkal együtt a város más állatkertjeibe küldték őket. A legnagyobb állatok az egykori Porphürogennétosz-palotában éltek. A császári rezidencia, amely valaha a bizánci főnemességnek és a Bíborban-születetteknek szolgált lakhelyül, most a szultán állatainak adott otthont. Más állatokat egy régi templomban tartottak az Haghia Sophia közelében. Valószínűleg Csotát is odaküldték volna, de mivel még borjú volt és kivételesen fehér, úgy döntöttek, hogy egyelőre a szerájban maradhat.

A gondozók egy része a birodalom területéről származott, a többiek olyan szigetekről, melyeket a térképen sem jelöltek. Akik a madarakért és a baromfikért feleltek, más helyen laktak, a madárháztól délre. Hajnaltól naplementéig gazellák, pávák, őzek és struccok kószáltak be a pavilonokba és ki a pavilonokból. A szultán állatkertje önálló világ volt. Bár tele volt vadállatokkal, összességében nem volt vadabb, mint kint a város.

A Topkapi Szeráj állatait két csoportba oszthatjuk: ragadozó fenevadak és díszállatok. Az előbbiek erőszakos, kegyetlen természetük miatt kerültek ide, az utóbbiak a kedvességük okán. És ahogy a leopárd nem keveredik a csalogánnyal, ugyanúgy a gondozóik sem érintkeztek egymással. A vadállatok gondozói külön kasztot alkottak. Az e falak között élő több száz szolga közül nem ők voltak a legjobban fizetettek vagy a legjóllakottabbak, de ők örvendtek a legnagyobb tiszteletnek.

Dzsihan lakhelye egy fából és téglából épített fészer volt, amelyen kilenc férfi osztozott. Egy nagydarab, vörös hajú, vörös bajszú fickó, aki az oroszlánokra ügyelt, és Olevnek hívták; egy kancsal egyiptomi zsiráfidomár, a beceneve Dara; egy afrikai krokodilgondozó, akinek tele volt az egész teste hegekkel, és aki a Kato névre hallgatott; a kínai ikrek, akik a majmokat gondozták, és akik – ahogy hamarosan Dzsihan számára is világossá vált – hasisfüggők voltak; egy Mirka néven ismert medveidomár, aki széles vállával és vaskos lábával maga is medvére hasonlított; a két cserkesz lovász, akik a telivér lovakra vigyáztak; és a gyógyító, akivel Dzsihan korábban találkozott, Szibériai Taras. Feszült csendben fogadták. Meglepte őket a fiatalsága. Pillantásokat váltottak, mintha megértettek volna valamit, amit ő nem tudott megragadni.

Szangram hozott neki egy csésze szütlacs-ot [14]. – Egyél, az otthon íze – mondta, és hozzátette cinkosan suttogva: – Az ételeik nem olyan jók, mint a mieink. Jobb, ha megszokod.

Dzsihan befalta a csésze szütlacsot, miközben mindannyian néma kíváncsisággal lesték. Éhsége nem csillapodott, de semmi mással nem kínálták, ő pedig nem kért. Felvette a ruhát, amit adtak neki. Egy széles ujjú, világos inget, egy gyapjúmellényt, egy salvárt, és a lábára puha bőrsarut. Ezután ő és Szangram sétáltak egyet. Az indiai szolga bekapott egy gömbölyű, gyantás anyagot a szájába. Dzsihan nem tudta, hogy fűszerekből és ópiumból készült massza volt. Kis időn belül arca ellágyult, nyelve megeredt. Beszélt Dzsihannak Szulejmán szultán csendrendeletéről, amit nem vettek olyan szigorúan az első és a második udvarban, mint a harmadikban és a negyedikben, de mindenkitől elvárták, hogy csendben legyen. Tilos volt hangosan beszélni, nevetni vagy kiabálni.

– Mi a helyzet az énekléssel? Csota szeret altatókat hallgatni, mielőtt elalszik.

– Éneklés… – ismételte Szangram, mintha olyasvalamit magyarázna, amit ő sem ért teljesen. – Az ének megengedett, de csak halkan.

Amikor elérték a kertfalat, megálltak. Volt ott egy baldachin bozótból és magas erdei fenyőcsalitból, amely úgy nézett ki, mint az őrségben álló katonák.

– Ennél tovább nem mehetünk – mondta Szangram szigorúan.

– Miért?

– Ne kérdezd, miért. Csak fogadj szót az idősebbnek!

Dzsihan gyomra összerándult. Szangramnak is feltűnhetett, hogy kényelmetlenül érzi magát, mert ezt mondta: – Az arcod.

– Mi van vele?

– Kiül az arcodra, ha boldog vagy, de az is meglátszik rajta, ha félsz. –A fejét ingatta. – A nők nem tudják palástolni az érzelmeiket, mert ők gyengék. Szerencsére azonban fátyol mögé rejtőzhetnek. De egy férfinak meg kell tanulnia titkolni az érzelmeit.

– Mit tegyek? – kérdezte Dzsihan.

– Rejtsd el az arcod, pecsételd le a szíved! – válaszolta Szangram. –Különben hamarosan mindkettőből vagdalt húst csinálnak!

✽

Nagyjából egy órával később, első isztambuli éjszakáján Dzsihan egy durva deszkán feküdt feszülten, és hallgatta az éj neszeit. A közelben bagoly huhogott, valahol kutyák ugattak. A barakkban bent sem volt kevésbé zajos, társai horkoltak, lökdösődtek, beszélgettek, szellentettek és álmukban a fogukat csikorgatták. Egyikük, nem tudta, melyikük, olyan nyelven beszélt, amelyet azelőtt még sosem hallott, már ha egyáltalán nyelv volt ez. Gyomra korogva csatlakozott a lármához. Dzsihan gondolatai az ételek körül forogtak, különösen a húsos tészta körül, de ez mindig eszébe juttatta az anyját, így elhessegette ezeket a gondolatokat. Az ablak felé fordult, és egy résen keresztül az eget bámulta. Annyira más volt ez, mint az a kék, amit a hajó fedélzetéről látott nap, mint nap. Azt hitte, soha többet nem lesz képes aludni, de a kimerültség legyőzte.

Felriadt sötét, zavaros álmából. Valaki a nyakába lihegett, és a hátsójához dörzsölte magát. Egy kéz befogta a száját, miközben egy másik kéz a salvárját rángatta. Dzsihan fészkelődött, szabadulni próbált a férfi szorításából, de az erősebb volt, lenyomta, és erősen szorította. A fiú fuldoklott, nem kapott levegőt. A férfi csak akkor vette el a kezét, amikor észrevette, hogy majdnem megfojtotta. Ebben a kis szünetben Dzsihan ahogy csak tudta, belemélyesztette a fogait támadója hüvelykujjába. A férfi felordított fájdalmában. Dzsihan hirtelen arrébb lökte, majd talpra ugrott, megrázta magát. Az ablakon beszűrődő gyér fényben ott állt szemtől szemben a medveidomárral.

– Gyere ide! – sziszegte Mirka.

Mivel halkan beszélt, Dzsihan megértette, Mirka nem akarja, hogy a többiek észrevegyék. Dzsihan így mindenféle csendrendelet ellenére torkaszakadtából üvölteni kezdett, és nem érdekelte, mi történik, ha az őrök meghallják. – Ha még egyszer hozzám mersz érni, az elefántom agyontapos. Megölünk!

Mirka felállt, felhúzta a salvárját. A többi gondozóval, akik felébredtek, mit sem törődve a fekhelyéhez ment, és ezt dünnyögte: – Az elefántod még kölyök.

– Hamar fel fog nőni – ordította Dzsihan.

A fiú észrevette, hogy Olev szeretettel vegyes elismeréssel nézi. Az oroszlánidomító közbelépett. – Mirka, te szodomita, ha még egyszer hozzáérsz az indiaihoz, odaszegezem a golyóidat a falhoz, megértetted?

– A pokolba veletek! – kiabálta Mirka.

A fiú kalapáló szívvel visszamászott az ágyába. Ezúttal az ablaknak háttal fordult, hogy egyik szemét a szobán tarthassa. Megértette, hogy a szerájban ébernek kell lennie akkor is, amikor alszik. Nem maradhat itt sokáig. Bármelyik szobában tarják is a szultán kincseit, gyorsan meg kell találnia, megtöltenie velük a zsákjait, és eltűnnie innen. El kell majd hagynia az elefántot, ismerte fel szomorúan. Csota királyi teremtmény, Dzsihan viszont nem volt az.

Nem tudta, hogy lent az istállóban Csota szintén ébren volt, és az éjszakát hallgatta nyugtalanul. Valahol a sötét éjszaka szívében, mely olyan sűrű volt, hogy elnyelt minden más színt, megérezte egy másik állat szagát. Az egyetlen állatét, mely félelemmel töltötte el – a tigrisét.

Senki sem tudná biztosan megmondani, hány ember lakott a palota falain belül. Szibériai Taras, aki már egy örökkévalóság óta itt élt, azt mondta, hogy annyian, ahány csillag van az égen, ahány szőrszál egy zarándok szakállában, és ahány titkot sodor a lodosz [15]. Mások szerint legalább négyezren. Dzsihan néha azon kapta magát, hogy a gigantikus kapukat bámulja, melyek elválasztják őket a belső udvaroktól, és közben azon tűnődik, hogy miféle emberek laknak a másik oldalon.

Nem csak őt furdalta a kíváncsiság. Minden állatgondozó, akit csak ismert, csendben pletykált a palota különböző lakóiról – a halvakészítők vezetőjéről, a ceremóniamesterről, az előkóstolókról, akik minden ételt megkóstoltak, mielőtt az uralkodó asztalára került. A gondozók égtek a vágytól, hogy többet is megtudjanak róluk, ezért folyton pusmogtak, és élveztek minden pletykát, amely olyan édes volt számukra, mint a szájukban olvadó cukor. Az ágyasok és a háremhölgyek teljesen beindították a fantáziájukat. Mivel őket a szultánon és az eunuchokon kívül egyetlen férfi sem láthatta, a gondozók olyannak képzelhették őket, amilyeneknek csak akarták. Képzeletükben szabadon lefesthették a nők arcát, melyek üresek és ígéretesek voltak, mint a papírtekercsek. Az ember sohasem fecsegett a szultán ágyasairól, még suttogva sem, kivéve Hürrem szultánát, akit úgy tűnik, mindenki utált, és örömmel szidott.

Rengeteg történetet hallottak a háremről, melyek egy része igaz volt, de a legtöbb a képzelet szülötte. A kapuit fekete eunuchok őrizték, akiket olyan brutálisan kasztráltak, hogy csak egy csövecske segítségével tudtak vizelni, amelyet mindig az övükben hordtak. Mivel az iszlám tiltotta a kasztráció minden formáját, a keresztény és zsidó kereskedők rabszolgakereskedőket fogadtak fel, hogy máshol végezzék el ezt a munkát.

A fiúkat Afrika legmélyéről rabolták el, és megfosztották őket a férfiasságuktól. Akik túlélték, azokat megvásárolta a szeráj, és hajóval Isztambulba szállították. Az utazás során is sok meghalt közülük, testüket elnyelte a tenger. Ha szerencsések voltak és ügyesek, megnyílt az út előttük. Mivel mindenki részese volt az ellenük elkövetett bűnnek, senki lelkét sem terhelte igazán, és így az eljárás tovább élt generációkon át. Szangram azt mondta, hogy a fekete eunuchoknak nemcsak a golyóit távolították el, hanem gyakran a szívüket is. Az irgalmat, amit megtagadtak tőlük a múltban, most ők tagadták meg mindenkitől. Ha egy ágyas szökni próbált, ezek az eunuchok voltak az elsők, akik a nyomukba eredtek.

A hárem, mint egy láthatatlan folyó, átmosta a palota életét, titokban, de erőteljesen. Dárüsszaadet-nek, a Boldogság Házának hívták. Azt mondják, minden szobája és terme össze volt kötve a válide, a szultán anyjának hálószobájával. Éveken át ő, és csak ő ellenőrizte, hogy mit evett, mit ivott, mit viselt és tett több száz nő mindennap. Egy csésze kávét nem lehetett főzni, egy dalt nem lehetett elénekelni, és egy ágyas sem kelthette fel a szultán érdeklődését az ő jóváhagyása nélkül. A fő fekete eunuch kémkedett neki. Most azonban a válide halott volt, és minden hatalma, sőt annál is több, a szultána kezébe hullott.

Hürrem volt a neve, de sokan dzsádi-nak, boszorkánynak hívták. Sok csodálója és megannyi ellensége volt. Azt mondják, varázslattal kötötte magához a szultánt. Megmérgezte a meggysörbetjét, átitatta valamivel a párnáját, és teliholdkor csomót kötött a ruháira. A szultán egy háromszáz éves hagyományt megtörve feleségül vette. A lakodalom olyan pazar volt, hogy még most is beszéltek róla a város minden vendéglőjében, bordélyházában és ópiumbarlangjában. Nem mintha a fiú bármit is tudott volna a tavernákról, bordélyokról és az ópiumbarlangokról, de Szangram szerette szétszórni a pletykamorzsákat. Dzsihan arra vonatkozó ismereteinek zöme, hogy mi történik a palotán kívül és belül, tőle származott.

A szultána odavolt a rendkívüli, különleges dolgokért, és gyűjtötte őket. A birodalom legapróbb női törpéje vagy egy titkos rekesszel ellátott zenedoboz; egy lány, akinek a bőre olyan, mint egy gyíknak, vagy egy ékes babaház; mindet ugyanolyan örömmel birtokolta. Mivel rajongott a madarakért, gyakran meglátogatta a madárházat. A kedvence egy zöld hasú, karmazsinvörös szárnyú arapapagáj volt. Egy tucat szót megtanított neki, amit az állat fura fejhangon rikácsolt el Szulejmán szultánnak, amikor az a közelébe jött, és mosolyt csalt az uralkodó arcára. Hürrem szerette etetni a gazellákat és a csikókat, de csak ritkán időzött, ha egyáltalán időzött a vadállatok között. Dzsihan úgy gondolta, jobb, ha tart tőle. Hogy is ne tartott volna egy olyan nőtől, aki olvas az emberek fejében és ellopja a lelküket?

Az első hét a pajitaht-ban, a birodalom székhelyén eseménytelenül telt számukra. Csota lassan felépült, visszanyerte a súlyát és jókedvét. Két nyeregtakarót is kapott: egyet a hétköznapokra, ezt több méter bársonyból varrták, és ezüstcérnával hímezték; és egyet az ünnepségekre, egy súlyos brokátból készített aranytakarót. Dzsihan szerette simogatni a kézimunkát az ujjbegyével. Többé nem panaszkodott a régebbi takarók miatt, amelyeket még Hümájun sah küldött az elefánttal, és amelyektől Garreth kapitány matrózai oly szégyentelenül megfosztották azon az ominózus hajón.

Éjszakánként, ahogy lecsukta a szemét, a mostohaapja arca tűnt fel a homályban. Egyik része arra vágyott, hogy visszatérjen a falujába – és megölje. Ugyanúgy, ahogy ő vette el az anyja életét. A hasát rugdosta, bár tudta, hogyne tudta volna, hogy terhes. Másik része, a bölcsebb énje azt súgta, hogy majd visszatér, de nem azonnal. Kinek ártana azzal, ha néhány drágakövet megtartana magának, miután ellopja őket a szultántól? Garreth kapitány sosem tudná meg. Ő pedig hazamehetne, gazdagon és hatalmasan. Nővérei örülnének neki. A kétségbeesésüket és szomorúságukat, amit azzal okozott, hogy puszta szeszélyből elhagyta őket, elsöpri majd az a felett érzett nagy örömük, hogy újra látják. Dzsihan majd megcsókolja a kezüket, és lábuk elé szórja a kincseket, a gyémántokat, smaragdokat és a jádét.

És egy napon találkozik majd egy fiatal lánnyal, aki szép, mint a telihold. Fogai, mint a gyöngyök, melle, mint a mangó. A lány elsétál mellette, de előbb megjutalmazza Dzsihant egy lopva ejtett, titkos mosollyal. Ő megmenti a lányt valami szörnyű veszélytől (vízbe fulladás vagy egy rablóbanda, vagy egy felbőszült állat, álmának ez a része folyton változott). Amikor megcsókolja, ajkának esőcseppíze lesz, ölelése pedig édesebb, mint a mézes füge. Egymásba szeretnek, a lány dédelgetése átmossa majd Dzsihant, mint az illatos víz. Boldogságuk olyan tökéletes lesz, hogy sok évvel azután is, hogy öregkorukban meghalnak egymás karjaiban, az emberek úgy fognak rájuk emlékezni, mint a legboldogabb párra Isten ege alatt.

Az állatkertben eltöltött első napjai keményebbek lettek volna, ha Olev, az oroszlánidomár nem veszi a szárnyai alá. A férfinak nem akadt vetélytársa bátorság és vakmerőség terén, de fura módon megrészegült a saját bajuszától, amit naponta ötször fésült, viaszozott és illatosított. Rá is, ahogy Dzsihanra is, család várt valahol – egy élet, melyet elveszített, amikor tízéves korában útját rabszolga-kereskedők keresztezték. Vörös haja, robusztus testfelépítése, megfélemlíthetetlensége megpecsételte a sorsát. Miután elragadták a családjától, az oszmán palotába vitték, amit sosem fog többé elhagyni.

A gondozók minden reggel pirkadatkor megmosták az arcukat a márványkútban, amelynek vize olyan hideg volt, hogy kezük nyers vörös lett. Délelőtt búzalevesen és kenyéren osztoztak; esténként rizst faltak, amire birkafaggyút csepegtettek. Amikor besötétedett, fejüket egy durva zsákra hajtották le, melyen egy hordányi tetű rohangált. Mindent elleptek a serkék. És a bolhák. Az állatokról az emberekre szökkentek, az emberekről pedig az állatokra. Amikor csíptek, és ezt gyakran megtették, mérges nyomokat hagytak, amik púppá dagadtak, ha vakarták őket. A gondozók időről időre átvizsgálták az állatokat, a nagyokat és a kicsiket, és bedörzsölték őket összetört kámforral, kardamommal és citromfűvel. Bármilyen alaposan keresték is a bolhákat, egy valahogy mindig megúszta. És egyetlen bolha elég volt mindenhez.

A fő fehér eunuch, akit mindenki csak Szegfű Kamil agaként ismert, hetente kétszer beugrott ellenőrizni őket. Sosem szidott, dorgált. Sosem emelte fel a hangját, mégis ő volt a szeráj egyik legrettegettebb embere. Mogorva tekintete élesebb volt, mint az acél. Bőre olyan halvány volt, hogy látni lehetett alatta az ereket. Szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek, és állítólag az éjszakákat azzal töltötte, hogy fel-alá járkált a termekben, mint egy vadászó bagoly, mivel nem tudott többet aludni. A gondozók tudták, hogy a legkisebb kosz is elég volt ahhoz, hogy kihozza a sodrából, ezért állandóan takarítottak. Kitörölték a vizeletet a tálakból, felszedték az ürüléket, és kiöblítették az etetőket. Dzsihan nem volt biztos benne, hogy az állatok értékelték ezt a felhajtást. Megfosztva a természetes szagoktól – a sajátjuktól és a társaikétól – összezavarodtak a területeiket illetően. Ezt azonban egyik gondozó sem merte elárulni az eunuchnak. Egyébként szépen gondját viselték az állataiknak. Életük attól függött, hogy az állatok jól vannak-e. Ha az állatok jól érezték magukat, akkor ők is; ha azok kiestek a pikszisből, a gondozójuk is.

✽

Április közepén egy nap különös dolog történt. Dzsihan épp a nyerget tette fel Csota hátára, amikor zizegést hallott egy sövénybokor mögül – gyenge és halovány nesz volt, de olyan közeli, hogy felfigyelt rá. Úgy tett, mintha nem vett volna észre semmit, de tovább fülelt. Hamarosan egy hímzett selyempapucs bukkant ki a bokor alól, mint egy kis kígyó, amelyik nem volt tudatában, hogy nyílt terepen van.

Most, hogy Dzsihan megtudta, egy lány rejtőzik ott, azon kezdte törni a fejét, vajon ki lehet az. A gondozók között nem volt nő. Az ágyasok nem juthattak ilyen messzire, és egyedül semmiképpen sem. Mivel nem akarta a lányt megijeszteni, tartotta a távolságot. Úgy gondolta, hogy csak a fehér elefántot akarta közelebbről megnézni. Így folytatta a munkáját, és hagyta, hogy a lány leskelődjön. A lány többször visszajött, mindig lopva, titokban – bár a lába alatt a gallyak reccsenése, ruhája suhogása elárulta. A hónap végére Dzsihan hozzászokott a rejtélyes szimatolóhoz. Ilyen volt az ő elfogadása, és a lány titokzatossága, hogy soha nem beszéltek volna egymással, ha nincs az a darázs.

Aznap reggel Dzsihan épp egy darab földet takarított, ami bele ragadt Csota farkába, amikor sikoly hasított a levegőbe. Egy lány viharzott ki a sövény mögül, haja szerteszét lobogott. Hadonászott a kezével, érthetetlen szavakat kiabált, csapkodott, hessegetett. Berohant az istállóba, és olyan erővel rántotta be az ajtót, hogy az visszapattant és kinyílt.

–       Hess! – Dzsihan megragadott egy nagy levelet, és rácsapott a darázsra, amelyik üldözte a lányt.

A rovar eszeveszetten zümmögött. Néhány őrült kört rajzolt, és úgy kifárasztotta magát, hogy leszállt a legközelebbi rózsabokorra.

– Elment – mondta Dzsihan.

– Kijövök. Hajtsd le a fejed, szolga!

Előjött. Karcsú volt, nádszálvékony. Fintorgott, és kijelentette: – Allah bocsássa meg nekem, amiért ezt mondom, de nem értem, miért teremtett darazsakat!

Odament az elefánthoz, látni akarta közelről. Dzsihan lopva a lányra pillantott, észrevette apró, körömvirágszínű szeplőit az orcáján.

Világoszöld ruhát viselt, amely a napfényben majdnem fehérnek látszott.

Hullámos haja kikandikált lazán megkötött kendője alól.

– Nagytiszteletű apám látta már az állatot? – kérdezte.

Dzsihan nyelt egyet, csak most tudatosult benne, kivel is beszél. Olyan mélyen meghajolt, amennyire csak tudott: – Őfelsége, Mihrimah.

A hercegnő közömbösen bólintott, mintha rangja nem érdekelte volna.

Sötét borostyán színű szeme visszasiklott Csotára.

– Őfelsége szeretné megsimogatni az elefántot?

– Harap?

Dzsihan elmosolyodott: – Biztosíthatom felségedet, hogy Csotában csak kedvesség lakozik.

A lány bizalmatlan tekintettel közeledett a vadállathoz, és megérintette ráncos bőrét. Ekkor Dzsihannak másodszor is lehetősége nyílt rá, hogy megvizsgálja a lányt. Látta hét tejfehér gyöngyből álló értékes nyakláncát, amelyben minden gyöngyszem nagyobb volt, mint egy verébtojás. Tekintete a lány édes kezére kóborolt, amelyet hol kebléhez emelt, hol idegesen összekulcsolt. Ez a mozdulat elárulta. Dzsihan érezte, hogy e színes és ellentmondásos arc ellenére a lánynak ugyanolyan aggodalmas lelke van, mint neki. Máskülönben soha nem merte volna azt mondani, amit ezután mondott: – Az emberek félnek az állatoktól, pedig mi vagyunk kegyetlenek, nem ők. Egy krokodil vagy egy oroszlán… Egyik sem olyan vad, mint mi.

– Milyen nevetséges dolgot mondasz. Ezek vérszomjas vadállatok. Ezért tartjuk őket ketrecben. Felfalnának minket.

– Felség, mióta idejöttem, nem hallottam olyat, hogy egy állat megtámadott volna valakit, hacsak halálra nem éheztették. Ha nem bántjuk őket, ők sem bántanak minket. De az emberek nem ilyenek. Akár éhes, akár nem, az ember hajlamos a gonoszságra. Hol aludnál szívesebben? Egy jóllakott idegen mellett, vagy egy teli hasú oroszlán mellett?

A lány ránézett egy pillanatra. – Különös fiú vagy. Hány éves vagy? – Tizenkettő.

– Én egy évvel idősebb vagyok nálad – mondta. – Én jobban tudom.

Még mindig meghajolva, Dzsihan nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon. A lány nem azt mondta, ami nyilvánvaló volt, jelesül, hogy ő nemesi vér, míg Dzsihan egy senki. Ehelyett arra hivatkozott, hogy idősebb nála, mintha amúgy egyenlők volnának, vagy egy napon azzá válhatnának. Ahogy sarkon fordult, megkérdezte: – Mi a neved?

Dzsihan elpirult. Valahogy furcsának érezte megmondani a nevét, már-már intimnek. – Az elefánt neve Csota, felség. Az enyém Dzsihan. De az anyám…

– Mi van vele?

Ezt még senkinek sem mondta, és nem tudta, most miért mondja, de mondta: – Ő Jácintnak hívott.

Mihrimah nevetett. – Milyen vicces név egy fiúnak! – Mivel észrevette, hogy sértő volt, halkabban hozzátette: – Miért?

– Azt mondják, hogy amikor megszülettem, a szemem különös lila színűvolt. Anyám azt mondta, azért, mert jácintot evett, amikor viselős volt velem.

– Jácint szempár… – mondta a lány álmodozva. – És hol van most azanyukád?

– Már nem e halandó világban, felség.

– Szóval árva vagy – állapította meg a hercegnő.

– Néha én is annak érzem magam.

– De a te felséges szüleid élnek, Isten adjon nekik hosszú életet!

Ekkor egy női hang hallatszott mögülük.

– Már mindenhol kerestelek, felség. Nem szabad idejönnöd egyedül.

Egy zömök nő tűnt fel. Arcszíne pirospozsgás volt, pillantása átható, vékony ajkát rosszallóan lebiggyesztette. Erős és határozott vonalú állkapcsa miatt úgy tűnt, mintha összeszorítaná a fogait. Az elefántot és a hajcsárt egy pillantásra sem méltatta, elvonult mellettük, mintha láthatatlanok lettek volna, és a szultánkisasszonyt leszámítva nem lenne semmi ebben a növény- és állatkertben, amin megpihentethetné a tekintetét, ha csak egy pillanatra is.

Mihrimah huncut örömmel fordult Dzsihanhoz: – A dadám – mondta. – Dadus mindig aggódik miattam.

– Hogyne aggódnék, amikor a drágaságom tele van fénnyel, és a világ meg olyan sötét! – mondta a nő.

Mihrimah nevetett. – A dadám nem szereti az állatokat. Kivéve egyet. Odavan a macskájáért, Kardamomért.

Váltottak egy pillantást, egy összeesküvő, cinkos, megfoghatatlan, átláthatatlan pillantást. Mihrimah hirtelen nyugtalan lett. – Anyám keres?

– Valóban, ő keres. Azt mondtam neki, hogy a hamamban vagy, és veszel egy fürdőt, felség.

– Te vagy a megmentőm – mondta Mihrimah mosolyogva. – Mihez kezdenék nélküled? – felemelte a kezét, mintha képzeletbeli zsebkendőt lobogtatna. – Szia, Csota. Talán újra eljövök és meglátogatlak.

Így a hercegnő elköszönt a fehér elefánttól, de a hajcsárhoz egy szót sem szólt, és sarkában a nevelőnőjével sietősen távozott a kerti ösvényen. Dzsihant otthagyták. Ott állt egy pillanatig, megfeledkezve arról, hol van, és mit csinál. Fejében fel nem tett kérdések kavarogtak, ismeretlen illat az orrlyukában, a mellkasában ismeretlen szorítás.

✽

Dzsihan azt hitte, a lány nem fog eljönni újra, mégis eljött. Mosolyogva hozott az elefántnak mindenféle finomságot, de nem ám körtét és almát, hanem királyi csemegéket. Fügét habos krémmel és ibolyasörbettel, marcipánt rózsalekvárral vagy mézes gesztenyét, amelyből Dzsihan tudomása szerint legalább négy aszperbe került egy okka. Amikor csak elégedetlen volt a szerájjal vagy megrémisztették az ottani dolgok, a lány eljött meglátogatni a fehér állatot. Ámulattal nézte Csotát, mintha csodálkozna rajta, hogy lehet egy ilyen erős, hatalmas állat ennyire kezelhető és tanulékony. Az elefánt volt az állatkert szultánja, bár nem hasonlított Mihrimah apjára.

Látogatásaiban nem volt semmi rendszeresség. Néha hetekig sem tűnt fel, és hagyta Dzsihant azon töprengeni, vajon mit csinál éppen abban a hárem nevű titokládában. Aztán egymást követően majdnem mindennap eljött. A dadája, Heszna hatun mindig ott várt mellette. Mindig zavartnak látszott amiatt, hogy a szultánkisasszony ilyen érdeklődést mutat egy állat iránt. Bár határozottan helytelenítette Mihrimah elefánt iránti vonzalmát, egyidejűleg vigyázott, hogy titokban tartsa.

Így telt el egy egész év. Aztán egy forró nyár. Dzsihan felhalmozta az apróságokat, amiket el tudott lopni: egy ezüst imafüzért (a főkertésztől), egy aranyhímzéses zsebkendőt (egy új eunuchtól), mandulával és pisztáciával teli korsókat (a szultáni éléskamra vezetőjétől), és egy aranygyűrűt (az állatkertbe látogató egyik külföldi követtől). Tudta, hogy ezek csak apróságok, melyek nem elegendők, hogy kielégítsék Garreth kapitányt. Még nem sikerült megtudnia, hol tartják a szultán drágaköveit, és az az igazság, ahogy az idő előrehaladt, és hozzászokott az állatkertbeli élethez, egyre kevesebbszer gondolt rá. Eddig a napig nem is hallott Garreth kapitányról, bár a férfi még mindig felbukkant az álmaiban, fenyegetően előugrott az árnyékból. Dzsihan elképzelni sem tudta, miért nem mutatkozik. Úgy sejtette, hogy elment egy hajóútra, és szerencsétlen véget ért.

A szultánkisasszony és a hajcsár szinte csak és kizárólag Csotáról beszélgettek, aki szépen növekedett, gyarapodott. Így Dzsihan megdöbbent, mikor egy nap Mihrimah váratlanul az indiai életéről kérdezte, és arról, hogy került ide. Másnap a fiú elmesélt egy történetet, amikor a lány újra eljött, és leült az orgonabokor alá. A fiú térdre borult. A lány tanulmányozta őt, a fiú nem mert felnézni; a lány olyan közel volt, hogy a fiú érezte a lány hajának illatát, de nem feledkezhetett meg arról, hogy világok húzódnak közöttük.

A történet, melyet az elefánthajcsár mesélt a szultánkisasszonynak:

India hatalmas és gazdag földjén élt egy Dzsihan nevű szegény fiú.

Otthona, egy kunyhó, kőhajításnyira feküdt attól az úttól, amelyen a katonák masíroztak Hümájun sah palotájához oda és vissza. Öt nővérével, anyjával és mostohaapjával aludt egy fedél alatt, aki egyúttal legidősebb nagybátyja is volt. Dzsihan kíváncsi fiú volt, aki szeretett fabrikálni. Mindenféle anyagot felhasznált: agyagot, fát, követ, trágyát vagy éppen gallyakat. Egyszer épített egy nagy kemencét a hátsó kertben, amely nagyon tetszett az anyjának, mivel ez nem árasztott sötét, szédítő füstöt, mint a többi, amelyben korábban sütött.

Dzsihan még nem volt hatéves, amikor az apja – mivel egyszer neki is volt apja – felszívódott. Valahányszor arról kérdezte az anyját, hogy hol van, anyja mindig ugyanazt a választ adta. – Elvitte a víz! Egy hajó fedélzetén távozott a fények és árnyak városába, messze – ahol él egy másik sah vagy szultán, és minden képzeletet felülmúló kincsek rejlenek.

Egy másik fiú átlátott volna ezen a füllentésen, de Dzsihan nem. Évekbe telt neki, hogy megértse, anyja hazugságai úgy szőtték át az életét, mint a leheletfinom pókhálók, melyek olyan áttetszőek, mintha nem is léteznének. A fiú még akkor sem fogadta el, hogy apja nem fog hazajönni, amikor anyja hozzáment a nagybátyjához – egy olyan férfihoz, aki lefitymálta őt, aki mindig gúnyosan mosolygott rajta. Kétségbeesett dühvel nézett a nagybátyjára, aki az apja székén ült, az apja ágyában aludt, apja bételleveleit rágcsálta, de aki egy kedves szót ki nem ejtett volna a száján. A férfi semmivel sem volt elégedett, amit Dzsihan anyja csinált. A tűz, amit gyújtott, nem volt elég meleg, a tej, amihez hozzáért, megalvadt, a puri-nak [16] , amit sütött, földíze volt, és a teste, amit mindennap odaadott neki, semmire sem volt jó, mivel még mindig nem ajándékozta meg a férfit utóddal.

Amikor mostohaapja épp nem zúgolódott vagy szitkozódott, harci elefántokat nevelt. Arra tanította ezeket a békés állatokat, hogyan kell támadni és ölni. Dzsihan nővérei segítettek neki, de Dzsihan soha. Annyira gyűlölte a mostohaapját, hogy elkerülte a férfit és a vadállatait is. Egy kivétel volt – Pakize.

Terhessége ezredik napjában járt, de Pakize még mindig nem ellett meg.

Három ősz, három tél múlt el, és újra kitavaszodott. Az amaltaszfa [17lent az úton aranyvirágot bontott; a lejtőket vadvirágok lepték el; a kígyók felébredtek legmélyebb álmukból; de a kiselefánt még mindig nem született meg. Pakize annyira meghízott, hogy alig tudott mozogni. Mindennap hajnaltól alkonyatig búslakodott, szemhéja nehezebb volt, mint a szíve.

Dzsihan minden reggel friss vizet vitt Pakizének, és egy kosárnyi takarmányt. Kezét az állat ráncos bőrén nyugtatva azt duruzsolta neki: – Talán ez lesz a nagy nap!

Pakize lassan, vonakodva felemelte a fejét, jelezvén, hogy hallotta a fiút, és kimerültsége ellenére osztja a reményeit. Aztán a nap végig araszolta az útját az égen, és karmazsin csíkokkal festette be a látóhatárt. Eltelt még egy nap. Alig néhány hét volt már csak hátra a nedves évszak, a fülledt levegő és a kibírhatatlan páratartalom beköszöntése előtt. Dzsihan titokban gyanította, hogy történt valami a borjúval a méhben. Még azt is el tudta képzelni, hogy Pakize hasa csak felfúvódott, és feldagadt húsa mögött nem volt más, csak üresség. Csakhogy amikor az állat hatalmas, szinte a földig lelógó, megereszkedett hasára illesztette a fülét, szívverést hallott, félénket, de határozottat. A kicsi ott volt, de egy mindenki számára homályos ok miatt húzta az időt, várt, rejtőzködött.

Közben Pakize a legkülönösebb dolgokat kívánta meg. Nagy étvággyal lefetyelt sáros pocsolyákat, szájával cuppogott a száraz agyag látványára, és tehéntrágya téglákat falt fel. Amikor csak alkalmat talált rá, a bemeszelt fal rétegeit nyaldosta, s ezzel okot szolgáltatott Dzsihan mostohaapjának, hogy megostorozza.

Pakize családja mindennap beugrott, hogy megnézzék, mi újság. Maguk mögött hagyva az erdőt libasorban baktattak, szemüket a poros ösvényre szegezték, lépteik olyan ritmusra dübörögtek, melyet csak ők hallottak. Amikor odaértek, a hímek elnémultak, míg a nőstények közelebb húzódtak, és ősi nyelvükön hívogatták Pakizét, aki az udvarban hegyezte a fülét. Időnként válaszolt nekik. Azzal a kevés erővel, ami maradt neki, azt mondta, hogy ne aggódjanak érte. Leginkább csak állt ott – a félelemtől zsibbadtan vagy elcsendesedve a szerelemtől, Dzsihan ezt nem tudta megmondani.

Az emberek messze földről a csodájára jártak. Hinduk és muszlimok, szikhek és keresztények másztak fel a kunyhójukig, hogy láthassák. Virágfüzéreket hoztak, gyertyákat gyújtottak, tömjént égettek, és dalokat énekeltek. Az elefántborjú bizonyára áldott, mondták, köldökzsinórja megakadt egy láthatatlan világban. Rongydarabokat kötöttek az indiai fügefához, és remélték, hogy imáikat meghallgatja az ég. A látogatók távozás előtt megérintették Pakizét, és megfogadták, hogy addig nem mossák meg a kezüket, amíg nem teljesült a kívánságuk. A legszemtelenebbek megpróbáltak kitépni egy vagy két szőrszálat Pakize farkából. Dzsihan miattuk őrködött.

Gyakorta megjelent a kapujukban egy-egy gyógyító is, aki vagy segíteni akart, vagy merő kíváncsiságból érkezett. Egyikük volt Szri Zisan, egy sovány, ösztövér férfi lángoló szemöldökkel, akinek szokása volt fákat, sziklákat és nagydarab köveket ölelgetni, hogy érezze bennük az életet. Egy évvel korábban, miközben a naplementét próbálta átölelni, elvesztette az egyensúlyát, és egy szikláról a mélybe zuhant. Negyven napig nyomta az ágyat némán és mozdulatlanul, leszámítva egy idegrángást a szemhéjában, mintha álmában még mindig zuhanna. Felesége már éppen gyászolni kezdte, amikor a negyvenegyedik nap délutánján lábra állt, tántorogva, de máskülönben remekül. Azóta az esze hol megjött, hol elment, mint egy működő mérleghinta. A vélemények megoszlottak. Néhányan úgy hitték, hogy mindez egy magasabb királysághoz vezette őt, ahova semmilyen más bölcs nem jutott el. A többiek viszont azt mondták, hogy soha többé nem bízhatnak a szentben, mivel megbolondult.

Bármelyik volt igaz, most eljött. Fülét Pakize hasára tapasztotta, és lehunyta a szemét. Lassú, érdes hangon beszélt, amely úgy hangzott, mintha annak a szakadéknak az aljáról jönne, ahova beleesett, és azt mondta: – A kicsi most figyel.

Dzsihan visszatartotta a lélegzetét, csodálattal nézte, és beleborzongott:

– Úgy érted, hogy hall minket?

– Persze. Ha kiabálsz és káromkodsz, soha sem fog kijönni.

Dzsihan összerezzent, ahogy eszébe jutott, milyen sokszor szitkozódott és átkozódott a házban. Biztos, hogy nagybátyjához hasonló állatiassága rémisztette meg a kiselefántot ennyire.

A gyógyító meglóbálta a bütykös ujját: – Figyelj rám, fiú! Ez nem egy közönséges borjú.

– Hogy érted ezt?

– Ez az elefánt túl… érzékeny. Nem akar megszületni. Nyugtasd meg! Mondd meg neki, hogy minden rendben lesz; hogy ez a világ nem is olyan rossz hely. Villámgyorsan ki fog bújni. Szeresd, és soha sem fog elhagyni! – Aztán a gyógyító rákacsintott Dzsihanra, mintha egy nagyon fontos titkot osztott volna meg vele.

Aznap délután, ahogy a besötétedő eget nézte, Dzsihan azon törte a fejét, hogyan tudná meggyőzni a kiselefántot arról, hogy ez a világ érdemes rá, hogy megszülessen. Tudta, hogy az elefántok dübörögve, bömbölve, üvöltve mindig is kommunikáltak egymással. Még ha így van is, ez a feladat meghaladta a képességét. Nemcsak azért, mert nem beszélte a nyelvüket, inkább mert nem tudott mit mondani. Hiszen mit tudott ő az e falakon kívüli életről?

A távolban villámlott. Dzsihan a mennydörgést várta, ami végül elmaradt. Miközben várta, hogy történjen valami, egy ötlet futott át az agyán. Nem tudott túl sokat a világról, ez igaz, de tudta, milyen érzés félni valamitől. Kis totyogós korában, ha megijedt, az anyja haja alatt rejtőzött el, amely akkoriban még olyan hosszú volt, hogy anyja térdéig ért.

Dzsihan beszaladt a házba, ahol anyja épp a férjét csutakolta egy fadézsában, a hátát dörzsölte. Nagybátyja utált fürdeni, és soha nem fürdött volna, ha nincsenek bolhái. Minden alkalommal úgy bukkant fel a vízből, hogy a bőre ugyan megtisztult, de a jelleme nem. Most behunyt szemmel feküdt a kádban, miközben a kámforolaj csodát tett. Dzsihan intett az anyjának, kérve, hogy kövesse az udvarra. Aztán intett a nővéreinek – mindegyikük örökölte anyjuk haját, bár nem voltak olyan csinosak –, hogy jöjjenek ki a házból. Olyan hangon, amilyenről nem tudta, hogy képes, arra kérte őket, hogy álljanak Pakize mellé. Kérésére megtették, egymás kezét fogva, komolyan, mintha semmi különös nem lenne a dologban. Közelebb jöttek, ahogy irányította őket, így sűrű, dús hajuk ott gomolygott minden irányban. Háttal a szélnek, fejük előre hajtva, hajuk Pakize hatalmas hasát simogatta. Így együtt takarót alkottak, amely úgy lebegett félig a levegőben, mint valami varázsszőnyeg. Dzsihan hallotta, ahogy a nagybátyja ordibált a házból. Semmi kétség, hogy az anyja is hallotta. Ennek ellenére nem moccantak, egyikük sem. Volt valami csodaszép a levegőben, és ha lett volna rá szava, áldásnak hívja. Ebben a röpke pillanatban a fiú a méhben lévő borjúnak suttogott: – Látod, nem rossz idekint. Most már kijöhetsz.

Ezután nagybátyja elverte az anyját az engedetlenségéért. Amikor Dzsihan megpróbált közbelépni, ő is megkapta a részét az ütlegelésből. Aznap éjjel az istállóban aludt. Reggel hátborzongató mozdulatlanságra ébredt. – Anya! – kiáltotta. Semmi választ nem kapott.

Dzsihan Pakize mellett állt, aki ugyanúgy nézett ki, mint máskor, de ekkor Dzsihan meglátta, hogy a horpasza megrándult egyszer, majd kétszer. Amikor észrevette, hogy az elefánt hátsója felduzzadt, Dzsihan újra hívta az anyját és a nővéreit, bár addigra felfogta, hogy senki sincs a házban. Pakize trombitált egyet, mikor méhe összerándult, és egész testében remegett, ahogy rettenetesen kitágult. Dzsihan már korábban is látott állatokat elleni, lovakat és kecskéket, de elefántot még soha. Emlékeztette magát, hogy ez volt az elefánt hatodik borja, és az állat tudja, mit kell tennie, bár a fejében egy hang, egy bölcsebb hang figyelmeztette, hogy ne bízza a természetre a dolgok folyását, hanem avatkozzon be, és segítsen. Különös módon azonban a hang azt nem mondta, hogy most vagy később segítsen.

Előtűnt egy zsák, nedves és nyálkás, mint egy folyami kavics. Leesett a földre, és valami síkos buggyant ki belőle. A borjú meglepően gyorsan kint volt, befröcskölve vérrel és valami halvány, szinte áttetsző lucskos anyaggal. Egy bikaborjú! Kábult volt és gyenge, olyan kimerültnek látszott, mintha nagyon messziről érkezett volna. Pakize megszaglászta az újszülöttet, és óvatosan megbökdöste az ormánya végével. Megette az üveges színű zsákot. Eközben a borjú feltápászkodott, vakon, mint a denevér. Egész testét hófehér szőrcsomók borították. A mérete és a színe zavarba ejtette Dzsihant. Előtte állt a birodalom legapróbb elefántja. És olyan fehér volt, mint a főtt rizs.

Pakize fia majdcsak feleakkora volt, mint a többi újszülött. Akárcsak a többinek, az ő ormánya is túl rövid volt, ezért neki is a száját kellett volna használnia, hogy megigya élete első tejét, de a többiekkel ellentétben a feje nem érte el az anyja térdét sem. A következő órában Dzsihan figyelte, ahogy az anyaelefánt döfködte a kicsit, először gyengéden, majd hamarosan növekvő türelmetlenséggel nógatva, hogy jöjjön közelebb, de hiába.

A fiú rájött, hogy tennie kell valamit, így elszaladt az istálló végébe, ahol mindenféle hulladékokat tartottak. Az egyik sarokban állt egy durván megmunkált hordó, félig telve a takarmánnyal, amivel télen etették az állatokat. Egy patkány osont el, amikor elmozdította a hordót. A lábát behintette egy réteg ősi por. Kiürítette a hordót, és odagörgette, ahol az anya és a kicsinye álltak. Majd berohant a házba egy lábasért. Végül, amilyen közel csak tudta, odatolta a hordót Pakizéhez, és felmászott rá.

Az elefánt duzzadt csecsének látványa meghökkentette. Az egyiket óvatosan átfogta a hüvelyk- és a mutatóujjával és összepréselte, remélve, hogy ugyanúgy kell megfejni, mint egy kecskét. Egy csepp sem jött. Megpróbálta több ujjával és erősebben. Pakize összerándult, és majdnem lerúgta. Dzsihan mindent elkövetett, hogy ne lélegezzen, majd az elefánt egyik mellbimbójára helyezte a száját és megszívta. Amint az első cseppek elérték a száját, Dzsihan öklendezni kezdett a szag miatt. Nem tudta, hogy tej lehet ilyen undorító is. Második és harmadik kísérlete sem járt több sikerrel, mint az első, és még mielőtt felfogta volna, már kint is volt az udvaron és hányt. Az elefánt teje semmire sem hasonlított, amit korábban ízlelt. Édes és fanyar egyszerre, sűrű és zsíros. A tarkója nedves volt az izzadságtól, szédült. Az orrát befogta egy zsebkendővel, ez segített. Ezután képes volt haladni. Szopott, és a folyadékot beleköpte az edénybe, szívott és köpött. Amikor az edény a harmadáig megtelt, lelépett a hordóról és büszkén vitte az ajándékát a borjúnak.

A délután folyamán ezt a műveletet többször megismételte. A tejet, amit fájdalmasan kinyert, a kicsi minden alkalommal egyetlen boldog szürcsöléssel elfogyasztotta. Egy tucat forduló után a fiú adott magának egy kis szünetet. Amíg pihent, és a fájó állkapcsát dörzsölte, a borjúra nézett, akinek a szája valami olyasmibe rándult, amit leginkább egy pajkos mosolyként lehetne leírni. Dzsihan visszamosolygott és megértette, hogy tejtestvérek lettek.

– Csotának [18] foglak hívni – mondta a fiú. – De nagyra és erősre fogsz nőni.

Az elefántborjú vicces hangot hallatott beleegyezésképpen. Bár később sokan akadtak, akik szívük szerint új nevet adtak volna neki, élete semmilyen színterén, sem akkor, sem később nem hallgatott semmilyen más névre, csak arra, amit Dzsihan adott neki. Csota volt, és Csota is maradt. Három héten belül olyan magasra nőtt, hogy elérte az anyja csecsét. Hamarosan kint körözött az udvaron, kergette a csirkéket, ijesztgette a madarakat, és fejest ugrott a világ felfedezésébe. A csorda minden nősténye szerette és kényeztette, ő pedig csintalankodott. Bátor elefánt volt, nem félt sem a mennydörgéstől, sem az ostortól. Úgy tűnt, csak egyetlen dolog töltötte el félelemmel. Egy hang, amely időnként felhangzott a vadon mélyéből, elárasztva a völgyet, mint egy sötét, duhaj folyó. A tigris hangja.

✽

Amikor Dzsihan befejezte a mesélést, még mindig térdelt, és az utolsó órát egy fűcsomón beszélte végig, mert sem felülni nem mert, sem a lányra nézni. Ha csak egy pillantást is vet rá, látta volna, hogy a lány szája mosolyra húzódik, finom, érzékeny mosolyra, mint a reggeli köd.

– Mondd, mi történt azután? – kérdezte Mihrimah.

Még mielőtt Dzsihan kinyithatta volna a száját, a nevelőnő közbeszólt: – Későre jár, felség. Az anyja bármelyik pillanatban visszatérhet.

Mihrimah sóhajtott: – Rendben, dada. Máris mehetünk.

A szultánkisasszony lesimította hosszú kaftánját, felemelte a lábát, és lendületesen rálépett a kerti ösvényre. Heszna hatun csendben nézte egy pillanatig. Aztán amint Mihrimah hallótávolságon kívül került, azt mondta olyan lágy és gondoskodó hangon, hogy Dzsihan nem érzékelte a feddést egészen addig, míg a nevelőnő el nem ment.

– Jácint szemű. Egy elefánt tejtestvére. Különös fiú vagy, indiai! Vagy ügyes hazudozó. Ha ez így van, és rájövök, hogy becsapod az én kegyes szultánkisasszonyomat, esküszöm, találok rá módot, hogy megbánj minden egyes hazugságot.

Legközelebb, amikor eljöttek meglátogatni az elefántot, a nevelőnő hét lépéssel a lány mögött maradt, és némán hallgatott, mint egy halott. Ami a hercegnőt illeti, Dzsihan úgy gondolta, hogy a késő délutáni visszavonuló napfényben szebb volt, mint valaha. Ujján dió méretű gyémánt ragyogott, színe, mint a galamb vére. Dzsihan arra gondolt, ha megkaparinthatná, egész életében gazdag ember lenne. Csakhogy azt is tudta, hogy sohasem lenne képes lopni tőle. Miután megetette Csotát aszalt szilvával és mézes gesztenyével, a lány leült az orgonabokor alá. Gyenge illat szállt a hajából, virág és vad füvek illata.

– Szeretném hallani, mi történt azután.

Dzsihan érezte, hogy remegés fut át az egész testén, de higgadtan tudta mondani: – Ahogy óhajtod, felség.

A történet, amelyet az elefánthajcsár mesélt a szultánkisasszonynak:

Egy évvel az után, hogy Csota megszületett, Hümájun sah szokatlan látogatót fogadott a pazar palotájában – egy oszmán admirálist, aki egy szörnyű viharban elvesztette fele legénységét és az egész flottáját. Miután a sah végighallgatta megpróbáltatásai történetét, megígérte, hogy biztosít számára egy új karavellát, hogy hazatérhessen.

– Azért keltem útra, hogy harcoljak a pogányok ellen – mondta az oszmán –, de egy viharos szél erre a földre sodort. Most már értem, hogy miért. Allah azt akarta, hogy megtapasztaljam a sah nagylelkűségét és beszámoljak róla a szultánomnak.

Hümájun örült, hogy ezt hallja, és megjutalmazta az admirálist ruhákkal és ékszerekkel. Ezután visszavonult a magánlakrészébe, és itt, a rózsaszirmokkal teli fürdőkádban támadt egy ötlete. Végtelen sok problémája volt, számtalan ellensége, beleértve saját húsát és vérét is. Megboldogult apja adott neki annak idején néhány betarthatatlannak tűnő tanácsot: – Ne árts a fivéreidnek még akkor sem, ha rászolgálnak! Hogy harcolhatna ellenük anélkül, hogy ártana nekik, töprengett Hümájun. És ha nem győzi le őket, hogy tud hatalmon maradni? Ott, anyaszült meztelenül, a gőztől csöpögve töprengett ezen a dilemmán, amikor megakadt a tekintete egy rózsaszirmon. A szirom kecsesen úszott felé, mintha egy láthatatlan kéz irányítaná, és szorosan a mellkasára tapadt.

Hümájunnak, aki születésénél fogva nemes volt, természete pedig hajlott a miszticizmusra, elállt a lélegzete a csodálkozástól. Ez biztosan ómen. A rózsaszirom megmutatta neki a leggyengébb pontját: a szívét. Nem szabad, hogy az érzelmei elgyengítsék. Minél többet foglalkozott ezzel, annál inkább úgy tűnt, hogy a hajótörött kapitány ugyanúgy sodródott hozzá, mint ez a rózsaszirom. Isten azt üzente neki ily módon, hogy viseljen háborút az ellenségeivel szemben, s ha szükséges, támogatást kap majd az oszmánoktól. Boldogan és csöpögve hagyta el a fürdőt.

A két muszlim szultanátus között elvétve volt már kapcsolat – kereskedők, követek, misztikusok, kémek, kézművesek és zarándokok utaztak oda s vissza. És ajándékok. Ez utóbbiak minden méretben érkeztek: selymek, ékszerek, szőnyegek, fűszerek, gyöngyház berakásos szekrények, hangszerek, oroszlánok, gepárdok, kobrák, ágyasok és eunuchok. Az egyik uralkodótól a másikig üzeneteket vittek a bőkezűség jelével, és a válasz, akár pozitív volt, akár nem, hasonlóan hivalkodó volt.

Hümájun, A Béke Adományozója és Isten Földi Árnyéka kíváncsi volt Szulejmánra, A Tenger és Szárazföld Ringatójára és Isten Földi Árnyékára. Azt hallotta kémeitől, hogy a szultán minden éjjel, mielőtt aludni tér, felveszi Salamon pecsétjét, egy pecsétgyűrűt, melyet korai névrokona azért kapott, hogy parancsoljon az állatoknak, az embereknek és a dzsinneknek. Szulejmán ereje nyilvánvaló volt. De vajon mik voltak a gyarlóságok, gyengeségek és félelmek, amik összegyűltek a drága kaftánok alatt, melyeket – úgy hírlett – csak egyetlenegyszer vett fel.

Hümájun Hürremről is hallott már – Szulejmán háremének királynőjéről. Mostanában ezer pár gerlét rendelt Egyiptomból, melyeket postagalambnak képeztek ki, lábukra kis papírokat tekertek. A madarakat tengereken és folyókon át küldték Isztambulba, és amikor útnak indították őket, az ég koromfeketévé változott, és az emberek beszaladtak a mecsetekbe, mert attól féltek, hogy elérkezett az ítélet napja.

Hümájun úgy döntött, hogy valami páratlan ajándékkal nyűgözi le a szultánát. Ajándéka majd megtiszteli a szultánt is, ugyanakkor emlékezteti az uralmán kívül eső területekre, és így a saját határaira. A sah betakarózott a köpenyével és hívatta a pohárnokát, Jauhart, akinek megbízott a bölcsességében.

– Mondd meg nekem, mi lenne a megfelelő ajándék egy olyan embernek, akinek mindene megvan?

Jauhar válaszolt: – Nem selyem vagy drágakövek. Sem arany vagy ezüst. Szerintem egy állat. Mert az állatoknak személyiségük van, és mind különböznek.

– Melyik állat mutatná meg neki leginkább birodalmunk nagyságát?

– Egy elefánt, nagyságos uram. A Föld legnagyobb állata.

Hümájun sah elgondolkodott: – Mi van, ha érzékeltetni akarnám, hogy a birodalomnak, amely olyan nagyszerű, hogy ilyen elefántja van, szüksége van az ő segítségére?

– Ebben az esetben Uram, küldjünk neki egy elefántborjút. Ezúton közölnénk, hogy még nem tudunk harcolni. Szükségünk van egy segítő kézre. De meg fogunk nőni, és harcolni fogunk, és amikor harcolunk, győzni fogunk, ha Isten is úgy akarja.

✽

Aznap reggel, amikor Jauhar egy regiment katonával megérkezett, Dzsihan Csotát etette, aki már majdnem nyolc kantart [19] nyomott, és még mindig fehér színű volt.

Dzsihan nagybátyja örült, hogy ilyen előkelő vendég érkezett az udvarába. Meghajolt, és megköszörülte a torkát: – Nemes sahunk nemes szolgája, miben lehetek a segítségedre?

– Úgy hallottam, van egy fehér elefántod – mondta Jauhar. – Nekünk kell adnod. A sahunk el akarja küldeni az oszmánoknak.

– Persze, nagy megtiszteltetés ez nekünk.

– Ugye nem adod oda Csotát? – hallatszott egy hang hátulról. Mindenki Dzsihanra nézett.

Nagybátyja lerántotta a földre. – Bocsásson meg neki, nagytiszteletű mester! Az anyja a múlt hónapban halt meg. Szörnyű betegség végzett vele. Egyik nap még jól volt, a másikon meg meghalt. Áldott állapotban volt. Szerencsétlen ügy. A fiú nem tudja, mit beszél. A bánat elvette az eszét.

– Anya a te kegyetlenséged miatt halt meg. Mindennap megverted! –Dzsihan orra bukott, mivel mostohaapja nyakon vágta, és nem tudta befejezni a mondandóját.

– Ne üsd a fiadat! – szólt rá Jauhar.

– Nem vagyok a fia! – üvöltötte Dzsihan onnan, ahova esett.

Jauhar elmosolyodott: – Bátor fiú vagy, igaz? Gyere közelebb, hadd nézzelek meg!

Nagybátyja villámló tekintetétől kísérten Dzsihan úgy tett, ahogy Jauhar mondta.

– Miért nem akarod elengedni az állatot? – kérdezte Jauhar.

– Csota nem olyan, mint a többi elefánt, ő más. Nem mehet sehová.

– Szereted az állatot, ez jó – mondta Jauhar. – Jó dolga lesz. Úgy fognak bánni vele az oszmán palotában, mint egy herceggel. És a családodat megjutalmazzuk. – A sah pohárnoka intett egy szolgának, aki a ruhájából elővett egy erszényt.

Dzsihan nagybátyjának felragyogott a szeme, amikor meglátta az érméket. Ezt mondta: – Ne törődjön a gyerekkel, uram. Mit tud ő? A borjú a tiétek. Tegyetek vele azt, amit akartok!

✽

Ha már Csota sorsa megpecsételődött, Dzsihan magára vállalta, hogy felkészíti a hosszú utazásra. Gyógynövényekkel etette, amelyek megkönnyítették az emésztést; megmosta, beolajozta és beillatosította a bőrét, lenyírta a párnákat a talpán; levágta a körmét – miközben tudta, hogy nem ő fogja elkísérni Csotát, amikor eljön az idő, hogy útra keljenek külföldre. Erre a feladatra egy öt évvel idősebb hajcsárt jelöltek ki, aki feltehetően tapasztaltabb volt nála. Egy zömök fiatalembert, előreugró állal és közel ülő szemekkel. Gurab volt a neve – ezt a nevet Dzsihan soha sem fogja elfelejteni. Az ember ugyanis nem felejti el az ellensége nevét.

A palotából küldtek egy erős, masszív ketrecet; a sarkait arannyal és ezüsttel forrasztották össze, rácsait virágokkal és bojtokkal díszítették. Dzsihan szeme könnybe lábadt, amikor meglátta, hogy Csotát, aki születése napjától kezdve szabad, jókedvű és vidám volt, láncra akarják verni, és bezárni, mint egy közönséges bűnözőt. Hiába igyekezett megbékélni azzal, hogy egyedül a vízen szállíthatják az állatot, nem tudta elviselni a gondolatot. Szenvedésbe burkolózott, alig evett és ivott. Nővérei aggódtak miatta; csak a nagybátyja nem törődött vele.

Gurab gyakran beugrott, hogy megnézze, hogy mennek a dolgok, és hogy összebarátkozzon a bestiával. Dzsihan árgus szemekkel figyelte, és örült a szíve, amikor az elefánt oda sem bagózott az új hajcsárjára.

– Fogd meg ezt! – kiabálta Gurab, és felemelte a pálcát a kezében.

Csota nem moccant, rá sem hederített.

– Gyere, ragadd meg ezt a botot! – kiabálta Dzsihan egy másik sarokból, és az elefánt engedelmesen felé fordult.

Néha a fiatalok közel álltak az ütésváltáshoz. Ennek ellenére, mivel Csota nem hallgatott senkire, kivéve Dzsihant, hogy megkönnyítsék a dolgokat, megegyeztek, hogy Dzsihan velük fog utazni Goa kikötőjébe. Ott az elefántot majd hajóra rakják, és a hajó elviszi Isztambulba, Dzsihan pedig visszatér Agrába.

Aznap reggel, amikor elindultak, Dzsihant félrehúzta a legidősebb nővére. A lány lassan vett egy nagy lélegzetet, és benn tartotta a tüdejében.

Még nem volt kész, hogy elengedje – sem a lélegzetét, sem a fivérét.

– Elmész – mondta, mintha szükség lett volna rá, hogy ezt kimondja.

– Segítek Csotának, és visszajövök a nagybácsinkkal – mondta Dzsihan, miközben belerakta a zsákjába a kenyeret, amit nővére sütött. – Csak pár nap.

– Az utazás lehet rövid vagy hosszú, ki tudja. Ma reggel azt kérdeztem magamtól, ha anya élne, mit tanácsolna neked. Imádkoztam Istenhez, hogy tudassa velem, mit mondjak neked, de semmi válasz.

Dzsihan lehajtotta a fejét. Ő is szerette volna tudni, mit mondana neki az anyja, ha élne még. Amikor kinézett, látta az elefántot, ragyogott. A parasztok örvénylő színekkel festették be az ormányát, és takaróját aranyérmékkel díszítették. Ahogy Dzsihan az elefántot nézte, önkéntelenül ezek a szavak buggyantak ki a száján:

– Légy kedves az állatokhoz és a gyengékhez, ezt mondaná.

Nővére máskor sötét és szomorú szeme most felragyogott. – Igaz. Azt mondaná, bármit teszel, ne bánts senkit, és ne hagyd, hogy bárki téged bántson! Ne törj össze szíveket, és ne hagyd, hogy a te szívedet összetörjék!

✽

Az ónos égen, Goa kikötője felett keresztülgördültek a felhők, és meghozták nekik a kedvező szelet, amelyre már napok óta vártak. Felhúzták a horgonyokat, felvonták a vitorlákat, és egy pár régi, szakadt térdnadrágot hajítottak a vízbe, hogy megszabaduljanak a balszerencsétől. Gurab kiöltözött: hímzett, elszáradtlevél-színű kabátban feszített. A rongyok mellett, amit Dzsihan viselt, úgy ragyogott, mint egy maharadzsa. Mogorva tekintettel nézett a fiúra, és azt mondta: – Jobb lenne, ha elhúznál. Nincs már rád szükségünk.

– Nem megyek sehova, míg a hajó el nem indult.

– Te haszontalan kölyök! – mondta Gurab.

Dzsihan meglökte. Gurab nem számított rá, és elesett, összepiszkolta a kabátját. Felállt, és azt sziszegte: – Megöllek.

Dzsihan könnyedén kitért az ütés elől, jól értett hozzá, hogyan védje meg magát – nagybátyja „edzéseinek” köszönhetően, aki most oldalról figyelte a verekedést, és jól szórakozott. Gurab, aki magasabb és idősebb volt, tovább idegesíthette volna, de nem tette. Meglátta az őrületet a fiú szemében, ezt a törékeny vadságot. Számára ez az elefánt csak egy volt a többi közül. Dzsihan számára viszont olyan volt, mint senki más – a legjobb barátja, a tejtestvére.

– A franc essen beléd! – mondta Gurab, de már nem verekedett.

Dzsihan még mindig reszketve odament Csotához. Csak amikor mellette volt, érezte, hogy a szomorúság a szívébe markolt. – Isten veled, testvér.

A megbéklyózott elefánt meglengette az ormányát.

– Jó dolgod lesz. A szultán szívesen fogad majd, és a szultána csodálni fog, becsszóra!

Így szólt a fiú, és a könnyeit törölgetve távozott, de nem ment messzire. Ösztönösen elbújt egy fal mögé, hogy leskelődjön. Kisvártatva Gurab visszatért, már letisztogatta a kabátját. Mivel biztos volt benne, hogy megszabadult a riválisától, csúfolódni kezdett: – Hé, te hatalmas bestia! Mostantól csak te és én vagyunk. Ha nem engedelmeskedsz nekem, halálra foglak éheztetni.

Nem kis teljesítmény volt az elefántot felrakni a hajóra. Csota pillantásra sem méltatta a ketrecét. Amikor eljött a pillanat, Gurab megparancsolta az elefántnak, hogy mozduljon, de az elefánt nem vette tudomásul, figyelmen kívül hagyta. Gurab rácsapott a nádpálcájával. Csota nem mozdult. Gurab újra ütött. A rejtekhelyén lapuló Dzsihan éktelen haragra gerjedt. Ha rábízza a tejtestvérét erre az óriásra, az elefánt talán nem éri el élve az oszmán földet.

Mostanra a khalaszik [20] befejezték a rakomány feltöltését a hajóra. Csota és a ketrece az utolsó tételek között volt a kikötőben. Gurab hívására megjelent négy férfi, és köteleket kötöttek Csota felsőteste köré. Mivel az elefántnak ez egyáltalán nem tetszett, trombitált és bömbölt. Bár még nem volt egyéves, igen megerősödött. A négy férfiból tíz lett, öt tolta, öt húzta egyszerre. Amint sikerült az elefántot betenniük a ketrecbe, becsukták a vasajtót és bereteszelték. Csota hátrafordult, lassan, fájdalmas tekintettel a szemében. Csak most értette meg, hogy csapdába csalták. A ketrechez felülről láncokat erősítettek, és felemelték egy állvány segítségével. Csota, immár félig a levegőben, körülnézett. Nem valakire nézett, hanem a buja erdők és ködös völgyek felé, ahol az elefántok szabadon és gondtalanul poroszkáltak.

Ekkor Dzsihannak megakadt valamin a tekintete. Szemben vele egy láda hevert a földön, melynek hiányzott néhány deszkája, így maradt egy nyílás, amelyen keresztül Dzsihan láthatta a láda tartalmát: rongyokba tekert csomagok. Ezeket viszik fel utoljára a hajóra. Az elefántra nézett, majd a ládára. Dzsihan megbizonyosodott róla, hogy senki sem figyel, és bekúszott a félig megtelt ládába. Ajka mosolyra húzódott a gondolatra, hogy a nagybátyja majd mindenhol keresi. Kővé váltan várakozott. Egy örökkévalóság múlva lökést érzett, erős rántást, amelytől összerázkódtak a csontjai a testében. A hordárok vitték, és nem olyan óvatosan, ahogy remélte. Egy lökés és tompa puffanás, beütötte a fejét a gerendába. A fedélzeten volt.

Dzsihan a Ragyogó Nap nevű karrakon találta magát. A hajónak négy árboca volt, egy orrárboc a hajó kerek tatjánál, és éppen fölötte egy nagy előfedélzet.

A főárbocon, ahol néhány napbarnította tengerész ült az árbockosárban, feszültek a keresztvitorlák, melyeket el lehetett távolítani, vagy felvonni a szél szeszélyétől függően. Hetvennyolc matróz utazott a hajón, plusz néhány misszionárius, zarándok, futár, kereskedő és csavargó.

Dzsihan elővigyázatosságból napközben nem merészkedett ki a fedélzetre. Amint a padlódeszkán behatoló napsugarak ereje mérséklődött, kislisszolt, és megkereste az elefántot. Nem sok időbe telt, hogy megtalálja a hajó rakterének másik oldalán, amely rettentően sötét és nyirkos volt. A hajcsárt sehol sem látta. Amikor Csota észrevette a fiút, kedves, csiripelő hangot hallatott. Dzsihan leült mellé, és elmondta neki, hogy meg akar bizonyosodni róla, hogy épségben és biztonságban megérkezik

Isztambulba, és csak ezután tér vissza a nővéreihez.

A következő reggel, mivel a gyomra olyan üres volt, mint a kiszáradt kút, Dzsihan felment a fedélzetre. Egy matróztól, akinek fogalma sem volt arról, hogy kicsoda ő, és nem is különösebben izgatta, sikerült némi vizet és kenyeret kapnia. A visszaúton meglátogatta Csotát. Az állatot megint egyedül találta. Gurabnak nyilvánvalóan nem állt szándékában a raktérben időzni. Dzsihan felbátorodott, és gyakrabban kezdte látogatni Csotát – addig, amíg nyakon nem csípték.

– Hé, te! – kiabálta egy ismerős hang. Dzsihan megfordult, és meglátta Gurabot a bejáratnál, szemöldöke a homloka közepén boltozódott. – Te átkozott! Mit keresel itt?

– És te miért nem vagy itt? Akármikor idejövök, Csota mindig egyedül van.

– Semmi közöd hozzá! Ez a szultán átkozott bestiája, nem a tiéd!

Folytatták az üvöltözést egymással, bár úgy tűnt, egyikük sem akarta, hogy verekedésre kerüljön a sor. A tengerészek odarohantak a zajra, és a kapitányhoz vitték őket – egy barna bőrű, ópiumfüggő fickóhoz, aki odavolt a magas sarkú csizmájáért, amely csattogott, miközben lépkedett.

– Egy elefánt, két hajcsár – mondta a kapitány. – Az egyikőtök felesleges.

– Engem választottak erre a feladatra – mondta Gurab.

– Én törődöm az állattal. Ő nem! – kelt ki magából Dzsihan.

– Csendet! – mondta a kapitány. – Majd én eldöntőm, hogy ki megy, és ki marad.

Soha nem döntötte el. Gurab és Dzsihan nap, mint nap várt bizonytalanságban, kerülve egymást, módot találtak rá, hogy az elefánt közelében maradjanak. Jól bántak velük, azon a sózott húson, kekszeken, kétszersültön és babon éltek, amit kaptak. De Csota, aki boldogtalan volt az étrendje miatt, s mert be volt zárva a hajófenékbe, napról napra fogyott.

A matrózok nagyon babonásak voltak. Bizonyos szavakat nem volt szabad kiejteni, mert balszerencsét hoztak. Például a „süllyedni” vagy „sziklák”, vagy a „katasztrófa”. Az ember akkor sem ejthette ki azt, hogy „vihar”, ha épp a kellős közepén találta magát. Ha valaki szirének énekét hallotta, egy csipet sót kellett a bal válla felett áthintenie, mert az éneket az ördög hívószavának vélték. A legénységnek voltak varázsigéi, melyeket gyakran ismételgettek; füttyentettek, bár éjjel soha; és amikor olyasmit hallottak, ami nem tetszett nekik, köptek egyet, és beleléptek. Bizonyos dolgokra a végzet hírnökeként tekintettek – a felborult vödrökre, az összegabalyodott kötelekre, a kampós körmökre és a terhes nőkre a fedélzeten.

Dzsihan meglepődött, amikor megtudta, hogy a tengerészek szeretik a patkányokat. Mivel közismert, hogy a rágcsálók elhagyják a süllyedő hajót, jelenlétük volt a biztosíték, hogy minden rendben megy. Így amikor egy varjú leszállt az egyik vitorlára, megátkozták és elkergették. Az egyik matróz elmagyarázta a fiúnak, hogy mielőtt felszedték a horgonyt, elment egy varázslóhoz, és vett három kedvező szelet az utazáshoz. Azt mondta, hogy szeretett volna többet is vásárolni, de csak ennyire futotta az ezüstpénzéből.

Csakhogy egy délután eltűntek a patkányok. A tiszta kék ég feketévé változott. Ezután hamarosan megérkezett az, amit sosem szabad hangosan kimondani. Az eső felborogatta a vödröket, a felhőszakadás rohamai arcul csapták őket, a hullámok percről percre magasabbak lettek, és kezdtek a fedélzetre csapni. A viharvitorlákat nem tudták felhúzni. A kormánylapát letört, és elsodorta a szél. – Ez a világvége – gondolta Dzsihan. Jól tudta, hogy az, de csak számára és az elefántnak.

A vihar harmadik napján egy csoport matróz leereszkedett a raktérbe. Csak egy pillantást kellett vetnie zord arcukra, és Dzsihan érezte, hogy megfagy a vér az ereiben.

– Hé, a bestiának el kell tűnnie innen! – mondta az egyik férfi félig zártajkakkal.

– Nem kellett volna felengednünk a fedélzetre – vágott közbe a cimborája. – Fehér elefánt! Rossz ómen. Ez mind az ő műve.

– Azt hiszitek, hogy mi idéztük elő a vihart? Elment az eszetek? – kérdezte Dzsihan, de szavait elnyomta a matrózok zúgolódása. Senki sem figyelt rá. Reményvesztetten Gurabhoz fordult. – Miért nem csinálsz valamit?

– Mit tehetnék? – kérdezte Gurab váll rándítva. – Menj, és beszélj a kapitánnyal!

Dzsihan elrohant. A fedélzeten pokol fogadta. A legénység fel-alá rohangált, özönvíz zúdult fentről és oldalról. A tenger kavarogva, felduzzadva becsapott minden irányból. Dzsihan csuromvizesen és szédülve kapaszkodott a korlátba, hogy ne söpörje el a víz. Végül megtalálta a kapitányt, aki utasításokat kiabált. Megragadta a karját, és könyörgött neki, hogy jöjjön le és csillapítsa le az embereit, mielőtt bántják az elefántot.

– A fiúk idegesek – mondta a kapitány. – Nem akarják, hogy egy fehérelefánt legyen a fedélzeten. Ne okold őket!

– Szóval a vízbe fogsz dobatni minket?

A kapitány szájtátva bámult a fiúra, mintha ez a lehetőség soha eszébe sem jutott volna. – Te maradhatsz – mondta. – Az állat megy.

– Nem hagyhatom, hogy Csota vízbe fulladjon.

– Tud úszni.

– Ebben az időben? – üvöltötte Dzsihan a sírás határán. Új gondolata támadt, egy halvány reménysugár.

– Mit gondolsz, mit szól majd Szulejmán szultán, ha megtudja, mit tettélaz ajándékával?

– Jobb a szultán haragja, mint a tengeré.

– Azt mondja, hogy a fehér elefánt balszerencsét hoz a fedélzeten. De vajon mi fog történni, ha megölik? Az még nagyobb balszerencsét hoz majd!

A kapitány a bajszát rágva a következőket mondta:

– Adok nektek egy hajót. Nem messze van egy sziget. Rendben lesztek.

Leeresztettek egy csónakot. Gurab és Dzsihan tágra nyílt szemmel bámulták.

– Ugorjatok le! – mondta a kapitány.

– Hé, nekem semmi közöm az elefánthoz! – mondta Gurab. – Nem az enyém.

– Nos… – A kapitány Dzsihanhoz fordult. – És te mit mondasz?

A fiú érezte, hogy most nem ő dönt, inkább csak elfogadta a döntést, amit meghoztak vele kapcsolatban. Szó nélkül, rémülten és összezavarodva beszállt a csónakba.

– Olyan ez, mint Salamon próféta története – mondta a kapitány, mielőtt újabb hullám csapott a fedélzetre. – Emlékeztek, amikor két nő állította, hogy ugyanannak a gyereknek az anyja. Az ál anya azt mondta, hogy vágják ketté a gyereket. De az igazi anya nem hagyta, hogy megtegyék. Most már tudjuk, ki az igazi hajcsár, és ki a szélhámos.

Csotát felhozták a fedélzetre. Megvadult a félelemtől, lába csúszott a nedves fedélzeten. Néhány kísérlet után lemondtak róla, hogy berakják a csónakba, és belökték a tengerbe. Fülsértő sikoltással zuhant le. A sötét és dühöngő víz kitátotta a száját és úgy nyelte el, mintha pusztán csak üres kagyló lenne.

✽

Amikor Dzsihan abbahagyta a beszédet, Mihrimah hercegnő rémülten nézett rá, és megkérdezte: – Hogy éltétek túl?

– Egy sziget partjainál dobtak vízbe. Onnan egy másik hajó mentett ki minket – válaszolta. – Behemót volt a neve.

A lány megkönnyebbülten mosolygott. – Jól bántak az elefánttal?

– Nem, felség. Szörnyűek voltak. Útközben megbetegedtek a matrózok. Skorbut, a legrosszabb fajta. Valaki azt mondta, hogy az elefánthús az orvosság rá. Majdnem megölték Csotát. Garreth kapitány mentett meg minket. Neki köszönhetjük az életünket. A többit már tudod. Megérkeztünk Isztambulba, és idehoztak bennünket.

– Sajnálom, hogy véget ért a történeted – sóhajtotta Mirimah. – Ha még ezer napig folytatnád a mesélést, akkor is szüntelenül hallgatnám. Szerettem ábrándozni a hőstetteidről.

Dzsihan szörnyen érezte magát, amikor rádöbbent, micsoda butaság volt befejezni a történetet. Elnyújthatta volna. Mi van, ha a hercegnő most elmegy, és soha többé nem jön vissza? Pánikba esett. Miközben azon törte a fejét, hogy miképp folytathatná a mesét, váratlanul lihegést és köhécselést hallott. Heszna hatun összegörnyedt, arca elvörösödött, szakadozó zihálással lélegzett. Asztmás rohama volt. A hercegnő és az elefánthajcsár belekaroltak két oldalról, odavezették a fához, és segítettek neki leülni. Mihrimah fürgén elővett egy zacskót a selyemövéből, kinyitotta és a dada orrához emelte. Erős illat hatotta át a levegőt. Szóval ez az – gondolta Dzsihan. Az illat, amit időről időre érzett a hercegnőn, a gyógynövényektől származott, melyeket a nevelőnő mindenhova magával vitt. Eközben a dada mélyen belélegzett. Apránként megnyugodott a légzése.

– Menjünk, dada! – mondta Mihrimah. – Nem fáraszthatunk tovább.

– Menjünk, felség! – válaszolta a nő, miközben megigazította a fejkendőjét és felállt.

Mihrimah az elefánthoz fordult és lágy hangon azt mondta: – Viszlát, Csota! Rengeteg szörnyű dolgon mentél keresztül. Legközelebb elhozom neked a szeráj legfinomabb csemegéit.

Egy gyors oldalpillantással hozzátette: – Örülök, hogy nem hagytad magára az elefántot, jácint fiú. Nagyon rendes volt tőled.

– Felség… – kezdte Dzsihan, de nem tudta folytatni.

Ekkor a lány olyat tett, amit maga sem tudott volna soha elképzelni, hogy megtesz, még száz év alatt sem. Megérintette a fiút. Kezét az arcára helyezte, kicsit megnyomva a fiú orcáját, mintha csak egyetlen gödröcskét keresne, amely most zavart pír mögé rejtőzött. – Jó szíved van, elefánthajcsár. Szeretném, ha több délutánt tölthetnénk együtt.

Dzsihan a lány szeretetétől kábultan és összezavarodva nem tudott mozdulni, lélegezni, és képtelen volt egyetlen köszönő szót is kinyögni. Nem volt ideje, hogy boldognak érezze magát vagy új történeteket találjon ki. Megint csak annyit tehetett, hogy nézte, amint a lány távolodik, és találgatta, hogy visszajön-e még valaha.

– Hé, hajcsár, hol a pokolban vagy?

Dzsihan kisétált, hogy megnézze, ki ordibál neki odakintről. A fő fehér eunuch állt ott, csípőre tett kézzel.

– Hol voltál?

– Takarítottam.

– Akkor menj és készülődj! A főmuftinak [21] szüksége van a bestiára.

– Mi… minek?

Szegfű Kamil aga odalépett hozzá és pofon vágta.

– Minek kérdezősködsz? Tedd, amit mondok!

Az állatgondozók segítségével rögzítette a hordozót az állat hátára. Amikor Csota elkészült, az eunuch megvetéssel határos pillantással nézett rájuk. – Menjetek! Szangram majd mutatja nektek az utat. Egy eretnek ügyét tárgyalják!

– Igen, efendi – mondta Dzsihan, bár fogalma sem volt róla, hogy ez mit jelent.

Esős, nyüzsgő péntek reggel volt. Dzsihan és Szangram beültek az elefánt hátán lévő hordozóba, és így vánszorogtak végig a lejtős utcákon. Amit a fő fehér eunuch nem volt hajlandó elárulni, azt Dzsihan ki tudta szedni Szangramból. Az volt a feladatuk, hogy felvegyék a főmuftit és elvigyék egy térre, ahol kikérdez majd egy istentelen nézeteiről hírhedt szúfi prédikátort. Azzal, hogy egy szultáni elefántot rendeltek ki a fő vallási tisztviselő szolgálatára, a szultán megmutatta, hogy támogatja az ulemá-t [22].

A szultán személyesen nem ment el a tárgyalásra – és visszautasította a főmufti meghívását –, ezúton jelezve, hogy nagy ívben el akarja kerülni a teológiai vitákat.

Ahogy elhaladtak egy ősi temető mellett, amely az Aranyszarv-öbölre nézett, az elefánt hirtelen megtorpant. Dzsihan nógatta a pálcájával, de az állat kővé dermedten állt egy hosszú pillanatig.

– Különös dolgot hallottam ezekről az állatokról. Azt mondják, hogy megválasztják, hol akarnak meghalni – mondta Szangram. – Úgy tűnik, ez a példány megtalálta a helyét.

– Miket beszélsz? Hiszen Csota még gyerek – szögezte le Dzsihan, de a szavak, melyeket hallott, megzavarták.

Szangram vállat vont. Hál’ istennek, Csota újra lépegetni kezdett, és a témát olyan gyorsan ejtették, ahogy felmerült.

Még dél előtt megérkeztek a főmufti házához. Egy kertes ház mészkőből faragott galambdúccal, fedett kerti lugassal és a Boszporuszra néző konzolos fülkeablakokkal. Dzsihan érdeklődéssel tanulmányozta a helyet. Észrevette, hogy az ablakok zömmel északra néztek, és néhánynak katedrálüvege volt, amiről azt gondolta, hogy kár, mivel ezek nem ejtik fogságba a kósza fényt. Úgy érezte, ha tudna valahonnan papírt csenni, le tudná rajzolni úgy, amilyennek szerinte lennie kellene.

Eközben megjelent a főmufti. Dzsihan üdvözölte a feleségek és a gyerekek tekintetétől kísérve, akik, mivel korábban még sosem láttak elefántot, a függönyök és az ajtók mögül kukucskáltak. Egy létra és egy tucat szolga segítségével az idős férfi felmászott és helyet foglalt a hordozóban. Dzsihan szokás szerint Csota nyakán ült, Szangram pedig gyalogolt.

– Borult már le innen valaki? – kiáltotta a főmufti, amikor elindultak.

– Cselebi [23], biztosíthatom róla, hogy ilyen még sosem történt.

– Insallah, nem én leszek az első!

Dzsihan meglepetésére az idős embernek egész jól ment az elefántháton lovaglás. Széles utcákon haladtak, elkerülték a sikátorokat, ahol az elefánt nem fért volna el. Ráadásul Dzsihannak az volt az érzése, hogy a főmufti azt akarja, hogy a lehető legtöbben lássák. Az embernek nem mindennap adatik meg a lehetőség, hogy felüljön Szulejmán szultán elefántjára.

Beértek a térre, ahol a tömeg várakozott rájuk. Integetve és kiabálva üdvözölték őket az emberek, bár azt nehéz lett volna megmondani, hogy kit fogadtak szívélyesebben, Csotát vagy a főmuftit. Izgalom volt a levegőben. Egy rendkívüli előadás előérzete. Miután a főmuftit leszállították, levezette a pénteki imát, amit az ulema, valamint több száz városi férfi is végighallgatott. Dzsihan és Szangram az elefánt mellett vártak. Időnként lopva arra a helyre pillantottak, ahol négy erős katona állt őrségben. Közöttük volt egy idegen, aki magában imádkozott, hol térdelt, hol felállt – magas, ruganyos, karcsú alak finom arccal és pár napos borostával.

Szangram azt mondta, hogy Leyli [24] a neve, de mindenki csak Medzsnún sejhnek hívta.

Ő volt a legfiatalabb szúfi tudós és a legifjabb pénteki prédikátor. Olyan halványszürke szeme volt, mint az őszi eső, a szeplői, mint a festékpöttyök, a haja bolyhos és világos. Az igéző ellentétek embere volt; a világ titkait illetően kíváncsi, mint egy gyerek, mégis egy tudós csendes bölcsességével bírt; a vakmerőségig bátor, mégis félénk; teli volt energiával és életerővel, de a melankólia légköre lengte körül. Jól forgatta a szavakat, jártas volt a ma’rifá-ban [25], szertartásai népszerűek voltak, és a birodalom minden szegletéből jöttek hívők és kétkedők, hogy részt vegyenek rajta. Hangja lágy volt és megnyugtató, és ha elragadták az érzelmek, kissé selypített a hévtől. Tanításai meghökkentették, elképesztették, megrémisztették és zavarták az ulemát. Az ellenszenv kölcsönös volt. Nem múlt el nap anélkül, hogy Medzsnún sejh ne kritizálta volna vagy ne tette volna nevetségessé a vallási vezetőket. – Amikor valaki elér egy magasabb tudást – mondta –, nem a haram-mal [26] és a halal-al [27] kell törődnie, inkább a hit lényegével. A szúfikat, akik elérték a megértés egy felsőbb szintjét, nem korlátozzák az ulema rendeletei. Azokat a tömegeknek találták ki, azoknak, akik nem akarnak gondolkodni, és elvárják, hogy mások gondolkodjanak helyettük.

Medzsnún sejh beszélt a szerelemről – az Isten és az emberek szerelméről, a világegyetem teljességéről és a legapróbb részecskéjéről. Azt mondta, hogy az imának a szerelem kinyilatkoztatásának kell lennie, a szerelemről pedig le kell hámozni minden félelmet és elvárást. Az embernek nem kell félnie a pokol fortyogó üstjétől, és nem kell huri-k [28] után vágyakoznia, mivel mind a pokol, mind a mennyország, a szenvedés és az öröm, itt és most vannak. – Meddig fogtok még félni Istentől – kérdezte a követőitől –, amikor e helyett elkezdhetnétek szeretni? – Hallgatósága – kézművesek, parasztok és katonák tarka gyülekezete – megbabonázva figyelte a szónoklatait. Gondolatai tetszettek a szegényeknek, viselkedése, modora a gazdagoknak. Még a nők, még a tudatlan háremhölgyek és a haragtartó eunuchok is nagyra értékelték. Sőt a zsidók és a keresztények is, ráadásul a zoroasztriánusok, akiknek állítólag szintén volt Könyve, bár még senki sem látta.

Véget ért a pénteki ima, a tudósok letelepedtek. Medzsnún sejh megdörzsölte a szemét, mint egy gyerek, aki kitörli belőle az álmosságot, és egyenként szemügyre vette vallatóit.

– Tisztában vagy vele, hogy mivel vádolnak? – kérdezte a főmufti.

– Azzal, amit ti eretnekségnek hívtok – válaszolta. – De a vád megalapozatlan.

– Azt majd meglátjuk. Igaz az, hogy kijelentetted, Isten vagy és mindenki Isten?

– Én azt mondtam, hogy a Teremtő jelen van minden emberben. Akár patkolókovácsról legyen szó, akár pasáról, ugyanazon az éltető elemen osztozunk.

– Hogy lehetséges ez?

– Mert nemcsak Isten hasonmásai vagyunk, hanem bennünk lakozik az ő isteni lényege is.

– Igaz, hogy azt mondtad, nem félsz Istentől?

– Miért félnék attól, akit szeretek? Ti féltek a szeretteitektől?

A tömegben hangos zúgolódás támadt. Valaki azt kiáltotta: – Csendet!

– Szóval elismered, hogy azt állítottad, hasonló vagy Istenhez.

– Ti úgy gondoljátok, hogy Isten hasonlatos hozzátok. Dühös, rideg, bosszúszomjas… Én pedig ahelyett, hogy Istent az emberek legrosszabb tulajdonságaival ruháznám fel, inkább abban hiszek, hogy az emberek bírhatnak Isten legjobb tulajdonságaival.

Az egyik tudós, Ebusszuud efendi [29] engedélyt kért, hogy közbe szóljon. – Tudatában vagy annak, hogy ami az imént elhagyta a szádat, az merő istenkáromlás?

– Az volt? – Medzsnún sejh szünetet tartott, mintha tényleg megfontolná ennek az eshetőségét.

Ebusszuud arcán árnyék suhant át. – Ahelyett, hogy megbánást éreznél, úgy tűnik, hogy csúfot űzöl a bíróságból. Nyilvánvalóan elment az eszed.

– Nem gúnyolódtam. Egyébként sem vagyunk annyira különbözők, ti és én. Bármit gyűlölsz is bennem, az vajon nem lakozik-e benned is?

– Tévedsz! Nem is lehetnénk különbözőbbek – mondta Ebusszuud. – És a te Istened biztos, hogy nem ugyanaz, mint az enyém.

– Ó, de hiszen te követsz el istenkáromlást, amikor az én Istenemről és a te Istenedről úgy beszélsz, mintha egynél több Isten létezne.

A tömegben sutyorogni kezdtek az emberek.

A főmufti köhécselve közbevágott: – Akkor mesélj még az Istenről!

Medzsnún sejh azt válaszolta erre, hogy Isten nem valami király, rádzsa vagy padisah, aki az égi trónján ül, és fentről néz, lejegyezve minden bűnt, hogy megbüntessen, amikor eljön a napja. – Isten nem kereskedő, miért számolna, mérlegelne akkor? Isten nem hivatalnok, miért firkálgatna hát?

Mivel a válasz nem tetszett a bíróságnak, folytatták a vallatást minden oldalról. Mindannyiszor hasonló válaszokat kaptak. Végül ezeket a szavakat hallották a vádlottól: – Ahová ti határvonalat húztok, és azt mondjátok, hogy álljak meg, az nekem csak a kezdet. Amit ti haram-nak hívtok, az nekem csak halal. Azt mondjátok, hogy be kell fognom a számat, de hogy maradhatnék csendben, amikor Isten szól általam?

Alkonyodott; az ég karmazsinvörösbe burkolózott a hegyek fölött. Messze a távolban egy elhaladó hajó lámpása pislákolt haloványan. Sirályok rikoltoztak egy darab rohadt húson marakodva. Az emberek unatkoztak, a korai órák izgalma megkopott. Dolguk volt, amit el kellett végezni, hasuk, amit meg kellett tölteni, és feleségük, akinek a kedvében kellett járni. Végül a közönség szétszéledt. Csak az eretnek támogatói maradtak, odaadásuk lerítt az arcukról.

– Adunk neked egy utolsó esélyt – mondta a főmufti. – Ha elismered, hogy szentségtörő módon beszéltél Istenről, és megesküszöl, hogy soha többet nem mondasz ilyen szemérmetlenségeket, talán megbocsátunk neked. Most mondd meg egyszer s mindenkorra, megbántad?

– Miért bántam volna meg? – kérdezte Medzsnún sejh. Kihúzta magát, és úgy tűnt, döntésre jutott. – Szeretem az Urat, ahogy Ő is szeret engem. Miért éreznék bűntudatot a szeretet miatt? Igen, vannak olyan dolgok, amiket meg kell bánni. Gazdagság. Hatalom. Erőszak. De a szerelem… azt nem kell megbánni.

Dzsihan olyan feszült izgalommal követte az eseményeket, hogy észre sem vette, hogy túl szorosra húzta Csota gyeplőjét. Az elefánt hangot adott kényelmetlenségének, és ez mindenki figyelmét ráirányította.

– Ez a teremtmény… – mondta Medzsnún sejh hasonló csodálattal nézve Csotára – talán nem bizonyság a világegyetem szépségére és sokszínűségére? Nézd, hogy tükröz minden létezést akkor is, ha néhányan talán azt mondják, hogy csak egy vadállat. Amikor meghalunk, a lelkünk egyik testből a másikba költözik. Ezért a halál voltaképpen nem létezik. Nincs menny, amire várjunk, és nincs pokol, amitől rettegjünk. Nem szükséges naponta ötször imádkoznom vagy böjtölnöm egész ramadán alatt. Azoknak, akik elég magasra emelkedtek, vajmi keveset számítanak a közönséges halandók szabályai.

Csend ereszkedett rájuk, ami különös várakozásba nyúlt. Ekkor a főmufti kijelentette: – Halljátok hát, hogy a vádlott kapott egy esélyt, hogy belássa, tévúton jár. Ő maga döntött a sorsáról. Kivégzés vár rá, még mielőtt három alkony eljön. Minden követőjét le fogják tartóztatni. Azokat, akik megbánják a bűneiket, szabadon engedik. A többiek ugyanúgy végzik, mint ő.

Dzsihan lehajtotta a fejét, képtelen volt tovább nézni. Megriadt, amikor hallotta, hogy újra az elefántot említették.

– Ha a főmufti megengedi, lenne egy javaslatom – mondta Ebusszuud efendi. – Ahogy te is tudod, Isztambul lakosai felettébb kedvelik szultánunk fehér elefántját. Miért ne halhatna meg ez az eretnek az állat lába alatt? Senki sem felejtené el.

A főmufti zavartan nézett: – Korábban még sohasem csináltunk ilyet.

– Uraim, India földjén gyakran alkalmazzák ezt a büntetést. Tolvajokat, gyilkosokat, nőket megerőszakolókat sokszor tapostatnak agyon elefántokkal. Hatásos módszernek bizonyult. Hadd tiporja el az elefánt, ez példát statuál majd azok számára, akik hasonló nézeteket vallanak.

A főmufti egy pillanatra gondolkodóba esett, majd ezt mondta: – Miért is ne.

Ekkor az összes fej Dzsihan és Csota felé fordult. A hajcsár kinyitotta a száját, de először képtelen volt beszélni a rátörő pánik miatt. Amikor végre sikerült megszólalnia, hevesen vert a szíve: – Könyörgöm, nagyra becsült tanult férfiak! Csota sohasem csinált ilyesmit. Nem tudná, mit tegyen.

– Hát nem Indiából származol? – kérdezte Ebusszuud efendi gyanakvón. Dzsihan elsápadt: – De igen, onnan, efendi.

Az utolsó szót a főmufti mondta ki. – Akkor tanítsd meg neki! Három napod van rá.

✽

A tárgyalás után három nappal Dzsihan az elefánt hátán ülve nézett le a közönség tengerére és remegett, mint a nyárfalevél. Tekintete ide-oda ugrált köztük és a földön hanyatt fekvő férfi között. Medzsnún sejh keze és lába össze volt kötözve, szeme bekötve. Halkan imádkozott, de ezt elnyelte a tömeg zajongása.

– Rajta, Csota! – kiáltotta Dzsihan, de parancsa erőtlenül hangzott.

Az elefánt nem moccant.

– Mozdulj már, te bestia!

Dzsihan előbb egy nádpálcával nógatta az elefántot, majd egy fabottal. Fenyegetőzött és átkozódott, majd mogyoróval és almával kínálta az állatot. Egyik sem használt. Amikor Csota végre hajlandó volt megmozdulni, ahelyett hogy az elítéltre taposott volna, hátralépett, és várt, füle idegesen rángatózott.

A bírák, látva, hogy a közönség unatkozik, az utolsó pillanatban megváltoztatták az ítéletet. Úgy döntöttek, hogy az eretneket és a követőit a szokásos módon öljék meg.

Végül Medzsnún sejhet és kilenc tanítványát felakasztották, holttestüket a Boszporuszba vetették. Az egyetlen életben maradt tanítványa, aki azért menekült meg, mert a tárgyalás idején éppen utazgatott, az öbölnél várt, ahol a szárazföld kiszögellett a tengerbe. Tudta, hogy a Boszporusz áradáskor elviszi hozzá a testeket. Egyesével összegyűjtötte, elvitte és megmosdatta, majd megcsókolta és eltemette őket. A többi isztambuli muszlim sírral ellentétben az övéknek nem lett fejfája.

Dzsihan attól a pillanattól fogva, hogy megérkezett az állatkertbe, egyre csak azt várta, hogy Szulejmán szultán érdeklődjön az elefánt felől. Csakhogy hetek, hónapok múltak el anélkül, hogy az uralkodó árnyékát látták volna. Vagy a csatatéren volt, vagy éppen útban egy harcmező felé. Azon ritka alkalmakkor, amikor a palotában tartózkodott, elnyelték az államügyek, és ha nem, akkor pedig a hárem szövevényes intrikái. Dzsihan egyre csak várta, hogy eljöjjön a szultán. Helyette azonban egyik délután a szultána jelent meg.

Gyorsan, mint a szél, és halkan, mint a galamb után lopakodó macska, váratlanul kapta el a fiút. Az egyik percben még üres volt a kert, a következőben pedig már ott állt. Kísérete tartózkodón várakozott hét lépéssel mögötte. Hermelinnel díszített skarlátszínű szoknyát viselt, bojtos fejdíszt, amely hangsúlyozta hegyes állát, és egy madártojás méretű smaragdot a középső ujján.

Anyja határozott alakja mögött, mindenkitől és mindentől elkülönülve ott álldogált Mihrimah hercegnő, fejdíszéről fátyolkendők lógtak le. Pirospozsgásan és sugárzón állt ott, a napfény szikrái táncoltak a haján. Szeme fénylett, mint a kavics a patak alján, és felcsillant, amikor elkapta a fiú rajongó pillantását Ajka mosolyra húzódott, látni engedve a metszőfogai közötti rést, amely vidám arcot és huncut megjelenést kölcsönzött neki.

Dzsihan kinyitotta és becsukta a száját, mintha nyelve a tudatától függetlenül beszélni akart volna a lánnyal. Majdnem tett egy lépést

Mihrimah felé, amikor egy eunuch nyakon vágta. – Térdelj le! Hogy merészeled?!

Dzsihan megriadt, és olyan mélyre hajolt hirtelen, hogy a térde nagyot koppant a köveken. A jelenlévőkön kuncogás futott végig, amitől Dzsihan a füle tövéig elvörösödött.

Hürrem a jelenetet figyelmen kívül hagyva elsétált mellette, szoknyái súrolták Dzsihan homlokát. – Ki viseli gondját ennek az állatnak? – kérdezte.

– Én, szultána – felelte Dzsihan.

– Mi az állat neve?

– Csota, felség.

– Mit tud?

Dzsihan olyan bizarrnak találta a kérdést, hogy eltelt egy pillanat, mire válaszolni tudott: – Ő egy… ő egy nemes vad.

Ha képes lett volna rá, szívesen elmondja a szultánának, hogy az elefántoknak nemcsak a termetük hatalmas, hanem a szívük is. A többi állattal ellentétben felfogják a halált, vannak rituáléik, hogy megünnepeljék egy borjú születését vagy meggyászolják egy rokonuk elvesztését. Az oroszlánok vérszomjasak, a tigrisek fejedelmiek, a majmok okosak, a pávák látványosak, de csak az elefánt lehet mindez egyszerre.

Hürrem nem tudott a fiú gondolatairól, és ezt mondta: – Mutass nekünk néhány trükköt!

– Trükköt? – kérdezte Dzsihan, akinek vadul kalapált a szíve. – Nem tudunk semmiféle mutatványt.

Nem láthatta a szultána arckifejezését, mivel nem nézett fel. Ehelyett a lábát nézte, hosszú és formás, selyempapucsokba öltöztetve suhant néhány lépést; odajött, megállt az elefánttal szemben és megparancsolta a háremhölgyeinek, hogy hozzanak egy ágat. Azonnal teljesítették a kérését. Dzsihan attól félt, hogy a szultána meg akarja vele ütni Csotát, de ő meglengette a levegőben, és megkérdezte: – El tudja ezt kapni az elefánt?

Még mielőtt a fiú válaszolhatott volna, a szultána eldobta az ágat az elefánt felé. Egy félkört írt le a levegőben, és Csota hátsó lábához közel landolt. Az állat meglengette az ormányát, mintha egy láthatatlan legyet hessegetne el, de nem moccant, meg sem rándult.

A szultána gúnyosan felnevetett. Ebben a pillanatban Dzsihan az ő szemével látta Csotát – egy hatalmas állat, amely túl sokat eszik, túl sokat iszik, és cserébe nem nyújt semmit.

– Azt mondod, hogy ez a teremtmény semmire sem képes? – kérdezte Hürrem, inkább megállapítva.

– Felség, ez egy harci elefánt. Azok voltak az ősei is. Talán fiatal, de már bizonyította a bátorságát a harcmezőn.

Hürrem a fiú felé fordult, aki nyilvánvalóan nem volt tisztában a palotabeli szokásokkal. – Azt mondod, harcos?

– Igen… felség. Csota harci elefánt. – Ahogy a szavak elhagyták a száját, Dzsihan nyugtalan lett. Már bánta a hazugságát.

A szultána sóhajtott egyet: – Akkor szerencsés vagy. Hamarosan háború lesz! – Hürrem a fő fehér eunuchhoz fordult: – Gondoskodj róla, hogy az állat csatlakozzon bátor katonáinkhoz!

Hürrem elviharzott, a szobalányai és a háremhölgyei követték. Szegfű Kamil aga, miután hűvös pillantást vetett az elefántra és a hajcsárjára, követte őket. De nem mindenki távozott. Két alak hátra maradt, és most a fiút nézték – a hercegnő és a nevelőnő.

– Felingerelted anyámat – mondta Mihrimah. – Senki sem idegesítheti fel az anyámat.

– Nem akartam – motyogta Dzsihan a sírás határán.

– Mondd csak, miért vagy így elkeseredve?

– Az elefánt nem tud harcolni, felség.

– Szóval hazudtál az anyámnak? – kérdezte inkább jót mulatva, mint elborzadva. – Nézz rám, elefánthajcsár!

Amint Dzsihan ránézett, rögtön le is sütötte a szemét szégyenében. Ebben a röpke pillanatban látta a lány szemét – szélesen húzódott el anyjától örökölt ovális arcában –, pajkosan csillogott. Ezt mondta: – Őrültebb vagy, mint gondoltam. Mondd csak, jártál már valaha háborúban?

Dzsihan megrázta a fejét. Egy közeli fáról varjúkárogás hallatszott. Hangos, rikácsoló, figyelmeztető kiáltás.

– Én sem. De többet utaztam, mint fenséges anyám. És többet, mint nemes fivéreim. Nagytiszteletű apám nagyon szeret engem, és megkért, hogy kísérjem el sok országba. Csak ő és én. – Bánatárnyalat jelent meg a hangjában. – De soha többet nem visz már sehova. Azt mondja, már nem vagyok gyerek. Távol kell tartania az idegen tekintetektől. Fivéreim olyan szabadok, mint a vándormadarak. Bárcsak fiúnak születtem volna!

Dzsihan, akit zavarba hozott ez a kijelentés, lehajtva tartotta a fejét, ahogy illik. Úgy tűnt, szolgálatkészsége bosszantotta a lányt. – Nézd meg magad, és nézz meg engem! Fiú vagy, de félsz a harcmezőtől. Én pedig lány vagyok, és majd meghalok, hogy háborúba menjek az apámmal. Bárcsak helyet tudnánk cserélni, legalább egy kis időre!

Ugyanazon az estén Dzsihan összeszedve a bátorságát felkereste a fő fehér eunuchot. Elmagyarázta neki, hogy Csota még túl fiatal, és nem áll készen arra, hogy harcoljon. Hetet-havat összehordott, önmagát ismételve összevissza fecsegett, nem mintha azt gondolta volna, hogy a férfi nem értette, hanem mert ha abbahagyja a beszédet, talán sírva is fakad.

– Mi kell neki ahhoz, hogy készen álljon? Hát nem harci elefánt? – kérdezte a fő fehér eunuch. – Vagy a sah becsapott bennünket?

– De, harci elefánt, csakhogy nem edzették még. Vannak dolgok, amelyektől fél.

– Mint például?

A fiú nyelt egy nagyot: – A tigrisektől. Észrevettem, hogy amikor a tigris üvölt, az elefánt mindig lekucorodik. Nem tudom, miért, de…

– Akkor nincs miért aggódnod! – gúnyolódott Szegfű Kamil aga. – Fekete Bogdániában [30] nincsenek tigrisek.

– Fekete Bogdániában? – visszhangozta Dzsihan.

– Oda tart a seregünk. Most takarodj a szemem elől, és ne gyere vissza hozzám többet ilyen képtelenségekkel!

✽

Olev, az oroszlánidomár sietett a segítségére. Elmagyarázta Dzsihannak, hogy ha egy parancs elhangzott, azt követni kell. Bármennyi idejük maradt is, fel kell készíteniük az elefántot.

Ha az elefánt fél a tigrisektől, meg kell tanítaniuk rá, hogyan győzze le a félelmét. Olev ezzel a céllal isten tudja, honnan, kerített egy tigrisbőrt. Aztán arra kérte Szangramot, hogy hozzon egy bárányt. Egy ártatlan, tiszta, barna szemű állatot. Napközben hagyták legelni, este a lovak istállójában tartották. Közben Olev adott egy bödönt az egyik konyhában dolgozó fiúnak azzal, hogy töltse meg vérrel, amikor legközelebb csirkét vágnak.

A következő reggel, amikor Csota kint volt az udvaron, Olev megkérte ugyanezt a fiút, hogy vegye magára a tigris bőrét. A bőrt a fiú vállára terítették, a végeit megkötötték a nyakánál. Aztán Olev arra kérte, hogy másszon négykézláb, miközben az elefánt körül köröz morogva és vicsorogva.

– Rúgd fel a vályút!

Miközben a fiú úgy tett, ahogy Olev mondta, az elefánt a szeme sarkából figyelte a különös teremtményt. Aznap nem adtak neki sem enni, sem inni. Kihegyezték az agyarát, és láncra verték. A második nap Olev kitömte rongyokkal a tigrisbőrt, és Csota ketrecébe helyezte. Megint nem kapott ételt, nem foglalkoztak vele, csak egy kis vizet adtak neki. Olev nem engedte ki sétálni sem. Az elefánt idegesen és bosszúsan sandított folyton a tigrisbőrre, azt tartotta felelősnek a nyomorúságáért.

A harmadik nap Olev odahozta a bárányt, és befedte a hátát tigrisbőrrel. Szegény állat megpróbálta lerázni magáról, de Olev bekente a bőr teljes belső oldalát ragadós fenyőgyantával. Ilyen állapotban vonszolta be a bárányt Csota istállójába. Egy órával később beengedték az elefántot. Ekkorra Csota már rettenetesen éhes és szomjas volt, a birka pedig szinte beleőrült a félelembe. Olev előhozta a megtöltött bödönt, amit az apród a kellő időben odaszállított. A birkára permetezte a vért – a tigrisbőr és az állat gyapja vörösben ázott. A vér szaga szúrós, gyomorforgató volt. Olev letakarta a bárány fejét egy ronggyal. Az állat megvadult, mivel többé semmit sem látott. Feszültsége megfertőzte Csotát, aki dobogni kezdett a lábával. A birka összezavarodva rohangált fel s alá, végül beleütközött az elefántba. Csota meglóbálta az ormányát, és borzasztó erővel megütötte a birkát. A bárány felbukott, majd összeszedte magát. Olyan szörnyű hangokat hallatott, hogy Dzsihant még hetekig kísértette.

Dzsihan borzongva rájuk csukta az ajtót. Fülét az ajtóra tapasztva várt. Olyan keményen markolta a fogantyút, hogy megfájdultak az ujjai. Hallotta a birka végtelen bégetését – a vérfagyasztó üvöltés mintha a pokol fenekéről jött volna. Apránként minden hang elhalt. Óvatosan kinyitották az ajtót. Bent minden bűzlött a vértől, a vizelettől és az ürüléktől. A repedéseken áthatoló esti napfényben ott hevert a bárány megcsonkítva, és már nem lélegzett.

Éjszaka az állatkertben Dzsihan a többi állatgondozóval ült a tűz körül, amely cédrusfától illatozott. Halkan beszélgettek, vízipipájuk füstje gomolygott a levegőben. A kínai ikrek ópiumkábulatba burkolózva láthatatlan dolgokon kuncogtak.

A hold alacsonyan lebegett Isztambul felett. Az ég végtelenül soklyukú szitára hasonlított, amelyen keresztül a sötétség beszivárgott az alvó városba. Dzsihan lelkében az izgalom helyét a kimerültség vette át. Mit művel ő ebben a kertben a vadállatok között, távol a rokonaitól és a barátaitól? A nővérei mostanára már biztosan férjhez mentek, talán már mindegyiknek született gyermeke is. Szíve megtelt szomorúsággal, ahogy arra gondolt, hogy testvérei egy másik tüzet ülnek körbe, amely olyan messze van, hogy nem tudta őt felmelegíteni. Haza kellett volna mennie. Ehelyett háborúba készült.

A péntek délutáni imát követően a szultán kiadta a parancsot, hogy szólaltassák meg a harci dobot, egy bronzból öntött óriási korongot, melyet minden hadjárat előtt hétszer megkongattak. A hang dübörögve és csengve-bongva visszhangzott a márványtermeken, a rózsakerteken és az állatok ketrecein át, és bezengte a szomszédos gazdag és szegény kerületeket egyaránt.

Az egész város háborúra készülődött Dzsihan szeme láttára. Minden anya fia valamelyik katonai egységhez tartozott. A janicsárok kijöttek a laktanyáikból. A basák felnyergelték a lovaikat. A kézművesek és boltosok fegyvert ragadtak, akárcsak a kertészek, pékek, szakácsok, szabók, szűcsök, foltozóvargák, takácsok, fazekasok, patkolókovácsok, ácsok, állatgondozók, szatócsok, üvegesek, asztalosok, kőfaragók, rézművesek, fafaragók, bádogosok, kötélkészítők, patkányfogók, foltozók, íjkészítők, evezősök, halárusok, baromfikereskedők, sőt még a jövendőmondók is. Minden céh készülődött, ideértve a prostituáltakét is.

Mindenki várta, hogy a szultáni főcsillagász bejelentsen egy kedvező napot a hadjárat elindítására. Mindennek megvolt a megfelelő ideje – ünnepségeknek, esküvőknek, körülmetéléseknek, és a hadviselésnek is. Végül, miután a főasztronómus éjszakákon át leste a csillagokat, meglett az időpont. Húsz napnyugta múlva a csapatok útra kelhettek.

A háború azt jelenti, hogy meg kell találnod az ellenségedet, hacsak nem az ellenség talál rád először. A seregnek meg kellett tennie az Aranyszarvöböl és a Prut folyó közötti távolságot. Az elefántnak és a fiúnak megparancsolták, hogy az első vonalakban meneteljenek. Ez nagyon összezavarta Dzsihant. Nem akart ilyen közel lenni a delibasz-okhoz – az őrült fejekhez. Ezek a furcsa figurák szőrmékbe öltöztek, fejük búbjától a lábujjukig tetoválva voltak, fülük kilyukasztva, a fejük leborotválva. Kiszámíthatatlanok voltak, durvák és barbárok. Gonosz bűnözők is akadtak köztük. Trombitálva, kürtöket fújva, különböző méretű dobokat püfölve és ordítozva – mintha fel akarnák ébreszteni a holtakat – szörnyű lármát csaptak, hogy megfagyjon a vér az ellenség ereiben. És most egy elefántot is raktak ebbe az őrületbe. Dzsihan azon töprengett, hogy kinek mondhatná el nyomasztó gondjait, de ahogy utóbb kiderült, feleslegesen. Aznap reggel, amikor elindultak Fekete Bogdániába, Csota olyan ádáz dühöngésbe kezdett az őrült zaj miatt, hogy majdnem eltaposott egy katonát. Szürkület előtt mindkettőjüket a lovasság melletti hátsó sorokba küldték. Végül újra át kellett helyezni őket, ezúttal a gyalogosok egységei mellé.

Ezután már simán ment minden. Csota ruganyos ügetésbe kezdett. Miután hónapokig rostokolt a palota kertjeibe zárva, most élvezte a szabad levegőt és a kiegyensúlyozott menetelést. Az elefánt nyakából, ahol ült, Dzsihan körülnézett, és elképedve bámulta a végeláthatatlan tengernyi sereget. Látta, hogy a tevék élelmiszert cipelnek, az ökrök ágyúkat és katapultokat vontatnak; látta a zülüflü baltadzsikat [31],       amint hajuk kilógott a sapkájuk alól; könyörgéseket éneklő derviseket; a janicsárok agá-ját [32], aki büszkén ült a csődörén; a szultánt, aki egy arabs paripán lovagolt, és minden oldalról testőrök vették körül – a balkezes íjászok balról, a jobbkezesek jobbra tőle. Előtte egy másik zászlóvivő lovagolt, aki a szultán hét fekete lófarkas zászlaját hordozta.

Több ezren nyomultak előre megragadva lófarkas lobogóikat, felemelve lándzsáikat, handzsárjaikat, csatabárdjaikat, szakállas puskáikat, baltájukat, dárdáikat, kerek pajzsukat, íjaikat és nyilaikat. Dzsihan még sohasem látott ennyi embert együtt. A sereg nem is férfiak hordája volt, inkább óriások gyülekezete. A lábak és a paták kettős dübörgése egyszerre volt hajmeresztő és megnyugtató. Széllel szemben, hegynek felfelé haladtak, úgy szelve át a vidéket, mint kés a húst.

Dzsihan időnként leugrott az elefántról, amikor kedve támadt sétálni egy kicsit. Így találkozott egy gyalogos katonával, aki olyan élénk és vidám volt, mint egy tücsök, vizestömlője keresztben lógott a hátán.

– Amikor megölsz egy ellenséget, az meglátszik a járásodon – mondta a katona. – Minden hitvány féreg haláláért kapsz egy palotát a mennyben.

Mivel Dzsihan nem sokat tudott a Paradicsomról, vagy arról, miért lenne ott szüksége házakra, csendben maradt. A gyalogos katona harcolt a mohácsi csatában. Hitetlenek tömegei haltak meg ott, úgy hullottak a földre, mint a sérült madarak. A föld olyan holttestekkel volt behintve, amelyek még mindig fogták a kardjukat.

– Állandóan esett… de láttam egy arany fényt – mondta, és suttogóra fogta a hangját.

– Hogy érted ezt? – kérdezte Dzsihan.

– Esküszöm. Nagyon fényes volt. A mező felett ragyogott. Allah a mi oldalunkon állt.

A szavait hirtelen éles fájdalomsikoly állította meg. A katonák fel-alá rohangáltak parancsokat üvöltözve. Morajhullámok futottak sorról sorra. Ahol korábban szilárd talaj volt, most csak nagy lyuk tátongott az ég felé, mint egy üres szemgödör. A föld kitátotta a száját és elnyelt egy csapat lovast. Beleestek egy gödörbe, melynek az alján kihegyezett karók sorakoztak – jól elrejtett csapda volt, amit az ellenség hagyott hátra. Azonnal szörnyethaltak. Egy fekete ló még mindig lélegzett, a nyakán sebesült meg. Egy íjász lelőtte, hogy véget vessen a szenvedéseinek.

Vita kerekedett abból, hogy vajon kiszedjék-e a halottakat és eltemessék, vagy ott hagyják őket lent, ahol voltak. A nap már lehanyatlott a horizonton. Mivel kevés idejük volt, és az idő drága kincs, otthagyták őket egy kupacban. A lovak és a katonák ugyanazon a síron osztoztak. Mennyire igazságtalan, gondolta Dzsihan, hogy csak az emberek mehetnek a mennybe, miután mártírhalált halnak, miközben az állatokat, akik kísérik őket, és meghalnak értük, visszafordítják a Paradicsom kapujából. Ezzel a gondolattal nem tudott mit kezdeni, ezért megtartotta magának.

Az elkövetkező napokban gyöngyházfényű völgyeken és göröngyös hegyeken vergődtek át. Napközben haladtak, a sötétben sátrat vertek. Ily módon hat napkelte és öt naplemente múltán elérték a Prut folyó partját. Ködfüggöny ereszkedett a vízre. Nem találtak semmit, amin átjuthattak volna a másik partra. Sem hajókat, sem hidat. Azt parancsolták nekik, hogy állítsák fel a sátraikat, és pihenjenek, amíg meg nem találják a megoldást.

Csota elsétált az eliszaposodott folyókanyarulat felé, és dagonyázva, tapodva, trombitálva bevetette magát a medrébe. Olyan boldogan játszott, hogy egész csapatok megálltak és nézték.

– Mit csinál? – kérdezte a gyalogos.

– Bekeni magát sárral.

– Miért csinálja ezt?

– Ők nem izzadnak, mint mi – felelte Dzsihan. – A víz hűsíti őket. A sár megvédi őket a naptól. Taras tanította meg nekem.

– Ki az a Taras?

– Izé… az az öreg gondozó a palotában – vetette oda Dzsihan hanyagul.– Ő mindent tud minden állatról.

A gyalogos szemében egy villanással tanulmányozta Dzsihant. – Szóval te ettől a Tarastól tanultál az elefántok dolgairól. Hogyhogy nem ismerted a saját állatodat?

Dzsihan hirtelen nyugtalanul elkapta a tekintetét. Túl sokat beszélt. Amikor csak megengedte, hogy valaki, valami kíváncsi alak kinyissa lelke kagylóhéját, azonnal megbánta.

Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy Csota az egyetlen, aki nyert a kényszerszünettel. A végtelen várakozás a folyóparton nem ment jól a janicsároknak, akik győzni és fosztogatni akartak. Mérséklődött a szél, amely arcukat nyaldosta menetelés közben, de most szúnyogok rajzottak mindenütt. Olyan hevesen csíptek, mintha az ellenség trenírozta volna őket. A katonák feszültek voltak, a lovag nyugtalanok. A hadtáposok belefáradtak már, hogy ugyanazokat a falvakat fésüljék át eledelért, ezért a leves napról napra hígabbá vált.

Eközben a munkások hada hozzálátott, hogy hidat építsen. Úgy tűnt, jó munkát végeznek, amikor váratlanul a Sátán meglökte a hídpilléreket, és előbb csak egy, majd az összes leomlott. Mielőtt a hét véget ért volna, lefektették a második híd alapjait is – bár vastagabb és robusztusabb volt, mint az első, támpillérjei még gyorsabban széthullottak, megsebesítve fél tucat katonát, egyet pedig megölve. A harmadik híd csak gyenge kísérlet volt. A föld túl mocsaras volt, a folyó örvényei pedig könyörtelenek. Csüggedt és kimerült tompultságba estek, amely beszippantotta őket, mint a lábuk alatt lévő mocsár. Dzsihannak nem kellett megkérdeznie a gyalogos katonát, hogy mit gondol a helyzetükről. Tudta, azt válaszolná, hogy a Mindenható, aki elhozta őket erre a sivár vidékre leküzdve annyi nehézséget, hirtelen megfeledkezett róluk. Ha ez így megy tovább, az oszmán sereget legyőzi saját türelmetlensége, még mielőtt a háború elkezdődne.

A MESTER

Várakoztak a Prut folyó partján. A sebesen hömpölygő, mély folyam éles válaszvonalat képezett az oszmán sereg és az ellenség között. A győzelmet szomjazó janicsárok alig várták, hogy megvethessék lábukat a túlsó parton.

Egy szép napon Dzsihan látja ám, hogy a zemberekcsi-basi [33] szélsebesen közelít feléje. Dzsihan mindenáron meg akarta tudni, hogy mi a sietségének oka, ezért nem állt félre az útjából, így a férfi kis híján fellökte.

– Hé, elefánthajcsár! Hogy van a jószág? – kérdezte a zemberekcsi-basi, miután felegyenesedett az összeütközésből.

– Nagyon jól, efendi. Alig várja már, hogy harcolhasson!

– Remélem, rövidesen arra is sor kerülhet. Csakhogy előbb át kell kelnünk ezen az átkozott folyón.

Így szólt, majd eltűnt az egyik előkelőbb kinézetű sátorban, amelynek bejáratánál két katona strázsált. Dzsihannak odakint kellett volna maradnia, ám ő másképp cselekedett. Nem foglalkozott azzal, hogy ez kinek a sátra lehet, egyszerűen fogta magát és végtelen magabiztossággal és határozott léptekkel megindult a sátor bejárata felé. Az őrök beengedték, azt feltételezvén, hogy ő a zemberekcsi-basi szolgálója.

Odabent a nagy forgatagban senki sem törődött vele. Dzsihan szép csendben az ajtóval szemközti sarokba osont, és meglapult két icsoglan [34] között. Szövetből készített elválasztófalak, ezüstszállal díszített ülőpárnák, szemkápráztató kilimek, finomságokkal roskadásig megpakolt tálcák, vörösrézből készült használati tárgyak, fáklyák, mennyei illatú füstölők.

Azon tűnődött, vajon mit tudna elcsenni Garreth kapitány számára, ám ennek még a puszta gondolatától is borsózott a háta.

A jelen levő nagyvezír turbánját szürkegém-toll ékesítette. Borostyánszínű kaftánjában a szultán olyan mozdulatlanul és méltóságteljesen ült a helyiség másik végében található trónján, akár egy szobor. Kis padokra felállított, ékkövekkel gazdagon kirakott trónjáról mindenkit szemmel tarthatott. A sejhüliszlám [35], a janicsár aga és a többi vezér felsorakoztak a szultán két oldalán, és javaslatokkal álltak elő. Arról folyt a vita, megváltoztassák-e az eredeti haladási irányt, és a folyó mentén továbbhaladva keressenek egy olyan területet, amely alkalmas a hídépítésre. Ezzel persze a sereg heteket, sőt talán egy hónapnyi időt is veszítene, és elszalaszthatja a kedvező időjárási viszonyokból fakadó remek alkalmat.

– Felséges szultánom – ragadta magához a szót Lutfi pasa [36]. – Ismerek valakit, aki erős hidat építene nekünk. – Amikor a szultán megtudakolta, ki ez az illető, Lutfi pasa a következő választ adta:

– Az egyik kiváló alattvalója. Szinán a becsületes neve ennek a hászeki [37] szolgálónak.

Nem telt bele sok idő, bevezettek egy férfit a sátorba. A férfi térdre rogyott alig néhány lépésre onnét, ahol Dzsihan állt. Magas homloka, markáns orra volt, bánatos fekete szeméből nyugalom és magabiztosság sugárzott. Amikor előre szólították, lehajtott fővel, lassan és komótosan lépkedett, mintha erős széllel szemben haladna. Elmondták neki, hogy mi okból hívatták. Szinán végighallgatta, majd így szólt:

– Felséges szultánom, ha Allah is úgy akarja, meglesz a híd.

Erre Szulejmán szultán azt kérdezte: – Mit gondolsz, hány napba telik, hogy megépüljön?

Szinán töprengett, de nem sokáig. – Tíz napba, felség.

– Hogy lehetsz ebben olyan biztos, amikor annyian vallottak már kudarcot? – kérdezte a szultán.

– Felség, a többiek – meglehet, merő jó szándéktól vezérelve – rögvest belefogtak az építkezésbe. Én viszont először a képzeletemben fogom megalkotni a hidat. És csak ezt követően látok neki a tényleges munkának.

A különös válasz szemmel láthatóan elnyerte a szultán tetszését. Szinánt megbízták a feladattal. Ezután távozott, azon mód, miként érkezett: kapkodás nélkül. Ahogy elhaladt Dzsihan mellett, ránézett a fiúra, és olyasvalamit tett, amit Dzsihan soha nem tapasztalt még ilyen magas rangú beosztottól: elmosolyodott.

Ekkor remek ötlete támadt a fiúnak. Ha ezzel a férfival dolgozhatna, a szultán kincsei közelébe férkőzhetne. Azt beszélték, hogy az uralkodó több láda aranyat és ékszert hozott magával, amelyet a csatatéren hősiesen küzdő harcosok között fog majd szétosztogatni.

– Várj, efendi! – kiáltotta Dzsihan, alighogy sikerült kibújnia a sátorból, majd az építész nyomába eredt. – Az elefánt gondozója vagyok.

– Tudom, ki vagy – felelte Szinán. – Láttam, amikor istápoltad.

– Csota ereje felér negyven katonáéval. Nagy hasznát vehetnéd az építkezésen.

– És értesz-e valamicskét az építészethez?

– Hát… dolgoztam már egy nagyszabású építkezésen Indiában.

Szinán mélyen a fiú szemébe nézett, és elgondolkodott. – És mit kerestél a nagyvezír sátrában?

– Titokban besurrantam – felelte Dzsihan, ezúttal megvallva az igazat.

Szinán arckifejezése egészen ellágyult. – Egy elefánt hasznos lehet. És egy hozzád hasonló eszes és kíváncsi fiú is a segítségemre lehet.

Dzsihan érezte, hogy lángol az arca. Eddigi földi élete során még senki sem mondta neki, hogy eszes. Így történt, hogy az elefánt és az elefánthajcsár csatlakozott a kőművesek csapatához, és ennek a Szinán nevű idegennek a szolgálatába szegődtek.

Az építőmunkások alig várták, hogy elkezdődjenek a munkálatok, ám az első napon csak tétlenül várakoztak. A második nap is ehhez hasonlóan telt. Úgy tűnt, mintha Szinán csak az időt vesztegetné: a folyóparton járkált fel-alá, és hol a távolba meredt, hol botokat szurkált le a vízbe, különféle méréseket végzett, és mindenféle számadatokat firkált a magával hordozott papírokra. Különös alakzatokat rajzolt, amilyeneket a jósok, illetve a szimbólumokból olvasni tudó jövendőmondók szoktak. A katonák nem tudták mire vélni mindezt, és elégedetlenül zúgolódtak. Éjjel azt pletykálták a sátrakban és a tábortüzek körül, hogy ez a Szinán nevezetű közlegény nem alkalmas erre a komoly feladatra.

A harmadik nap reggelén Szinán bejelentette, hogy megkezdődik a hídépítés. Mindenki meglepetésére körülbelül egy kilométerrel feljebb szemelt ki egy területet, ahol a folyómeder kissé kiszélesedett. Amikor megkérdezték tőle, hogy miért kell olyan messzire elmenniük, azt felelte, hogy egy híd lehet rövid vagy hosszú, keskeny avagy széles, ám feltétlenül sziklaszilárd alapokra kell épülnie.

Csota faszerkezeteket és gerendákat cipelt. Sziklákat rakott le, hogy megvédje az építményt az erős sodrástól. Nagy hasznát vették a jószágnak, amely felettébb ügyesen mozgott a vízben. Óriási áldásnak számított a sebes sodrású, mély vizű folyóban, amely az embereknek az álláig ért. Jókora hordókat előbb begipszeltek, így téve vízhatlanná, majd a frissen ásott gödrökbe eresztették őket. Dzsihan testét izzadság, por és sár borította, de kitartóan dolgozott a többi építőmunkással együtt. Fura szerzetek voltak. Bár kívülről meglehetősen durvának és faragatlannak tűntek, meglepő figyelmességgel voltak egymás iránt. Valahányszor elhangzott az asztalosmesterek védőszentjének, Noé prófétának, vagy a kőművesek és ácsok védőszentjének, Ábrahám prófétának a neve, tiszteletük jeléül jobb kezüket a szívükre helyezték. A fiú még soha nem érezte magát ilyen jól, mint közöttük. A többiekhez hasonlóan titkon ő is örömét lelte az építkezésben. Pontosan tíz nappal azután, hogy Szinánt megbízták a feladattal, elkészült a híd.

Első ízben maga Szulejmán szultán kelt át a hídon, méghozzá lóháton. Egyik kezében szorosan tartotta a gyeplőt. Őt a nagyvezír követte, majd a többiek, beleértve Lutfi pasát, akinek dagadt a melle a büszkeségtől, hogy sikerült rátalálnia a megfelelő építészre. Amikor a szultán és díszkísérete átért a túlsó partra, mindenki üdvrivalgásban tört ki. Az egész sereg átkelt a hídon hatfős csoportokban. Imafoszlányok hangzottak fel itt is, ott is: ezek a rettenthetetlen harcosok rettegtek a víztől. Dzsihan és Csota is elindult, amikor rájuk került a sor. A szubasi [38] azonban útjukat állta.

– Az állat még maradjon! Túlságosan nehéz.

Szinán sietett a segítségükre. – Efendi, ha szükséges, akár ötven elefántot is elbír ez a szerkezet.

A szubasi kelletlenül ugyan, de engedélyezte az átkelést. – Na, jól van. Ha az építész mondja…

– Gyertek! Én majd veletek jövök! – mondta Szinán Dzsihan felé fordulva.

Így aztán együtt keltek át a hídon, az elefánt pedig kissé lemaradva cammogott mögöttük.

Alighogy átértek a túlsó partra, tüstént hívatták Szinánt. Az építész szaporázta lépteit. Dzsihan követte, mivel senki sem mondta neki, hogy ne menjen. És Csota is szedte a lábát.

Nem messze tőlük a méltóságok arról vitatkoztak, hogy mi legyen a híd sorsa, miután átkelt rajta a sereg. Arcukról lerítt, hogy nincs közöttük egyetértés. Lutfi pasa azt javasolta, hogy építsenek a híd lábához egy őrtornyot, ahol egy regiment székel majd, és őrzi a hidat. A nagyvezír, valamint a ruméliai beglerbég, Szofu Mehmet pasa ezt hevesen ellenezték. Végül az építésztől kértek tanácsot, mivel sehogyan sem tudtak dűlőre jutni.

– Tekintetes uraim, ha tornyot építünk, az ellenség a hidat és a tornyot is elfoglalja majd – jelentette ki Szinán. – Aztán hátulról bekerítenek minket.

– Mit javasolsz hát? – kérdezte a nagyvezír.

– Saját kezünkkel építettük fel, most a saját kezünkkel romboljuk majd le – felelte Szinán. – Visszafelé építünk majd egy új hidat, ha szükséges.

Lutfi pasa éktelen haragra gerjedt, hiszen ő maga javasolta Szinánt a diván-nak [39], és cserébe feltétlen engedelmességet várt el. – Te féleszű! Bizonyára attól rettegsz, hogy majd téged hagyunk itt a toronyban őrnek!

Szinán elsápadt ugyan, de hangja magabiztosan csengett: – Uraim, janicsár volnék. Ha a szultán azt parancsolja nekem, hogy építsek tornyot, majd álljak őrt benne, teljesítem a parancsát. Az imént viszont a véleményemet kértétek, és én őszintén válaszoltam.

A csöndet a beglerbég szavai törték meg: – Ami azt illeti, az arabok is felégetik saját hajóikat.

– Most nem egy hajóról van szó, és nem vagyunk beduinok! – ellenkezett Lutfi pasa, szúrós pillantásokat vetve Szinán felé.

Véget ért a kupaktanács anélkül, hogy kompromisszum született volna. A Szultánt tájékoztatták a fejleményekről, majd délután kihirdette a döntést. Szinán álláspontját támogatta Lutfi pasáéval szemben. Elrendelte a híd lebontását.

✽

Így aztán Dzsihan megtudta, hogy egy hidat sokkal könnyebb lerombolni, mint megépíteni. Mélyen felkavarta, amint látta a fáradságos munkával és nagy gonddal felépített szerkezet köveit sorra egymás után leomlani. Cseppet sem értett egyet Szinánnal. Hogyan javasolhatta azt, hogy rombolják le az alkotását? Hát semmit sem jelentett számára mások izzadságos munkája?

Az első adandó alkalommal, amikor sikerült beszélnie Szinánnal, csak úgy záporoztak a kérdései. – Efendi, már megbocsásson, de nem értem, miért tettük ezt. Hiszen vért, verejtéket izzadva dolgoztunk rajta.

– Legközelebb még keményebben fogunk dolgozni – felelte Szinán.

– Igen, de… hogyan tudta ilyen könnyen kijelenteni, hogy „romboljuk le!”? Nem fáj a szíve érte?

Szinán úgy nézett a fiúra, mintha már régóta ismerte volna. A következőket mondta: – Apám volt az első mesterem. A környék legügyesebb asztalosmestere hírében állt. Ő tanított engem a mesterségre kiskoromtól kezdve. Minden Zadik [40] alkalmával negyven napon keresztül böjtölt. Ilyenkor rendre azt kérte tőlem, faragjak fából egy báránykát. Amikor elkészültem, minden alkalommal azt mondta, hogy nem elég jó, azzal kivette a kezemből. Később közölte velem, hogy megsemmisítette, majd arra kért, hogy készítsek egy újabbat. Haragudtam rá emiatt, ám idővel egyre szebb bárányokat faragtam.

Dzsihan arca elkomorult, ahogy eszébe jutott a mostohaapja. Egy alkalommal csúnyán kigúnyolta a kemencét, amelyet Dzsihan az édesanyja számára épített a hátsó udvaron. Most, évekkel később még mindig ugyanolyan gyűlöletet táplált iránta a szíve mélyén.

Szinán folytatta mondandóját: – Apám halála után egy ládikóra bukkantunk a műhelyében. Benne volt a gyerekkoromban kifaragott összes bárány. Apám minden egyes darabot gondosan megőrzött.

– Jobb mestert faragott belőled, de úgy, hogy közben sokszor megbántott.

– Van, hogy a lélek csak úgy tud győzedelmeskedni, ha összetörik azember szívét, fiam.

– Ezt nem értem, efendi. Nem szeretném, ha bárki is tönkretenné a munkámat.

– Ahhoz, hogy valaki tapasztalt mesterré váljon, legalább annyiszor kell megsemmisítenie a művét, mint ahányszor megalkotja.

– De hiszen akkor egyetlen épület sem lenne a világon! – vágott közbe Dzsihan. – Mindet a porig rombolnánk.

– Mi nem az épületeket romboljuk le, fiam. Csak a birtoklási vágyunkat semmisítjük meg. Az egyedüli birtokos Isten. Övé minden kő, és övé a tehetség.

– Nem értem – jelentette ki Dzsihan újfent, ám ez alkalommal nem olyan hangosan.

Így aztán a Prut folyó partjainál hátra hagyták az izzadságukat, a hitüket és a munkájuk gyümölcsét. A romhalmazról, amelyet hagytak, senki sem mondta volna meg, hogy milyen pompás híd lehetett hajdanában.

Dzsihan számára nem az ütközet utáni éjszaka, hanem az azt megelőző maradt emlékezetes. Amikor még ép volt és töretlen. Ilyen is maradt volna, ha egy másik világban élünk. Dzsihan a fűből készített nyoszolyáján pihengetett Mihrimahról ábrándozva. Akarata ellenére is mindig hozzá kalandoztak a gondolatai. Lelki szemei előtt megelevenedett a szultánkisasszony, amint fésülködik, amint végigsétál a rózsakerten, és mindenütt az ő mosolyát látta. Hallotta bársonyos hangját. Nem tudott parancsolni az érzékszerveinek és érzelmeinek, amint a semmiből megteremtették ezt a nőt.

Naplemente után megváltozott a táborban uralkodó hangulat, és nyugtalanság lett úrrá mindenkin. Mire leszállt az est és teljesen besötétedett, valami baljós érzés töltötte be a levegőt, és tapintani lehetett a feszültséget. Rangjától függetlenül minden táborlakó katona tudta jól, hogy talán ezen az éjszakán látja utoljára a csillagos eget. Másnap, amikor feljön a nap, és karnyújtásnyi közelségbe kerülnek az ellenséghez, mindegyikük habozás nélkül teszi majd a dolgát. Most azonban bizonytalanság fogta el őket, kétségek gyötörték a lelküket, inukba szállt a bátorságuk, és megingott a hitük.

Valami baljós megérzés kerítette őket hatalmába. Nem ebben a barátságtalan völgyben akartak meghalni, hogy aztán keselyűk martalékává váljanak, és csontjaik ott kallódjanak jelöletlenül, míg lelkük örök időkig bolyong nyugtalan kísértetként. Arra vágytak, hogy egy csendes, békés temetőben hantolják el földi maradványaikat ciprusfák hűs árnyékában, illatos rózsák között. Ott, ahol ismerős a talaj, és az emberek ismerik a nevüket, és elmondanak egy-két imát a lelki üdvösségükért. A győzelem és zsákmányszerzés reménye kecsegtetően hangzott, a földi élet azonban mindennél vonzóbb és drágább volt. Sokaknak megfordult a fejében, hogy titokban felnyergelik a lovukat, és elszöknek valahová. Mivel haza már nem mehettek, útnak erednek az ismeretlen felé.

Noha már takarodót fújtak, a katonáknak csak nem jött álom a szemére. A sátrakból halk sutyorgás szűrődött ki: történeteket meséltek egymásnak, titkokat osztottak meg, fogadalmakat tettek, imákat mormoltak el. Dzsihan fülét megütötte egy gránátvető katona fura nyelven elhangzó éneke, ahogy elhaladt a gránátvetőkhöz tartozó hatalmas sátor mellett. A janicsárok különféle területekről származtak: akadt közöttük anatóliai és balkáni születésű. Addigi életüket ládikákba zárták, és a láda kulcsát messzire hajították. Ilyen rendkívüli pillanatokban viszont, amikor szembesültek a halállal, a ládikák fedelei maguktól felnyíltak, és kipattant belőlük a gyermekkorukkal és családjukkal kapcsolatos temérdek emlékfoszlány, akár egy régi, meg nem fejtett álmuk darabkái.

Dzsihan egy vödörrel a kezében járkált fel-alá a táborhelyen, azt a látszatot keltve, mintha az elefántnak vinne ennivalót. Kószálása során találkozott szemazen-ekkel [41],       akik jobb tenyerüket felfelé az égre, bal tenyerüket lefelé a föld felé tartva keringtek körbe-körbe. A kerengő dervisek egyszerre adtak és kaptak, és bár mások szemében halottnak tűntek, talán mindenki másnál elevenebbek voltak. Nézte, ahogy a hitbuzgó muszlimok kicsike       imaszőnyegükre borulva áhítattal fohászkodtak. Homlokukon halovány folt árulkodott       állandó hajlongásukról. Belebotlott egy fegyverkovácsba, aki egy skorpiót hordott magánál az övére erősített kis dobozkában. A férfi kifejtette, hogy abban az esetben, ha az ellenség fogságába esne, ezzel a skorpióval fogja majd megmaratni magát. Káromkodó, kötekedő janicsárok lármája ütötte meg a fülét. Olyasmin veszekedtek, amely másnapra a feledés homályába vész. A sátrak között bujkáló örömlányokkal is összefutott, noha nekik tilos volt a csata előtti éjszakán dolgozni. Ezen az estén keresték a legtöbbet, hiszen sok férfi vágyott rá, hogy a karjukban megkönnyebbüljön.

Kissé távolabb felfedezett három prostituáltat. Arcukat félig eltakarta a kapucnijuk. Dzsihan oldalát most is furdalta a kíváncsiság, így hát a nyomukba szegődött. Az egyik fiatal és bájos nő – aki öltözetéből ítélve zsidó lehetett – megállt, és hátrapillantott.

– Bátor katona – mondta a nő bársonyos hangján. – Mi az, tán nem jöttálom a szemedre?

– Nem vagyok katona – felelte Dzsihan.

– De fogadni mernék, hogy bátor vagy.

Dzsihan nem tudta, mit válaszoljon erre, így hát csak megvonta a vállát.

A nő szélesen vigyorgott. – Hadd nézzelek csak!

Dzsihan megremegett, ahogy hozzáért. A nő olyan erősen ragadta meg a kezét, hogy nem tudott szabadulni a szorításából. Az örömlány megérintette puha ujjhegyeivel; testének illata nyirkos fű és faparázs szagára emlékeztette a fiút. Dzsihan megpróbálva leplezni ijedtségét és zavarát, kitépte magát a nő öleléséből.

– Ne menj el! – kérlelte a prostituált, mint egy kidobott szerető.

A fiút megdöbbentette ez a váratlan és őszintének tűnő kérés. Dzsihan megszaporázta lépteit, a nő meg utánaeredt. Szoknyájának suhogása az eresz alatt tollászkodó galambok hangjára emlékeztette Dzsihant. A fiú kitartóan haladt tovább gondolataiba mélyedve, mintha valami komoly, megfejtendő rejtélyt tartogatna számára ez az éjszaka. Későre járt már, és veszélyes lehetett, ha megpillantják a táborban egy örömlánnyal a sarkában. Kelletlenül a sátra felé vette az irányt.

Három lovász tartózkodott odabent.

– Hé, indiai! Mit hoztál nekünk? – kérdezte az egyikük. – Csak nem egygazellát?

– Önszántából jött – vetette oda Dzsihan gorombán.

Egy pillanatra mindegyikük elhallgatott, és töprengett magában. A legidősebb lovásznak volt egy pár remek bőrcsizmája, amelyet felkínált fizetségnek. Ágyba vitte a nőt.

Dzsihan közönyt színlelve visszavonult a sarokban található fekhelyére. Nem jött álom a szemére. Arca eltorzult a nyögések és az egyre szaporább lihegés hallatán. Amikor azt hitte, hogy végre véget ért, felkönyökölt és körülnézett. A gyertya pislákoló fényénél meglátta őket. A férfi még vonaglott a nő testén, aki egy távoli árnyra meredt, és olyan mozdulatlanul feküdt ott, mint egy rongybaba. Az örömlány elfordította a fejét. Találkozott a tekintetük. A nő szemében meglátta a világmindenséget, és magánya láttán rádöbbent tulajdon árvaságára. Dzsihan egyszerre betegnek érezte magát: szédült, a padló behorpadt a súlya alatt. Akkor ébredt rá Dzsihan, hogy ismeretlen, nyers erő lakozik a lelke mélyén. Természetének volt egy titokzatos, ismeretlen kamrája, ahol még soha nem járt, de amelynek létezését mindig is sejtette.

Talpra szökkent, és elindult a lovász felé, aki későn vette észre a fiút. Lerántotta a nőről, majd erős csapást mért a férfi arcára, aki egészen megtántorodott. Bár ezzel az ütéssel sikerült leterítenie a lovászt, Dzsihannak jobban fájt az ökle ettől az ütéstől, mint a lovásznak az álla. A férfi inkább meglepett, mint dühös pillantásokkal méregette ezt a zöldfülű fiút. Gúnyosan lebiggyesztette az ajkát, majd hangosan nevetett. A többiek is ugyanezt tették. Dzsihan észrevette, hogy a lány is rajta nevet.

A dühtől remegve távozott a sátorból. Arra vágyott, hogy láthassa Csotát, aki roppant jóságos, kedves természetű lény volt, és az emberekkel ellentétben viselkedésében nem volt semmi gőg vagy arrogancia.

Az elefánt most is négy lábon állva aludt. Naponta csak pár órát töltött alvással. Dzsihan öntött neki friss vizet, és adott neki friss eleséget. Eközben minden gondolatát az örömlány kötötte le. Felidézte, ahogy a nő megérintette, követte őt, majd ott feküdt félmeztelenül egy koszos matracon. Amikor hulla fáradtan leroskadt a szalmabálára, és lehunyta szemét, Mihrimah jelent meg lelki szemei előtt, és csókra nyújtotta ajkát. Rémülten felnyitotta a szemét, mert megbotránkozott azon, hogy ilyen pózban merészelt ábrándozni róla. Végtére is azzal a feslett erkölcsű, senkiházi lotyóval ellentétben Mihrimah ereiben nemesi vér csörgedezett.

Mégis bármennyire igyekezett, nem tudott undorral gondolni a lotyóra, és Mihrimahot is kívánta.

Másnap hajnalban az ezari [42] hangjára ébredt. A többi lovász már mind felkelt, és elkészült. Dzsihan a megbánás jelét fürkészte arcukon, ám hiába. Semmit sem látott. Mintha meg sem történtek volna az előző éjjeli dolgok.

Amilyen lassú minden a harcokat megelőzően, annyira felpörögnek az események az ütközet során – legalábbis így érezte Dzsihan. Először iszonyatos robajt hallott a távolban, majd a közvetlen közelből. Az ellenség léte immár bizonyossá vált. Volt arca – rostélyos sisakjuk mögül kitekintő, több ezer rémséges arc. Dzsihan az elefánt tetejéről körbejáratta tekintetét a csatamezőn. A messzeségben, ott, ahol a két sereg találkozott, a színek összemosódtak, és minden szürkének látszott. Szikrák villantak újra és újra az összecsattanó kardélek nyomán. Akárhová nézett, mindenütt fémet és húst látott: lándzsákat, kardokat és tőröket; fejvesztve menekülő, majd megtántorodva összeeső testeket.

A lárma és a zaj már-már fülsiketítő volt. A vaspatkók dobogásába acélpengék csattanása és az ostromgép nyikorgása vegyült. Jajveszékelés, köhögés és szüntelenül ismétlődő Allah, Allah! kiáltások hallatszottak. Ezek a katonák a szultánt szolgálták fegyverükkel. És természetesen hitükért is harcoltak. A gyermekkoruk óta elszenvedett sok-sok sérelmet és fizikai bántalmazást is ekképpen akarták megtorolni. A rengeteg kiömlő vér fekete foltokat festett a talajra. A felbőszült lovak habzó szájjal és vadul fújtatva, hátukon a nyeregben felegyenesedve álló gazdájukkal ideoda nyargaltak. Minden irányban füstfelhők gomolyogtak az égen. Noha még csak késő délutánra járt, kezdett besötétedni, mert vastag portakaró borította az eget.

A felbőszült Csota zavartan forgolódott hol jobbra, hol balra. Még mindig nem tudta megszokni a testét borító, kényelmetlen páncélt. Agyarait hegyesre reszelték. Dzsihan megpróbált beszélni hozzá, hogy megnyugtassa, ám szavait elnyelte a hangzavar. Ekkor szeme sarkából észrevett valami mozgást. Egy nagydarab európai, nyílpuskájával a hátán rátámadt egy janicsárra, aki megbotlott, elejtette a kopjáját és a földön feküdt. Az első kardcsapást sikerült ugyan kivédenie, ám a második a vállát érte. Dzsihan egy szempillantás alatt odairányította az elefántot. A jószág a magasba emelte az európai harcost. Hegyes agyara a férfi mellkasába fúródott.

– Elég volt, Csota! – üvöltötte Dzsihan. – Engedd el!

Az elefánt engedelmeskedett egy rövid időre: a visító férfit a földre dobta. Majd rögtön ezután ismét felemelte, és agyarát a férfi mellkasába döfte. A férfi szájából spriccelt a vér, és tekintetén látszott a döbbenet, hogy nem akarja elhinni, egy állat okozta a vesztét. Dzsihan elborzadva nézte az eseményeket, és csak most tudatosult benne, hogy tulajdonképpen már nem is ő parancsol Csotának, hanem Csota irányítja őt.

Ettől a perctől fogva Dzsihan egyre inkább kívülállóként szemlélte az eseményeket. Csota megrohamozta az ellenség sorait, majd felnyalábolta, a magasba emelte és messzire elhajította azokat a katonákat, akik az útjába kerültek. Kettőt is halálra taposott. Az egyik áldozatával kissé hosszasabban elbíbelődött, mint ahogyan a macska játszik az egérrel. Mintha azt kívánta volna, hogy lássa a szenvedését. Még egy janicsárra is rátámadt, nem téve különbséget ellenség és barát között. A férfi csodával határos módon megmenekült, és nem tiporta halálra az elefánt.

Bár a csatában minden a másodperc töredéke alatt játszódott le, Dzsihan lelki szemei előtt később ezerszer is leperegtek az itt lejátszódott események. Sorra felidézte az összes halált, amelynek bár szemtanúja volt, nem tudatosult benne. Felidézte az összes üvöltést, amelyet bár hallott, nem jutott el a tudatáig. Dzsihannak még évtizedekkel később, öregkorában is számtalanszor eszébe jutott ez a délután. A sárban heverő, vérrel borított pajzs, egy tüzes nyílvessző, amelyen véres húscafatok lógnak, egy felnyílt hasú ló, és ennek az egész kavalkádnak a közepén valahol mindig felbukkant az őt kikacagó örömlány…

Kissé távolabb, a lángtenger kellős közepén észrevett egy szédelegve járó katonát: arcát összevissza vagdosták, hasából lándzsa állt ki. Közelebb érve Dzsihan felismerte, hogy ez az a gyalogos, akivel az úton megismerkedett.

– Állj meg, Csota! – ordította. – Tegyél le!

Az elefánt ez alkalommal sem engedelmeskedett. Dzsihan habozás nélkül leugrott a hátáról. Csúnyán megütötte az oldalát. Odasietett az ismerős katonához, aki ekkorra már térdre rogyott. Kezét ökölbe szorította, mintha láthatatlan kötelet markolna. Orrából ömlött a vér, és néhány csepp ráfröccsent a nyakában lógó talizmánra. Dzsihan lerántotta az elefánthajcsár mellényét, és erősen rászorította a sebre, amelyből kikandikált a lándzsa hegye. Letelepedett a férfi mellé, és kitapintotta gyengülő pulzusát.

Ekkor halovány mosoly ült ki a haldokló katona arcára: nem lehetett tudni, hogy azért, mert megörült az ismerős arcnak, vagy mert összetévesztette Dzsihant valakivel. Aztán mondott valamit, de nem lehetett érteni, mert összekoccantak a fogai. Dzsihan a katona fölé hajolt, és fülelt. Érezték egymás leheletét.

– Láttad… a fényt?

Dzsihan bólintott. – Igen. Gyönyörű.

A katona arcáról elégedettség és megnyugvás sugárzott. Elnehezült a teste, szája rángott, szeme tágra nyílt, mintha még mindig egy réges-rég elvonult felhőt bámulna.

✽

Jóval később, amikor mindez véget ért, és az oszmán sereg győzelmet aratott, Dzsihan még mindig nem tudta rávenni magát, hogy részt vegyen az ünneplésben. Erőtlenül vánszorogva otthagyta a tábort, és a csatamező kellős közepére ment. Meggondolatlanság volt ilyesmit tenni. Egy tőrön kívül – amelyet nem biztos, hogy tudott volna használni – nem volt nála egyéb fegyver. Mégis leereszkedett a ködlepte völgybe, ahol mindent beterítettek a tetemek, amelyek alig néhány órája még valakinek a férjei, fiai vagy testvérei voltak. Egy pillanatra úgy tűnt Dzsihannak, mintha ez az árnyakkal és füsttel borított mező a világ vége lenne, és ha továbbmegy, félő, hogy lezuhan a világ pereméről. Tudta jól, hogy Csota bizonyára nagyon éhes már, és türelmetlenül várja az etetést. A fiú azonban a legkevésbé sem vágyott most a fehér elefántra.

Olykor rálépett valami csúszós vagy síkos dologra – elborzadt a felismeréstől, hiszen egy-egy elesett harcos leszakadt végtagján járkált. Orrfacsaró bűzt érzett. Félelmetes hangokat hallott: égő deszkák roppanását, gazdátlan lovak patkódobogását, és láthatatlan szegletekben haláltusát vívó katonák nyögését és hörgését.

Korábban soha nem érzett fájdalom nyilallt belé. Végigtapogatta mindenét, de nem talált semmit. A feje fájt és a combjai. Nem tudta megmondani, hogy pontosan hol érezte a szúrást, mivel a fájdalom vándorolt. Hol a csontja sajgott, hol a szíve szúrt. Kétrét görnyedt, majd hányt.

Valami őrült ösztöntől vezérelve fájó és elnehezült lábbal keresztülfutott a csatatéren, homlokán gyöngyöztek az izzadságcseppek. Végül leroskadt egy öreg, göcsörtös fa tövébe. Nem messze tőle egy csapat oszmán katona egy hatalmas gödör kiásásán fáradozott. Amikor végeztek, majd különválogatják a halottakat, és az övéiket idetemetik. Nem tudta, milyen sors vár az európai katonák tetemére. Dzsihan annyira belefeledkezett a gondolataiba, hogy nem hallotta a feléje közeledő embert.

– Hé, indiai! – kiáltotta egy hang a háta mögül. – Mit keresel itt?

Dzsihan riadtan megfordult, és felkiáltott: – Szinán mester!

– Nem kéne itt lenned, fiam.

Dzsihan fel sem fogta, hogy tulajdonképpen Szinánnak sem lett volna szabad ott lennie. A fiú szégyenlősen azt felelte: – Semmi kedvem visszamenni, uram.

Szinánnak feltűnt a fiú zavart és feldúlt ábrázata. Szelíden letelepedett melléje. A naplemente vörösre festette a horizontot. Ekkor egy melegebb tájakra igyekvő gólyacsapat szállt el felettük. Dzsihan sírva fakadt.

Szinán előhúzott övéből egy bicskát, és lehasított egy darabkát az egyik faágról. Faragni kezdett, és közben szülőfalujáról, Agirnasról mesélt: a sziklákba vájt ősi szentélyekről, az örmények és görögök harang nélküli templomairól, a bánatos dalokat fütyülő jeges szelekről, az édesanyja joghurtleveséről, amelyet nyáron hidegen, télen forrón ettek, és apjáról, aki beavatta az asztalosmesterség rejtelmeibe, és megtanította neki, hogy még a legparányibb fadarab is él és lélegzik. Huszonegy évesen beállt janicsárnak, kikeresztelkedett, és áttért az iszlám hitre. Csatlakozott a bektasi szerzetesrendhez, amelyet a janicsárok patrónusáról, Hadzsi Bektasról neveztek el. Elmesélte, hogy hány és hány csatában vett részt: a rodosziban, a nándorfehérváriban, az irániban, a korfui hadjáratban, Bagdad ostromában és a mindegyiknél véresebb mohácsi ütközetben. A harcok során megtapasztalta, hogyan futamodnak meg a legbátrabbak, illetve miként válnak egyik pillanatról a másikra felbőszült oroszlánok a leggyávább alakokból.

– Az elefántom… – kezdte Dzsihan, amikor ismét meg tudott szólalni. –Olev és én megtanítottuk neki, hogyan kell ölni. Ma pedig gyilkolt. Sokakat megölt.

Szinán abbahagyta a faragást, és így szólt: – Ne haragudj az állatra! És magadat se hibáztasd!

A fiú megremegett, egyszeriben fázott. – A hídépítés közben hasznosnak éreztem magamat, efendi… Bárcsak ott maradtunk volna!

– A szívvel-lélekkel végzett munka közben öröm és boldogság járja át az ember minden porcikáját.

– Ki mondta ezt?

– Egy költő, egy bölcs – felelte Szinán. Kezét a fiú homlokára tette.

Forró volt. – Mondd csak, akarsz építeni máskor is?

– De még mennyire! Persze hogy! – válaszolta Dzsihan.

Ahogy leszállt az este, elindultak vissza a táborba. Félúton egy gazdátlan, magányosan ügető, felnyergelt lóval találkoztak. Szinán felültette Dzsihant a lóra, majd a kötőfékénél fogva visszavezette a táborba. Dzsihant a sátrához vitte, és meghagyta a lovászoknak, hogy lássák el az elefántot, amíg a fiú kipiheni magát.

Azon az éjszakán Dzsihannak felszökött a láza. Alighogy lefeküdt, már aludt is. Lázálmok gyötörték. Szinán mellette maradt, és ecetes borogatással hűtötte az arcát és a karját. És mindeközben folytatta a faragását. Hajnalban elmúlt a fiú láza. Ekkor Szinán szétfeszítette a fiú ökölbe szorított kezét, majd ajándékot tett a tenyerébe, és távozott. Másnap reggel Dzsihan csuromvizesen ébredt, ám kutya baja sem volt már. Ekkor vette észre, hogy jobb öklében egy fából faragott kis elefántot szorongat. Az állat arcán két szépséges virág nyílt az éles, gyilkos agyarai helyén.

A város már várta a győztes sereget. Az emberek napfelkelte óta özönlöttek az utcákra, és sűrű, minden zugot kitöltő ragacsos szirupként ellepték az utcákat és tereket. Még a fákon is emberek lógtak, sőt a háztetőkre is felmásztak. Az Edirnei kaputól a Topkapi Szerájig elterülő út mentén ezrek tülekedtek egymás hegyén-hátán, hogy üdvözölhessék a dicső katonákat. Isztambul – a maga kacskaringós sikátoraival, föld alatti átjáróival és fedett bazárjaival – ünnepi díszbe öltözött, és végre-valahára örömmámorban úszott.

– Jönnek a katonák! – kurjantotta egy rikkancs, aki az egyik szökőkút tetején gubbasztott. A bejelentése olyan hatást váltott ki, mint amikor vízcsepp esik a tó tükrére. Nemsokára a peremen állókat is elérte a hír, majd visszaért az eredeti pontba – útközben kissé átalakulva. A fiú által kiáltottak egészen másként visszhangoztak:

– A szultán aranyat osztogat!

Büszkeségtől dagadó mellű városlakók, kötényükben erszényt hordozó kereskedők, kóbor macskák kísérte májárusok, akiknek hosszú húscafatok lógtak a pultjáról, a minduntalan Allah kilencvenkilenc különböző nevét mormoló szúfik, tintafoltos ujjbegyű írnokok, nyakukban kolompként kongó mélytányérokat viselő koldusok, fürge kezű zsebtolvajok, döbbent tekintetű utazók Európából, mézesmázos szavú és álságosan mosolygó velencei kémek – mind-mind közelebb húzódtak, hogy láthassák a pompás menetet.

Nem sokkal később, a menet élén a szultán legfőbb testőrei teljes díszfelszerelésben áthaladtak egy boltív alatt, majd ünnepélyesen ügető lovaikkal ráfordultak az akácfákkal szegélyezett, lefelé vezető útra. Közvetlenül utánuk jött arab telivérjén Törvényhozó Szulejmán azúrkék kaftánjában, fején hatalmas turbánnal, amely még a fészekrakó gólyákat is megtévesztheti és fészekrakásra késztetheti. A tömeg szájtátva bámulta a vonulókat, és volt, aki imádkozott, de a többség elismerően éljenzett. A több száz ablakból és teraszról leszórt rózsaszirmok lassú táncot lejtettek a levegőben.

A páncélba öltözött katonák tömött sorokban követték egymást: egyesek lóháton, mások gyalogosan, megint mások kötőféken vezették hátas jószágaikat. Őket követte az elefánt és az elefánthajcsár. Még az elején megparancsolták Dzsihannak, hogy üljön az elefánt nyakszirtjére, és engedje át az elefánt hátán levő baldachinos hordozót a janicsár agának. Csakhogy alig tettek meg néhány lépést ebben a felállásban, a falfehérré vált férfi kérte, hogy vegyék le onnét. Bár mindenféle és jellegű megrázkódtatáshoz hozzászokott már, az elefánt hátán való ringatózás meghaladta az oszmán előkelőség tűrőképességét. Így aztán Dzsihan büszkén elfoglalta az elefánt hátán kialakított pulpitust, és úgy festett ott, mint egy hosszú évek után száműzetésből hazatérő herceg. Mámoros érzés fogta el. Napok óta most először sikerült teljesen felednie a csatatér borzalmait és a bőrén még most is érezhető hullaszagot.

Rövidesen nyilvánvalóvá vált, hogy a fehér elefánt a legfőbb látványosság. A szultánon kívül senki mást nem éljeneztek meg ennyire, senki sem kapott ekkora tapsot. Az emberek mindenütt Csotára mutogattak, integettek neki, megmosolyogták és megtapsolták. Egy szabó színes szalagokat dobott rá, egy fiatal cigánylány titokban csókot dobott neki, egy csavargó külsejű kölyök lezuhant a faágról, amikor megpróbálta megérinteni az elefánt agyarát. Csota farkcsóválva ballagott, és szemlátomást ínyére volt ez a szeretetteljes fogadtatás. Mindeközben Dzsihan ábrándokat szőtt. Még soha nem érezte ennyire fontosnak magát. Arról álmodozott, hogy a maga módján páratlannak számít ebben a városban vagy talán a világon. Hálás mosollyal az arcán megállás nélkül integetett a bámészkodó tömegeknek.

A szeráj állatkertjéhez érve már hősként ünnepelték Csotát. Úgy döntöttek, hogy nem küldik el a város egy másik istállójába. Itt maradhat a palotában. Megkétszerezték a napi élelemadagját, és minden héten megfürödhetett az udvar túlvégén található, vízililiomokkal teli tóban. Ebben az óriási kiváltságban rajta kívül semelyik vadállat nem részesült. A többi állat nem hagyhatta el az állatkert területét.

Dzsihan haragja fokozatosan elpárolgott, és idővel megbocsátott az elefántnak a harcmezőn tanúsított erőszakossága miatt. Az elefánt hegyes agyarait selyemgombolyaggal tekerte körül, és saját kezével készített neki új takarót, melynek szegélyét ezüstharangocskákkal díszítette, és kék vigyázószemeket, Allah szeme gyöngyöket varrt rá, hogy megóvja a gonosz tekintetektől. Lassan és békésen teltek a napok. Boldog napokat éltek – bár, ahogyan gyakran lenni szokott, a boldog időket csak utólag értékeli az ember, amikor már elmúltak.

✽

Napokkal később, amikor Dzsihan éppen az istállót takarította, ott termett mellette Olev, az oroszlánidomár. – Valaki üzenetet küldött neked.

– Vajon ki? – kérdezte Dzsihan, kissé idegesen.

– Nem láttam az illetőt. Az ajtónállóknak adta át azzal, hogy továbbítsák neked – magyarázta Olev, azzal átnyújtott egy összehajtott pergamendarabkát.

– Nem tudok olvasni – közölte Dzsihan gyorsan, azt remélve, hogy ezzel sikerül megúsznia a levél tartalmával való szembesülést. Kijelentése persze nem volt teljesen igaz. Szibériai Taras megtanította neki a betűket, majd a betűk titokzatos világának megismerését követően a könyvek erdejében találta magát. Igaz, a kézírás megfejtése még most is nagy kihívást jelentett a számára.

– Ezen nincs is mit olvasni. Már megnéztem! – vetette oda Olev.

Dzsihan átvette a pergament, és kihajtogatta. A tekercs finomabbik oldalán egy rajzot pillantott meg. Egy meglehetősen ügyetlenül odaskiccelt elefántot látott, de kétségtelenül elefánt volt, hátán egy óriási fülű fiúval. Az állat mosolygott, és boldognak tűnt. A fiúnak viszont lándzsa fúródott pontosan a szíve közepébe. A lándzsa hegyén három csepp vér piroslott. Az ábrán csupán ez a részlet volt színes, méghozzá vérvörös, mivel valódi vérrel festették.

– Nem tudom, mit jelentsen ez – mondta Dzsihan idegesen, azzal eltolta magától a pergament.

– Rendben van – jelentette ki Olev némi hallgatás után. – Ha akarod, megsemmisítjük, és senkinek sem szólunk róla egy árva mukkot sem. Te viszont jobban tennéd, ha azon törnéd a fejedet, mit fogsz majd lépni, ha ez az ember felbukkan. A szeráj fala magas ugyan, de annyira azért nem, hogy megvédjen az ördögtől.

Amikor a szultána másodszor látogatott el az istállóba, érezhetően másképpen viszonyult az elefánthoz, mint korábban. Kedvesen, már-már elismerően nézett a jószágra. Szoknyája ezúttal is hangosan suhogott. Dzsihan most is a földre vetette magát. A kísérete ez alkalommal is a sarokban várt, olyan néma csendben, mintha ott sem lenne. Mihrimah ismét végignézte a történéseket, huncut mosollyal az arcán.

– Úgy hallottam, hogy a fehér elefánt bátran viselkedett – jelentette ki Hürrem anélkül, hogy egy pillantást vetett volna az elefánthajcsárra.

– Igen, felség. Csota hősiesen harcolt – válaszolta Dzsihan. Arról nemtett említést, hogy az elefánt katonákat nyársalt fel, és milyen bűntudat gyötörte őt azóta is, amiért megtanította rá.

– Hm. De azt hallottam, rólad nem mondható el ugyanez. Igaz-e, hogy rémülten elmenekültél, és reszketve visszafordultál?

Ekkor Dzsihan falfehérré vált. Vajon ki mondhatott róla ilyesmiket a háta mögött? Ekkor Hürrem, mintha olvasott volna a fiú gondolataiban, így szólt:

– A madarak… A galambok sokféle hírt hoznak nekem mindenfelől.

Dzsihan megpróbálta elengedni a füle mellett a hallottakat, mindenesetre elgondolkodtatta ez a mondat. Elképzelte, amint a szultáni madárház valamennyi madara felszáll a magasba, és csőrükben pletykamorzsákat szállítanak a szultánának. Elborzadt.

– Azt hallottam, hogy az elefánt az emberek kedvence. Mindenki imádja. Jobban megtapsolták, mint a janicsár agát – mondta Hürrem, majd kis időre elhallgatott, szavai hatását lesve.

Dzsihan tudta, hogy ez csakugyan így van. Még a sereg parancsnokait sem fogadták akkora ujjongással, mint Csotát.

Közben Hürrem folytatta mondandóját: – Eszembe jutott valami… Fiainkat, a két drága trónörököst rövidesen körül metélik. Nagy ünnepséget rendezünk. Hatalmasat.

Dzsihan feszülten várta, hogy hová fog vezetni ez a beszélgetés.

– Őfelsége, a szultán és én azt akarjuk, hogy a fehér elefánt szórakoztassa a jónépet.

– De…

A szultána már sarkon is fordult, és távozóban visszaszólt: – De mi?!

Dzsihannak elakadt a szava, homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek.

– Jobb, ha tudod, egyesek ki nem állhatnak téged. Többen is azt gondolják, hogy megbízhatatlan vagy. Azt mondják, hogy az elefántot veled együtt már rég el kellett volna küldeni abba a romos templomba, ahol a többi állat is lakik. Igazuk van. Én azonban bízom benned, fiatalember. Ne élj vissza a bizalmammal!

Dzsihan nagyot nyelt. – Nem fogok, felség.

Hürremnek ilyen volt a természete. Az egyik pillanatban még mézesmázos, a másikban már fenyegetőn beszélt. Szeretett jól ráijeszteni az emberekre, hogy éreztesse velük, ha akarja, eltiporhatja őket. Ezt követően odavetett néhány kedves, hízelgő szót, amellyel alaposan összezavarta az illetőt, és kiszolgáltatott helyzetbe hozta. Dzsihan azonban nem volt még tisztában mindezzel, és csak idővel értette meg. A sebesen távozó Hürremet futva követték szolgálói, hogy lépést tartsanak vele. Ismét ketten maradtak ott: Mihrimah szultánkisasszony és Heszna hatun.

– Úgy látom, anyámnak tetszik a fehér elefánt – mondta Mihrimah szégyenlősen, mint egy kislány, aki szülei hanglejtését kívánja utánozni. – Ha sikerül megmulattatnod a jó népet, elnyerheted anyám kegyeit. És ha anyám kegyeibe férkőzöl, akkor te és az elefántod is boldogok lesztek.

– Csota nem tud semmilyen mutatványt – jelentette ki Dzsihan annyira halkan, hogy még ő maga sem volt biztos benne, hogy valóban kimondta.

– Emlékszem, ezt már korábban is említetted.

Mihrimah intett a dadusának, aki tucatnyi karikát húzott elő ruhája bő ingujjából.

– Nesze! Ez kezdetnek jó lesz! Dada és én eljövünk majd, hogy megnézzük, hogyan haladtok.

Azon a héten Dzsihan azzal töltötte a délutánokat, hogy karikákat dobált Csotának, jóllehet az elefánt rá sem hederített. A karikák után gombolyagok, majd labdák következtek, és végül almák. Csak ez utóbbival járt sikerrel. Csota igyekezett elkapni az almákat, de csupán azért, hogy felfalhassa őket.

Mihrimah megtartotta a szavát, és nevelőnőjével együtt nap, mint nap ellátogattak hozzájuk. Amikor Csotának sikerült megtanulnia egy-egy újabb mutatványt, a szultánkisasszony tapssal és édességgel jutalmazta. Ha nem sikerült, kedves szavakkal biztatta, bátorította. A fehér elefánt ismét összehozta a szultánkisasszonyt és az elefánthajcsárt. Egyikük sem volt már gyerek. Mindketten sokat változtak. Bármennyire is igyekeztek nem olyan szemmel tekinteni a másikra, óhatatlanul feltűnt nekik a másik testén végbement változás. Heszna hatun mindezt csendben és kissé durcásan nézte végig.

Dzsihan megtanította Mihrimahnak mindazt, amit az állatkertbe érkezése óta tanult. Elmagyarázta neki, hogyan lehet megállapítani egy tölgyfa életkorát a törzsén látható évgyűrűi alapján; hogyan lehet preparálni egy lepkét; illetve azt, hogy hogyan válik a gyanta cseppenként borostyánkővé. Elmondta neki, hogy a struccok gyorsabban tudnak futni a lovaknál, és miképp az egyes emberek ujjlenyomata, úgy a tigrisek bundájának csíkozása is egyedi és megismételhetetlen. A szultánkisasszony egyre jobban megbízott benne. Szép fokozatosan elmesélte a gyermekkorát, mesélt a fivéreiről és az anyjáról. Egyedüli lánygyermekként magányosnak érezte magát, és azt is tudta, hogy testvérei közül kerül majd ki a trónörökös. – Szeretnek engem, de sohasem figyeltek oda rám igazán. Én más vagyok. És a másságom miatt magányos. Értesz engem, Dzsihan?

Dzsihan bólintott. Ezt az egy dolgot tökéletesen megértette – a másságból fakadó magányt.

Mihrimah egyetlen emberről nem mesélt neki sohasem: az édesapjáról. Az elefántgondozó és Mihrimah is úgy tett, mintha a szultán nem létezett volna. Mintha nem lett volna jelen az életükben. Lelkük mélyén persze jól tudták, hogy ha a szultán tudomást szerezne ezekről a titkos állatkerti találkákról, elszabadulna a pokol, és Dzsihan nem csupán az állását veszítené el, hanem minden bizonnyal tömlöcbe vetnék, és örök időkig ott senyvedhetne.

Miközben a körülmetélési ünnepre készülődtek, a városban kitört a pestisjárvány. A kór legelőször a város peremterületén található nyomornegyedekben ütötte fel a fejét, Szkutari kikötőjénél. A futótűznél is gyorsabban terjedt. A szél szárnyán sorra elérte valamennyi otthont. A halál makacs ködként rátelepedett Isztambulra, és mindenhová beszivárgott a legparányibb lyukakon és a legvékonyabb repedéseken keresztül. Benne volt a tenger felől fújó szélben, a kenyér élesztőjében, a sűrű, keserű kávézaccban. Az emberek idővel már nem is mertek kilépni az utcára, nem jártak el semmilyen közösségbe, hanem bezárkóztak az otthonukba. Még a legcsendesebb estéken sem lehetett hallani az evezőcsapásokat és a ladikosok kiáltását. Senki sem kelt át a tengeren a város túlsó felébe, hacsak nem volt muszáj. Az isztambuliak még soha nem rettegtek ennyire a tömegtől. És soha nem féltek még ennyire attól, hogy kivívhatják Isten haragját.

Ugyanis az Úr mindjárt a kezdet kezdetén, a járvány kitörésekor elég keményen lépett fel. Az emberek egyfolytában attól rettegtek, hogy valami helytelen dolgot találnak kiejteni a szájukon, vagy valamilyen bűnt találnak elkövetni. Bereteszelték az ajtóikat, az ablakokat függönyökkel sötétítették el, hogy megakadályozzák a napsugarak behatolását, mivel meg voltak győződve arról, hogy a fény terjesztette a járványt. Minden kerület bezárkózott. Az utcák erődítményekké változtak, amelyeket senki sem hagyott el. Az emberek halkan sutyorogva mertek csak beszélni, lábujjhegyen osonva jártak-keltek, szerény, egyszerű ruhákat öltöttek magukra. A selyemruhákat durva posztóra cserélték, és sutba vágták a cicomás fejkendőket. Az arany pénzérméket agyagedényekbe, ládákba rejtették, majd elásták mélyen a földbe. A gazdagok feleségei elrejtették ékszereiket, és cselédjeik gúnyájába bújtak, hogy elnyerjék Isten tetszését. Megfogadták, hogy a következő évben elmennek Mekkába, teljesítik a zarándoklatot, és adakoznak a szegényeknek Arábiában. Isztambul alkudozott Istennel: az emberek áldozati bárányokat és imádságokat ajánlottak fel, ám veszteségük csak nőtt és nőtt.

Duzzanatok jelentek meg az áldozatok hónalján, ágyékánál és nyakán.

Alapos szemrevételezéskor egyesek még Azrail [43] senkiével össze nem téveszthető arcát is látni vélték rajtuk. A tüsszentés baljós előjelnek számított. Az emberek összerezzentek minden egyes tüsszentés hallatán. Ugyanis egy közönséges és ártatlan tüsszentéssel kezdődött az egész. Aztán az egész testet ellepték a gyorsan burjánzó, majd befeketedő gennyes kelések. Ezt követte a láz és a hányás.

Azt beszélték, hogy a betegség levegő útján terjedt. Hogy az éjszakai szellő hordozta ezt a gyilkos párát. Ecettel mosták fel a szobákat, amelyekben az áldozatok kilehelték lelküket. Aztán lemeszelték, és Mekkából hozott szenteltvízzel meghintették a helyiséget, majd távoztak. Senki sem időzött szívesen egy olyan szobában, amelyben egy sértett szellem lakozott.

Egyeseket némileg megnyugtatta az a tudat, hogy a tehetőseket és hatalmasokat éppúgy utolérte és megfertőzte a kór, majd elragadta a halál, míg ugyanez másokat kétségbe ejtett. Ha egy férfi megbetegedett, feleségei máris arról vitatkoztak, hogy melyiküknek kell majd ápolnia. Rendszerint a legidősebb asszonynak – illetve a terméketlennek, már ha akadt közöttük ilyen – kellett magára vállalnia a beteg férje gondozását. Olykor egy szegény ágyasra hárult a feladat. Akadtak férfiak, akiknek bár négy feleségük és egy tucat ágyasuk volt, mégis magányosan vettek búcsút a földi élettől.

A macskaköves utcák visszhangoztak az ökrök vontatta kordék kerékcsikorgásától, amelyeken a holttesteket szállították. A domboldalakon lévő temetők teljesen megteltek. A város temetői úgy megdagadtak, mint az áldozati ünnep idején levágott, megnyúzott és fákra fellógatott juhok. A sírásók egyre mélyebb és szélesebb gödröket ástak, és előfordult, hogy több tucat hullát hantolták el ugyanabban a sírban. Arról mélyen hallgattak, hogy a halottak zömét lemosatlanul temették el, és még csak be sem csavarták őket halotti lepelbe. Egyeseket úgy helyeztek örök nyugalomra, hogy egy sírkő sem árulkodott földi létükről. A bánat olyan kiváltságnak számított, amelyből csak kevesen vehették ki a részüket. A halottak méltó módon történő meggyászolásához mindenekelőtt arra volt szükség, hogy a halál békén hagyja az élőket. A család és a rokonság csak akkor tudta felszabadultan elsiratni halottjait, amikor a pestisjárványnak vége lett. Egyelőre konzerválták és félretették a gyászt, mint ahogyan a besózott húst és a szárított paprikát elteszik későbbi időkre az éléskamrákba. Elraktározták, hogy majd alkalmasabb időben elővehessék.

A hajókat visszafordították anélkül, hogy kirakodták volna a rakományukat. A karavánoknak megparancsolták, hogy változtassák meg az útirányukat. A többi csapáshoz hasonlóan ez a nyavalya is Nyugatról érkezett. Gyanakvással fogadtak minden utazót, akárhonnan jött. A szökevényeket, vándorló derviseket, nomádokat, csavargókat, cigányokat – a gyökértelen jöttmenteket nem látták szívesen Isztambulban.

Nyár közepén a mindenhatónak vélt nagyvezírt, Ayas pasát is legyűrte a kór. Halála mélyen megrázta a szerájt. Egyszerre rá kellett döbbenniük, hogy a palota falai sem elég magasak ahhoz, hogy megfékezzék a járványt. Még ugyanazon a héten négy ágyas betegedett meg. Borzalmas rettegés és félelem lengte be a hárem folyosóit. Állítólag Hürrem gyermekeivel együtt egy lakosztályba zárkózott, és a szultánon kívül senki mással nem érintkezett. És mivel a cselédjeiben sem bízott meg, ő maga készítette az ételeket, ő maga forralta fel az ivóvizet, sőt ő maga mosta a szennyesét is.

Az állatkertben négy állatgondozó halt meg, akik még csak életük derekán jártak. Az idős és legyengült Szibériai Taras napokig rejtőzködött a kunyhójában, mivel mindenki gyűlölte, amiért még mindig életben volt.

Hol voltak már azok az idők, amikor az isztambuli lakosok bezárkóztak otthonaikba! Az emberek a mecsetekbe, zsinagógákba, templomokba igyekeztek, hogy buzgón imádkozzanak és meggyónják a bűneiket. A betegséget büntetésként kapta az, aki rászolgált. Ezt a csapást Isten küldte rájuk. Gyarló az ember. Nem meglepő hát, hogy bűnös testén fekete rózsák nyílnak. Dzsihan döbbenten hallgatta ezeket a prédikációkat, és vadul kalimpált a szíve. Hitte is, meg nem is. Vajon Isten csupán azért teremtette az embert, minden esendőségével együtt, hogy később megbüntethesse?

– Vétkeztünk – hajtogatták az imámok. – A világ tele van bűnnel – hirdették a papok. – Vezekelnünk kell! – mondták a rabbik. És az isztambuliak így is tettek, több ezren. Sokan váltak istenfélővé egyik pillanatról a másikra – köztük maga Szulejmán szultán is. Betiltotta a szeszfogyasztást, a borászokat megbüntette, a hangszereket máglyán égették el, a kocsmákat bezárták, a bordélyok ajtajára lakatot vertek, az ópiumbarlangok kongtak az ürességtől. Valamennyi prédikáció arról szólt, hogy a járvány olyan szoros összefüggésben van az erkölcstelenséggel és az istentelenséggel, mint egy háremhölgy hajfonatainak egyes tincsei.

És ekkor váratlanul, mintha összebeszéltek volna, az emberek többé nem önmagukban keresték a hibát, hanem másokban. Ezt a szerencsétlenséget minden bizonnyal mások hozták a városra erkölcstelen és buja életvitelükkel. A félelem helyét elfoglalta a haragvás, a haragvásét pedig a gyűlölet. És a gyűlölet akkorára nőtt, hogy már senki sem tudta kordában tartani. Az emberek célpontot kerestek, akin bosszút állhatnak.

Július vége felé egy szedett-vedett csürhe behatolt a Galata torony közelében található zsidó negyedbe. Az ajtókat kátránnyal jelölték meg, a férfiakat megverték, egy rabbit halálra kínoztak, mert ellenállt. Azt pletykálták, hogy egy zsidó cipész megmérgezte az isztambuli kutak, ciszternák és patakok vizét, és ő terjesztette el a pestisjárványt. Több tucat embert letartóztattak, akik azon nyomban beismerték a bűnösségüket. Azzal az apró részlettel már senki sem törődött, hogy ezek az emberek vallomásukat kínzás és kényszer hatására tették. A zsidókat amúgy is alig néhány éve üldözték el Spanyolországból! Sőt Európa különböző városaiban elevenen elégették őket! Oka volt annak, hogy mindenhová csak a bajt vitték magukkal. Árnyékként követte őket a balszerencse. Keresztény gyermekeket raboltak el, majd vérüket felhasználták titokzatos szertartásaikon. Annyira elszaporodtak a rágalmak, mint égen a csillag. A kádiknak végül aztán Szulejmán szultán kiadott egy fermán-t [44], megtiltotta, hogy ítéletet hozzanak a vérváddal kapcsolatos ügyekben. Az a néhány bíró pedig, aki átvállalta ezeket a pereket, nem kívánt döntést hozni, így aztán a vádaskodások szép lassan alábbhagytak.

Aztán kitalálták, hogy nem is a zsidók a bűnösök, hanem a keresztények. Kívül-belül mocskosak voltak, hiszen sohasem jártak el a hamamokba. Nem mosdottak meg a feleségükkel való közösülés után sem. Bort ittak, és mintha mindez nem lenne elegendő, a bort Jézus vérének titulálták, akit Istennek neveztek. És ami még ennél is szörnyűbb: megették a disznóhúst. Egy olyan állat húsát, amely saját ürülékében fetreng, és rothadt, férgekkel teli, állati eredetű maradványokat fogyaszt. A pestist csakis a disznóevők terjeszthették el. A zsidó negyedet feldúló felbőszült tömegek most a keresztények házait ostromolták.

Az Eyüp nevű városrészben élő egyik nyeregkészítő ragadta magához a hatalmat, és a csürhe élére állt. Azt hangoztatta, hogy a zsidók és a keresztények is a Könyvek Népei közé tartoznak, és bár vétkeztek, mégsem ők a legfőbb bűnösök. A valódi vétkesek a szúfik, akik egyfolytában csak dalolásznak, és megállás nélkül forognak és keringenek körbe-körbe. Van-e annál veszélyesebb, mint amikor valaki azt állítja magáról, hogy ő muszlim, ám mindeközben semmi köze sincs az iszlámhoz? Vajon nem ők hirdetik-e azt, hogy nem rettegnek a pokoltól, és nem is áhítoznak a Paradicsom után? Vajon nem úgy szólnak-e Istenhez, mintha egyenrangúak lennének vele? Hovatovább azt merészelik állítani, hogy Isten ott rejlik a köpönyegük alatt. Az istenkáromlás hozta ezt a szerencsétlenséget a városra. Husángokkal felfegyverkezett bandák uralták az utcákat eretnekekre vadászva. A szubasi és a testőrei tétlenül szemlélték az eseményeket, és később sem tartóztatták le őket.

A péntek esti ima után elözönlötték Pera kacskaringós utcácskáit. Útközben még sokan csapódtak a menethez, amelyet eleinte férfiak és kezükben fáklyákat tartó, alig hétesztendős kisfiúk alkottak. Behatoltak a rossz hírnek házaiba, az örömlányokat és a feslett erkölcsűeket az utcára vonszolták, az épületeket felgyújtották. Egy moccanni sem bíró, mázsás szajhát kikötöztek egy oszlophoz, majd alaposan megkorbácsolták. A nő hájas testén vérvörös csíkok keletkeztek. Egy hermafroditát anyaszült meztelenre vetkőztettek, majd leköpdöstek. Ezután leborotválták minden testszőrzetét tetőtől talpig, és beletaszították a fekáliába. Egy törpe méretű nő járt a legrosszabbul, bár az okát senki sem tudta pontosan. A mendemondák szerint meglehetősen bizalmas viszonyt ápolt a fő fehér eunuchhal, és jó néhány intrika fűződött a személyéhez. Másnap reggel, nem sokkal napfelkelte után találtak rá a kóbor kutyák, rémes állapotban. Testét vér és ürülék borította, orrát betörték, bordáit összezúzták, ám csodával határos módon még életben volt.

A szubasi végül akkor lépett közbe, amikor a csürhe elindult a palota felé, hogy megleckéztesse az uralkodóházat. Tizenegy embert letartóztattak. Őket még aznap felakasztották, és hogy mások is okuljanak az esetből, tetemüket közszemlére tették. A felakasztott testek ott lengedeztek a szélben. Amikor a pestis távozott a városból, Isztambul lakossága 5742 fővel fogyatkozott meg, és a temetőkben egy talpalatnyi szabad hely sem maradt.

Dzsihan még ugyanezen a héten kapott egy másik kellemetlen levelet. Ezen olvashatóan látszott Garreth kapitány aláírása. Dzsihan a konyhán dolgozó egyik szolgáló révén küldött néhány összekuporgatott garast a kapitánynak, azt remélve, hogy ezzel betömi a száját egy időre. Ez a fejlemény annyira lekötötte, hogy lemaradt a legfrissebb városi pletykákról.

A pestis után a megboldogult Ayas pasa helyére Lutfi pasát nevezték ki új nagyvezírnek – azt a férfit, aki a Prut folyónál olyan építészt tudott javasolni, aki végül is hidat épített a folyón. Az idős korban elhunyt szultáni főépítész megüresedett helyére pedig nem mást, mint Szinánt nevezték ki. Az emberek arról pletykáltak, hogy a sors keze lehet abban a dologban, hogy ezt a két férfit – aki nem igen szívelte egymást – nagyjából ugyanabban az időben léptették elő. Mintha Isten látni szerette volna a csatározásukat, és kíváncsi lenne rá, hogy vajon melyikük kerekedik felül.

A büszke és pompás Hippodrom téren ezer év leforgása alatt óriási tömegek fordultak meg, és mindig hangos zsivaj töltötte be. A nézőközönséget mindenféle korosztályból verbuválódott férfiak alkották. Ha tetszett nekik a bemutató, hangosan nevettek és kiabáltak, és olyan büszkén feszítettek, mintha ők is hozzájárultak volna a produkció sikeréhez. Ha viszont nem volt ínyükre, amit láttak, akkor hangosan dobogtak a lábukkal, káromkodtak, és a kezük ügyébe akadó tárgyakat behajigálták a színpadra. Konstantin császár óta nem sokat változott a nézőközönség természete: könnyű volt megnevettetni, ám annál nehezebb kielégíteni az igényeit.

A távolban, a fa padsorok közepén kialakítottak egy kisebb emelvényt, amelyet aranyszálakkal díszítettek. Itt ült Szulejmán szultán egy magas trónszéken, ahonnét mindent látott, és ahol őt is jól lehetett látni. Mellette foglalt helyet a nagyvezír, Lutfi pasa – aki a szultán húgát vette feleségül –, valamint a diván tagjai. Az uralkodó melletti, brokátfüggönyökkel leválasztott részben foglalt helyet a cselédeivel körülvett szultána. Ezüstözött függönyök és rácsos paravánok takarták el őket a tömeg szeme elől. A hárembéli néhány nőn kívül nem voltak jelen más nők.

A külföldi követeket külön páholyban ültették le. A velencei dózse követe a távolba meredt, és olyan egyenesen ült, mintha karót nyelt volna. Dzsihannak azonnal szemet szúrt a férfi kabátkájára tűzött bross. A velencei mellett ült a raguzai követ, a firenzei Medicik és a genovai helytartó küldöttei, a lengyel király követe, valamint Franciaországból érkezett előkelő utazók. Őket könnyű volt felismerni. Messziről kiríttak a környezetükből, nem csupán öltözetük, hanem csodálkozó és kissé kevély arckifejezésük miatt.

Már napok óta folytak az ünneplések. Éjszakánként fényárban úszott egész Isztambul. Úgy csillogott a város, mint egy fiatal menyasszony szeme. Lámpák, fáklyák és tűzijátékok fokozták a ragyogást. A feldíszített csónakok hullócsillagként siklottak az Aranyszarv-öböl vizén. Cukorból hatalmas, emberevő tengeri lényeket faragtak, és tarka tollazatú madarakat. Az utcákon óriási virágdíszeket helyeztek el. Olyan sok áldozati bárányt vágtak le, hogy a vágóhidak mögött csörgedező kis patak vize egészen vörös lett a vértől. Az icsoglanok ide-oda futkostak jókora piláfos tálcákkal a kezükben, amelyekről csak úgy csöpögött a birkafaggyú. Zerdé-vel [45] kínálták azokat, akik már jóllaktak, és ittak a sörbetből. Ugyanazzal az étellel kínálták a szegényt és a gazdagot, nem téve különbséget közöttük.

A szultán két fián kívül még száz, szegény családokból származó fiúgyermek körülmetélésére is sor került. A gyertyaöntők, mészégetők, koldusok gyermekei együtt visítottak a nagyméltóságú szultánfikkal. Összesen százkét fiúgyermek feküdt a kereveteken ünnepélyes körülmetélési köntösében, és keservesen jajgattak, valahányszor eszükbejutott a gyötrelmes tortúra, amelyen keresztülmentek. Kacagva nézték a számukra rendezett árnyjátékot, amely feledtetni kívánta a kellemetlen emlékeket.

Dzsihan iszonyodva és elképedve járkált ebben az őrült nagy hangzavarban. A szeráj emberei azt kérték tőle, hogy Csotával együtt lépjen fel az ünnepségek záróeseményén. Már kora reggel elhozta az elefántot a Hippodrom tér közelében található istállóba. Csotát útközben szörnyen idegesítette a lábára aggatott lánc, ám végül megnyugodott, amikor elmajszolhatta az eléje helyezett almákat és leveleket. Dzsihan irigyelte a jószágot a nyugalmáért. Bárcsak ő is ilyen gondtalan lehetne! Az elefánthajcsár éjjel álmatlanul hánykolódott az ágyában, és véresre harapdálta az ajkát idegességében.

A többi állat már mind bemutatta a tudományát: az oroszlánok, a tigrisek, a majmok, a struccok, a zergék és az Egyiptomból nemrégiben hozatott új zsiráf. A solymászok pompás madarakkal parádéztak, az artisták karikákat dobáltak. A tűznyelő minden létező lángot lenyelt, a kötéltáncos pedig egy, a magasban kifeszített hajókötélen sétált. Őket követték a különböző céhek képviselői. Kőfaragók pöröllyel és vésővel a kezükben, rózsákkal teli talicskájukat maguk előtt toló kertészek, és az építészek az általuk tervezett mecsetek kicsinyített másaival. Ez utóbbi csapatot Szinán vezette hermelinprémmel díszített kaftánjában. Amikor meglátta Dzsihant, elmosolyodott. Dzsihan minden bizonnyal viszonozta volna ezt a gesztust, ha nem annyira feszült.

Aztán végre-valahára rájuk került a sor. Dzsihan kitárta a kaput, és kiengedte Csotát. Elhaladtak egy árván az égre meredő obeliszk mellett, amelyet Theodosius császár hozatott ide Alexandriából jóval régebben. Aztán rákanyarodtak arra a sávra, amelyet előttük már több száz láb és pata taposott. Megcsillantak a Csota takarójára varrt apró kis tükördarabkák – ez a zöld bársonyból készített, lila mintákkal szegélyezett dísztakaró a szultána ajándéka volt.

A nézők üdvrivalgásban törtek ki, ahogy észrevették őket. Dzsihan ment elöl, kötőféken vezetve Csotát, ám a látszat ellenére valójában az elefánt diktálta az iramot. A szerájbéli méltóságok páholyához érve lelassítottak. Dzsihan üdvözölte Szulejmán szultánt tekintetével. Magabiztosnak és rendíthetetlennek tűnt. A szultántól balra volt az a kis elkülönített rész, ahol a szultána és a cselédei helyet foglaltak. És bár a fiú nem látta Hürremet, érezte a nő rászegeződő szúrós és gyanakvó tekintetét. A gondolattól, hogy a szépséges Mihrimah is nézi minden mozdulatát, még idegesebb lett. Kiszáradt a torka, görcsbe rándult a gyomra, reszketett mindene, ahogy meghajolt.

Az elefántidomár remegő kézzel előhúzott egy gombolyagot a zsebéből. Odadobta Csotának. Az elefánt ormányával ügyesen elkapta, majd visszadobta a gazdájának. Ezt a mutatványt megismételték még néhányszor. Ezután Dzsihan elővette a Mihrimahtól kapott csillogó karikákat. Ezeket is odadobta egyesével Csotának. Az elefánt sorra mindet elkapta, majd nemtörődöm módon félrehányta őket. Jobbra-balra riszálta hatalmas testét, mintha táncolna. A nézők hangosan kacagtak. Dzsihan felemelte pálcáját, és tréfásan megdorgálta Csotát. Az elefánt megszeppenve, bűnbánóan lehajtotta a fejét. Mint minden más, ez is a produkció részét képezte. A fiú engesztelés képpen egy almával kínálta az elefántot. Viszonzásként Csota kihúzott egy szál nárciszt Dzsihan kaftánjából, és odanyújtotta neki. Ezt is hangos nevetéssel jutalmazta a közönség.

Dzsihan egy süveget nyomott a fejére. Aztán annak a tetejébe még egyet, majd még egyet, és így tovább. Összesen hét süveget tornyozott fel egymás tetejére. Aztán azt ordította: – Fel!

Az elefánt ormányával óvatosan átölelte a fiút, majd a magasba emelte, és a nyakszirtjére ültette úgy, hogy közben egyetlen süveg sem pottyant le.

– Le! – vezényelte Dzsihan.

Csota lassan, nagy gonddal letérdepelt a földre. Dzsihan erősen tartotta magát. A homlokán gyöngyöző izzadságcseppeket a szél leszárította. Nagy művészet a térdepelés elefántok számára, mivel nincsen térdkalácsuk. Az idomár bízott benne, hogy ezzel az apró részlettel a szárazföldek és tengerek ura is tisztában van, és nagyra értékeli majd. Alighogy Csotának sikerült leereszkednie, Dzsihan széttárta a karját, és győzedelmesen felkiáltott. Ezzel egyidejűleg egy tárgy repült feléjük szélsebesen, majd tompa puffanással landolt mellettük. Egy pénzzel teli erszényt kaptak. Szulejmán szultán nagyvonalúan megajándékozta. A hajcsár mély meghajlással köszönte meg ezt a gesztust, az elefánt trombitált, a közönség tombolt.

Ezután következett a legutolsó műsorszám. Csota az iszlámot képviselte, és egy vaddisznóval kellett megküzdenie, amely a kereszténységet jelképezte. Ennél a mutatványnál rendszerint medvét vetettek be a vaddisznó ellen, ám az elefánt sokkal méltóságteljesebb megjelenésű állat volt, ráadásul az emberek is a szívükbe zárták Csotát. Így az utolsó pillanatban a fehér elefántra osztották a szerepet.

Dzsihant megrémisztette a vaddisznó látványa, amely hegyes agyarait vadul lóbálva, mellső patájával a földet kaparva azt leste, hogy mire támadhat rá. Csotánál ugyan jóval kisebb volt, ám volt benne valami őrült vadság, és nem lehetett tudni, mitől bőszült fel ennyire. Alighogy eloldozták a láncát, már rohant is feléjük szélsebesen. Ha Dzsihan nem ugrik félre az utolsó pillanatban, az állat agyara felhasítja a combját. A tömeg felkacagott: láthatóan kész volt átpártolni a vadkan oldalára, amennyiben csalódást okoz nekik az elefántidomár és az elefántja.

Nem csak Dzsihan esett pánikba. Csotának szinte a földbe gyökerezett a lába, és félig lehunyta a szemét. Dzsihan ordított, és pálcájával nógatta az állatot. Mézesmázos szavakkal kérlelte, édességgel és sárfürdővel kecsegtette. Egyik sem használt. Ez az állat, amelyik a harcmezőn szemrebbenés nélkül megölte az ellenséges katonákat, most egyszeriben megdermedt.

A vaddisznót már nem érdekelte az elefánt. Futott egy kört, majd Dzsihanra támadt, és a földre taszította.

– Hé, te!

Mirka, a medvetáncoltató valahonnét ott termett, és kiáltozva megpróbálta magára vonni a vadkan figyelmét. Kezében lándzsát tartott, mögötte jól megtermett medvéje cammogott. Mindketten jól ismerték már ezt a játékot. A medve hangosan felbőgött. A vaddisznó vadul acsarkodva rátámadt a medvére. Dzsihannak olyan érzése támadt, mintha egy függöny mögül nézné végig a történéseket. A borzalmas hörgéseket időről időre a közönség éljenzése szakította félbe. A medve éles karmaival felhasította riválisa hasát. A vaddisznónak kilógtak a belei és orrfacsaró bűz lengte körül. A hátsó lábai még rángatóztak, azokkal még rúgkapált. Visított még egy utolsót, ahogy kilehelte a lelkét. Ez a fülsiketítő hang a nézők velejéig hatolt. Mirka csizmájával a haláltusát vívó vadkanra taposott, majd integetett a nézőknek. Azon nyomban megjutalmazták egy erszénnyel. Ahogy lehajolt az erszényért, hátrafordult és nem titkolt megvetéssel nézett Dzsihanra. A fiú kicsire összehúzta magát, és elfordult: szégyenében legszívesebben elsüllyedt volna a föld alá.

Miközben az elefánthajcsár legszívesebben köddé vált volna, az elefánt egyre dühösebb lett. A nézők közül ugyanis néhányan kavicsokkal dobálták. Csota meglengette óriási fülét, és hangosan trombitált. A közönség felbuzdulva azon, hogy sikerült felbosszantania egy ekkora jószágot, egyéb dolgokkal is hajigálni kezdte: fakanalakkal, rothadt almákkal, fém kardhüvelyekkel, diókkal egy közeli diófáról… Dzsihan próbálta nyugtatgatni Csotát, de ebben az óriási kavalkádban alig lehetett hallani a hangját.

Az elefánt egyszeriben csak nekilódult, egyenesen a nézőközönség felé tartott. Dzsihan karját lengetve, üvöltözve szaladt utána. Látta, amint a nézők az első döbbenet után rémületbe esnek. Futott, ki merre látott. Menekülés közben átgázoltak azokon, akik a földre estek. Dzsihannak végül sikerült utolérnie Csotát, és megrántotta a farkát. Az állat eltaposhatta volna, ha akarja, ám abban a pillanatban nem gondolt ilyesmire. Karddal és lándzsával felfegyverkezett őrök bekerítették őket, bár szemmel láthatóan senki sem tudta, mit is kellene csinálni. Ebben a nagy felfordulásban Csota átszakította a korlátot, átgázolt a díszleteken, és berontott a külföldi követek páholyába. A velencei követ fejvesztve menekült, futás közben átbucskázott a fején, és elszakadt a drága kabátkája, ahogy valaki rátaposott. Dzsihan észrevette, amint elgurul a zafír brosstűje. Villámgyorsan rálépett, majd amikor megbizonyosodott róla, hogy senki sem látja, gyorsan felmarkolta, és az övébe csúsztatta.

Amikor ismét az elefánt után fordult, rémülten látta, hogy Csota a szultán pulpitusánál cövekelt. A szultán nem moccant. Szálegyenesen ült, kifejezéstelen arccal. A nagyvezír, Lutfi pasa egészen másképp viselkedett. Habzó szájjal osztogatta a parancsokat. Ekkor Csota mintha megérezte volna a férfi ellenszenvét, megindult feléje. Lekapta a férfi fejéről a turbánját, és meglengette a levegőben, mintha ez is egy begyakorolt mutatvány lett volna.

– Őrség! – ordította Lutfi pasa.

Ebben a pillanatban az elefántidomár a szeme sarkából észrevette, hogy az egyik íjász célba vette Csota fejét. Dzsihan üvöltve a katona felé vetette magát, aki már épp kilőtte a nyílvesszőt.

Dzsihan felhördült, ahogy jobb vállába éles fájdalom hasított. Megtántorodott, majd a földre rogyott. Az elefánt meghallván gondozója hangját, megállt. Az első sorban levő emberek is mind lelassítottak. Mindenki a földön fekvő és vérző elefántidomárra szegezte a tekintetét lélegzet-visszafojtva. Ekkor a szultán olyasvalamit tett, amire senki sem számított. Lassan és higgadtan felállt, majd elnevette magát.

Dzsihan bele sem mert gondolni abba, mi történik akkor, ha Csota a nagyvezír helyett Szulejmán szultánra támad rá. A dolgok jelen állása alapján viszont a szultán elégedettsége megmentette az életét. Valaki sietve visszahozta Lutfi pasa bekoszolódott és összelapított turbánját, majd készségesen odanyújtotta neki. A nagyvezír kikapta a kezéből, ám nem tette vissza a fejére. A nézők sorra elfoglalták korábbi helyüket. Csota pedig elindult a kijárat felé, nem is sejtve, hogy mekkora botrányt okozott.

✽

– Jaj, Csota! Mit tettél! Te tökkelütött! – óbégatta Dzsihan a hordágyon fekve. – Most majd kiherélnek… és elvisznek a mészárszékre. Megsütnek, és káposztával felszolgálnak vacsorára. Engem pedig tömlöcbe vetnek!

Legszívesebben jókorát rúgott volna egy vödörbe, belebokszolt volna egy hordóba vagy összetört volna egy vázát. Noha teste elnehezült, mint egy zsák, az esze vágott. Kínzó fájdalmánál már csak haragja volt nagyobb. És leginkább önmagára haragudott.

Lovas kocsin vitték az istállóig. Ott Olev ránézett, és szemügyre vette a húsából kimeredő nyílvesszőt, majd fejével intett a kínai ikerpárnak. A két férfi eltűnt, majd nem sokkal később visszatértek egy kis zacskó ópiummal.

– Mi van abban? Mire kellenek azok a pengék? – tudakolta Dzsihan. Nyaka nyirkos, bőre sápadt, ajka jéghideg volt.

– Te kis kíváncsi – jegyezte meg Olev, és közben különböző méretűfémeszközöket helyezett egy tálcára. – Kiszedem azt a valamit.

– De hogyan?

Senki sem válaszolt a kérdésére. Ehelyett megitattak Dzsihannal egy maszlak-nak nevezett, szárított kenderlevelekből készített, zöldes színű, fertelmes szagú teát. Már az első korty legyűrése után forogni kezdett vele a világ. Mire mindet megitta, különös fényárban úszott minden körülötte, és a színek összemosódtak. A cannabislevelek maradékát összenyomkodták, és a belőle készített pépes borogatást rákenték a sebére.

Aztán kivitték a fiút a kertbe, hogy élvezhesse még egy kicsit a napfényt.

– Harapj rá erre! – utasította Olev.

Dzsihan ebben a bódult állapotában ráharapott a szájába gyömöszölt rongyra. Csakhogy nem sokat segített. Amikor kiműtötték a nyilat Dzsihana húsából, olyan hangerővel üvöltött fel, hogy a madárház valamennyi madara kirepült a dúcából.

✽

Azon az éjjelen Dzsihan kínok között fetrengett az ágyán, amikor egyszer csak megjelent az ajtóban Szinán. Odatelepedett a fiú mellé, mint azon a csata utáni csillagtalan éjszakán.

– Jól vagy, fiam?

Dzsihan egy nyögéssel válaszolt, szeme könnybe lábadt.

– Úgy látom, még van mit gyakorolni a mutatványokon. A közönség megnevettetése nem az erősséged – állapította meg Szinán mosolyogva. – Az elefánt iránti bizalmad és szereteted viszont elismerésre méltó.

– Meg fognak büntetni?

– Épp eleget szenvedtél már. A szultán is pontosan tudja.

– De… Lutfi pasa gyűlöl.

– Hát, engem sem szível túlságosan – közölte Szinán kissé halkabban.

– A híddal kapcsolatos dolog miatt?

– Azért, mert ellenszegültem. Nem felejtette el. Hízelgőkkel és hajbókoló, minden szavára bólogató talpnyalókkal vette magát körül. Nem bocsát meg annak, aki őszintén megmondja a véleményét.

Sötétség ereszkedett rájuk, miközben Szinán az addigi életéről faggatta Dzsihant. Az elefánthajcsár mesélt neki a lánytestvéreiről, mostohaapjáról és édesanyja haláláról. Ideérkezése óta most először beszélt a múltjáról hitelesen anélkül, hogy lódított volna vagy kiszínezi.

– Visszamész majd? – kérdezte Szinán.

– Vissza, ha meggazdagodtam, és megerősödtem. Sietnem kell, mert meg akarom leckéztetni a nagybátyámat, mielőtt megvénül.

– Szóval bosszút akarsz állni az anyádért?

– Így igaz. Isten a tanúm rá, hogy be fogom váltani az ígéretemet.

Szinán a gondolataiba mélyedt. – Küldtél nekem egy vázlatot. Kinek a háza szerepel a rajzon?

– Ja, az? Az a főmuftié. Akkor jártam nála, amikor az eretnek pere zajlott. Rajzolás közben kicsit megváltoztattam.

– Miért?

– Feltűnt, hogy az a környék nagyon szeles, efendi. Éppen ezért az épület ablakait kicsire csinálták. Így viszont nem jut be elég fény a szobákba. Arra gondoltam, hogy ha volna odafent egy áttetsző üveglappal fedett galéria, sokkal világosabb lenne. Ráadásul akkor a nők feltűnés nélkül, kedvükre nézegethetnék a tengert.

Szinán figyelmesen végighallgatta a fiút. – Értem… Szerintem nagyon is jó a rajzod.

– Tényleg? – kérdezte Dzsihan kétkedőn.

– De muszáj kitanulnod az algebrát és a geometriát. Meg kell ismerned a számok világát. Figyeltelek a hídépítés közben. Ügyes vagy, kíváncsi, és vág az eszed. Lehetne belőled építész. Jó érzéked van hozzá.

Dzsihant boldoggá tették ezek a szavak. – Jó volt a hídépítésnél segédkezni… Csota is nagyon élvezte. Amúgy sem szereti, ha egész nap az istállóba zárva kell lennie.

– Ragyogó elméd van, indiai. Szeretnék segíteni neked. Csakhogy sok jóképességű fiú van még itt rajtad kívül. – Szinán itt elhallgatott, hogy megvárja szavainak hatását. – Ha tökéletesíteni szeretnéd a tudásodat, meg kell győznöd róla mindenkit, hogy miért éppen te legyél az a kiválasztott, nem pedig valaki más!

– Milyen furcsa beszéd!- töprengett a hallottakon Dzsihan magyarázatra várva, ám az elmaradt. Végül Szinán törte meg a rájuk telepedő csöndet: – Nézz csak körül! Mind Isten gyermekei vagyunk. Senki sem születik rangokkal vagy gazdagnak. Nem számít, hogy ki az apád vagy honnét származol. Keményen kell küzdened, ha feljebb akarsz jutni a ranglétrán!

Az oszmánok palotájában így működnek a dolgok.

Dzsihan lehajtotta a fejét.

– Tehetséges vagy, de rád fér még némi műveltség. Nyelveket kell tanulnod. Ha megígéred, hogy teljes erődből fogsz igyekezni, elintézem, hogy járhass a szeráj iskolába az órákra. Ebből az iskolából kerültek ki a legnagyobb méltóságok. Neked is pontosan úgy kell majd teljesítened, mint ahogyan a többieknek. Éveken keresztül.

Dzsihan habozás nélkül hevesen bólogatott, majd így szólt: – Nem félek a nehézségektől, efendi.

– Tudom, de le kell zárnod a múltat egyszer s mindenkorra – jelentette ki Szinán, ahogy felállt. – A sérelmek hordozása gúzsba köti az embert, és megfojtja a tehetséget. A tehetség rabmadárként kalitkába zárva senyved. Törj ki a kalitkából, és engedd, hogy hadd szárnyaljon a madár kedvére, hadd repüljön fel az egekig. Ha jó növendék leszel, kinyílnak majd előtted az élet ajtói.

– Nem értem… Miért vesz a pártfogásába? – kérdezte Dzsihan rákvörösarccal.

– Abban a szerencsében részesülhettem, hogy engem is felkarolt egy mester annak idején. Ő már rég nincs közöttünk, Isten nyugosztalja. Csak úgy tudom meghálálni a jótettét, ha másokon segítek – válaszolta Szinán. – Valami azt súgja nekem, hogy valójában nem az vagy, akinek mutatod magad. Bár teljesen összeszokottan viselkedtek az elefánttal, te nem állatidomár vagy, fiam. Szerintem sok mindent elhallgatsz. Nem mondtad el nekem a teljes igazságot.

– Most az elefánt a családom – mondta Dzsihan, de nem nézett az építészmester szemébe.

Szinán nagyot sóhajtva így szólt: – Pihenj egy kicsit! Később majd beszélünk még!

Amikor Szinán elindult kifelé a barakkból, egy könnycsepp gördült végig Dzsihan arcán, majd a kezére hullott. Döbbenten nézte. Bár a válla megsebesült, és a combja is sajgott, nem tudta eldönteni, hogy valójában mije fáj.

A palota harmadik udvarában kialakított szerájiskolába összesen 342 tanuló járt. A legsziporkázóbb eszű janicsárnövendékek pallérozódtak ebben az intézményben. Tanultak itt iszlám jogot, hadísz-t [46], filozófiát, a próféták történetét, és a Koránt is tanulmányozták. Emellett matematikát, geometriát, földrajzot, asztronómiát, logikát és retorikát, valamint több idegen nyelvet is, amelyek segítségével könnyedén eligazodhattak e Bábeltorony bármelyik szintjén. Továbbá ki-ki tehetsége és érdeklődése szerint elmélyülhetett a költészet, kalligráfia, zsindelyezés, fazekasság, intarziaberakás, csontfaragás, ötvösség és fegyverkészítés rejtelmeiben, és elsajátíthatta ezen szakterületek csínját-bínját. Az iskola elvégzése után egyesekből magas rangú tisztségviselő lett a birodalom igazgatásának legfelső szintjén vagy a seregben. Másokból építész vagy tudós.

A tanítómesterek kivétel nélkül mind férfiak voltak, illetve akadt közöttük néhány eunuch is. Ha fegyelmezésre került a sor, nem riadtak vissza hosszú pálcájuk használatától. A legenyhébb kihágásokat, rendbontást is büntették. A termekben csend és szigorú szabályok uralkodtak. Az albán, görög, bolgár, szerb, bosnyák és örmény családok fiait besorozták a devsirme [47] értelmében, de ez a törvény vonatkozott a törökök, kurdok, perzsák és cigányok fiúgyermekeire is.

Dzsihannak eleinte nagyon nehezen ment a tanulás. Attól rettegett, hogy bármikor kirúghatják. Teltek-múltak a hetek. Abban az évben a ramadán ünnepe júniusra esett. Egyre hosszabbodtak a nappalok; az éjszakákat vidám hangok és finom illatok töltötték be. Az üzletek egyre később zártak, és a zsúfolásig megtelt szórakozóhelyek késő éjszakáig nyitva tartottak. A janicsárok, a tudósok, a mesteremberek, sőt még a szenvedélyfüggők is böjtöltek – bár közülük sokan csak úgy tudtak megbirkózni az éhséggel, hogy titokban lenyeltek egy darabka vörösesbarnás lekvárt, amely nagyon lassan, hosszú időn át szívódott fel a gyomrukban. Aztán megkezdődött az ünneplés, de Dzsihan és Csota felől továbbra sem érdeklődött senki. Mintha mindenki megfeledkezett volna a szeráj istállójában tartott elefánt létezéséről. Dzsihan letargiába zuhant. Arra gyanakodott, hogy a nagyvezír állhat e mögött. Bizonyára nem tudta megbocsátani Csotának a Hippodromnál történteket, és csak leste az alkalmat, hogy mikor nyúzhatná meg őket elevenen. Dzsihan nem is sejtette, hogy a rettegett Lutfi pasa – a birodalom második legbefolyásosabb embere, egyben Szulejmán szultán sógora – súlyos gondokkal küzdött.

✽

Minden a Galata torony közelében kezdődött, egy rossz hírű épületben.

Egy örömlány, aki bőrszíne miatt a Pembeşeker [48] névre hallgatott, visszautasított egy vendéget. A férfinak pénze ugyan volt, de lelkiismerete egy szemernyi sem. Amikor a nő nemet mondott, a férfi csúnyán elbánt vele. És nem érte be ennyivel, hanem előrántotta a magánál hordott korbácsát, és alaposan megverte. Ez viszont nem állt összhangban az isztambuli bordélyházak ősi, íratlan és ki nem mondott szabályzatával. Lehetett ugyan bántalmazni egy utcalányt, de megkorbácsolni semmilyen körülmények között nem volt megengedett. A bordélyházban levők mind Pembeşeker segítségére siettek. A férfit szárított trágyával dobálták meg. Az agresszív elkövető azonban sehogyan sem tudott beletörődni a vereségébe. Habzó szájjal bepanaszolta a nőt a kádinál. A kádi félt a futtatók haragjától, ezért igyekezett olyan megoldást találni, amely mindkét felet kielégíti. Ám időközben a nagyvezír, Lutfi pasa tudomására jutott a dolog.

A pasa már rég be akarta záratni a nyilvánosházakat, és ezen fertőknek eltévelyedett látogatóit olyan távoli helyekre száműzni, ahonnét sohasem térhetnek vissza. A bántalmazott prostituált esete nagyon is kapóra jött neki. Példaértékű büntetést akart kifundálni ennek a feslett erkölcsű nőszemélynek, mert a hozzá hasonlókból túlságosan sok akadt Isztambulban. A kádi békítő döntését figyelmen kívül hagyva Lutfi pasa kijelentette, hogy a nő volt a vétkes, és emiatt le kell vágni a nemi szerveit. Aztán felültetik majd egy szamárra menetiránynak háttal, és körbe vezetik a városban, hogy mindenki láthassa, mi vár azokra, akik ilyesmivel foglalkoznak.

Senki sem hallott vagy látott még ehhez hasonló, kegyetlen büntetést. Sah szultána, Szulejmán szultán lánytestvére egészen elborzadt, amikor tudomására jutott, hogy milyen büntetést szabott ki a nagyvezír a rossz csillagzat alatt született nőre. A nagyvezír felesége megszokta, hogy általában minden kérését teljesítik, és azt hitte, hogy le tudja majd beszélni az urát erről az elhatározásáról. Megvárta, amíg férjének felszolgálták az ínycsiklandóan illatozó, mennyei vacsorát: pacallevest, fácánpörköltet, üzbég módra elkészített mazsolás piláfot, valamint Lutfi pasa kedvenc édességét, a diós baklavát. Bízott benne, hogy a sok finomságtól majd megenyhül a férje, és akkor könnyen meg tudja puhítani.

A szolgálók a vacsora végeztével leszedték az asztalt, és rózsavízzel megmosták a nagyvezír és felesége kezét, majd kávéval kínálták őket. Alighogy eltűntek szem elől, Sah szultána ezt dünnyögte maga elé, mintha magában beszélt volna: „Mindenki erről a prostituáltról pletykál.”

A nagyvezír nem szólt egy szót sem. Narancssárgás fénycsík szűrődött be az ablakon, bánatos hangulatot árasztva a szobában.

– Tényleg ilyen borzalmas büntetés vár rá? – kérdezte Sah szultána kedves hangon.

– Ki mint vet, úgy arat – felelte Lutfi pasa.

– De nem túl kegyetlen ez a büntetés?

– Kegyetlen? Nem, pont a legmegfelelőbb.

– Hát, egy csepp irgalom sincs te benned, uram? – kérdezte az asszony, és megremegett a hangja.

– Az irgalom annak jár, aki megérdemli.

Sah szultána remegve az idegességtől felállt ültő helyéből, és olyasvalamit mondott, amihez csakis neki volt bátorsága: – Ma éjjel ne gyere az ágyamba! Holnap és az azt követő éjszakákon se.

Lutfi pasának eltorzult az arca. Ez a házasság csak bajt hozott rá. Az irigyei nem tudták, mivel is jár ez a kiváltságos helyzet. Számára átok volt, hogy a szultán lánytestvérét vette feleségül. Ilyet csakis az ellenségének kívánhatott az ember! Ahhoz, hogy elvehesse Sah szultánát, előbb el kellett válnia addigi élettársától – négy gyermekének édesanyjától. A szultán lánytestvére ugyanis nem tűrt meg maga mellett más nőket. És mindezért cserébe kapott-e bármi jót? Épp ellenkezőleg. Felesége mindenre csak a száját húzta, lépten-nyomon megalázta, még a cselédek jelenlétében is. A nagyvezír kinyitotta a száját, és a hosszú idő alatt felgyülemlett bosszúságát, elfojtott indulatát mind kiokádta:

– Nem mintha valaha is epekedtem volna az ágyadért!

– Hogy merészelsz ilyet mondani?! Micsoda arcátlanság! – zengte Sah szultána. – Hiszen a bátyám alattvalója vagy!

Lutfi pasa a szakállát tépkedte, és néhány szőrszál a kezében maradt.

– Ha nem változtatod meg az ítéletedet, és tudomásomra jut, hogy megkínozták azt a szerencsétlen nőt, esküszöm, kitagadlak, és többé nem leszel a férjem! – Sah szultána ezeket mondta, majd feldúltan kiviharzott a szobából, magára hagyva a dühtől fortyogó férjét.

Mint oly sokan, Sah szultána is abban reménykedett, hogy a nagyvezír az utolsó utáni pillanatban megkegyelmez majd az elítéltnek. Lutfi pasa ezzel két legyet is üthetett volna egy csapásra. Egyrészt ráijeszthet a bordélyházba járókra, másrészt kivívhatja a nép tiszteletét azzal, hogy kegyelmet gyakorol. Sah szultána óriásit csalódott, amikor egy hűvös reggelen előbb kihirdették, majd végrehajtották az ítéletet. Amikor azon az estén Lutfi pasa hazaért, felesége ott várta, és majd szétvetette a düh.

– Szégyen-gyalázat, amit műveltél! – fakadt ki Sah szultána, bár tudta, hogy a szolgálók ott hallgatóznak az ajtók mögött. – Kő van a szíved helyén!

– Vigyázz a szádra, asszony! Nem illendő így beszélni a férjeddel.

– Még hogy férj! Hiszen csak ahhoz van merszed, hogy szerencsétlen, nyomorult nőket megkínozz!

A pasa önkívületben nekilökte feleségét a díszcsempékkel kirakott falnak, majd felpofozta.

– Nem maradok együtt egy olyan ördöggel, mint te! – ordította Sah szultána zokogva, majd olyan cifra káromkodásokat záporozott a férfira, melyeket még a legjelesebb pletykafészkek és rossznyelvek sem tudtak elismételni másnap.

Lutfi pasának annyira elborult az agya, hogy a buzogányáért nyúlt. Ekkor a ház lakói egy fekete eunuchhal az élükön berontottak a szobába. Elöl a fekete eunuch aga, mögötte a cselédek, szolgálók, a mosogató személyzet, a szakács és a besúgók. Közös erővel megkötözték a pasa kezét, betömték a száját, majd a felesége jóváhagyásával alaposan elagyabugyálták.

Szulejmán szultán dúlt-fúlt haragjában, amikor másnap reggel tudomására jutott, hogy a nagyvezír egy buzogánnyal akart rátámadni a testvérére. Ez okozta Lutfi pasa vesztét. Pillanatokon belül megfosztották a rangjától, elkobozták minden vagyonát, majd Demotikába száműzték. Mindez annyira hirtelen történt, hogy még összecsomagolni sem volt ideje, nemhogy elbúcsúzni bárkitől is.

Dzsihan döbbenten fogadta a híreket az állatkertben. Az élet tele van fordulatokkal, és milyen nagyot tudnak bukni a magasban trónolók! Még azok is, akikről azt képzelte, hogy érinthetetlenek! Vagy talán leginkább ők. Két láthatatlan ív rajzolódott ki képzeletében: tetteink és szavaink révén jutunk egyre feljebb, illetve szintén csak tetteink és szavaink miatt zuhanunk a mélybe.

✽

Dzsihan ezen tűnődött, míg a szerájiskolából az állatkert felé haladt. Ahogy közeledett az elefánt istállójához, köhögésre lett figyelmes. Szinte megfagyott ereiben a vér. Belépett az ajtón, és beigazolódott a félelme. Ott állt előtte Garreth kapitány.

– Nézzenek oda! Kit látnak szemeim! Visszatértem a fenékről. Arra gondoltam, nem árt megnézni, mi van az én kis tolvaj barátocskámmal. Bizonyára hiányoztam már neked.

Dzsihan nem szólt egy szót sem, nehogy hangja elárulja a rettegését. A férfi már megint ivott – érezni lehetett büdös, alkoholszagú leheletén. Fogsora úgy nézett ki, mint egy kátránnyal bekent hordóléc.

A kapitány az indiaira szegezte tekintetét. – Mi az? Úgy nézel rám, mint aki kísértetet lát.

– Izé, azt hittem, hogy maga már halott. Olyan rég nem hallottam maga felől – vallotta be Dzsihan.

– A hajóm a tenger fenekére süllyedt. Tizennyolc emberem veszett oda abban az ördögi orkánban. Én csak a szerencsémnek köszönhetően úsztam meg, ám fogságba estem. Elkaptam a maláriát, és azt hitték, hogy meghaltam. Megjártam a poklot, de nem tetszett az a fránya hely, így hát visszajöttem. Mi az, tán nem örülsz, hogy ismét láthatsz?

– Dehogynem! – dadogta Dzsihan.

A férfi bizalmatlanul méregette a fiút. – Már jó régóta itt vagy. Mutasd csak, miket sikerült ellopnod! Bizonyára szép zsákmányra sikerült szert tenned mostanára, hiszen a szultán lánya a kegyeibe fogadott.

Dzsihan megborzongott a lány említésére. Vajon kitől hallhatott Mihrimahról? Az udvar tele volt besúgókkal. – Efendi, nem könnyű a dolgom. Mindenütt őrök strázsálnak – közölte a lehető legnagyobb higgadtságot erőltetve magára.

– Ne hordj össze hetet-havat! Mondd, miket szereztél? – ordította Garreth kapitány fenyegető hangon. Egészen kivörösödött a dühtől, így még jobban láthatóvá vált az arcán végig húzódó ronda sebhely.

Dzsihan kelletlenül előhozta az akácfa alá elrejtett lopott holmit. A kapitány habozás nélkül felmarkolta a zafírbrosst, majd furcsa hangot hallatott – mintha csettintett volna egyet a nyelvével. Dzsihan halálra vált arccal a rámeredt, és ekkor tudatosult benne, hogy amaz röhög. A kapitány kacagott egy darabig, majd elhallgatott.

– Ez mind?! Hát hülyének nézel engem?

– Isten bizony, ez mind…

A férfi egy villámgyors mozdulattal előrántott egy pengét kabátja belső zsebéből, majd Dzsihan torkához szorította. – Nem kedvelem a hazudozókat. Sohasem szerettem őket. Ha hazugságon kaplak, elevenen megnyúzlak.

Dzsihan nagyot nyelt, ahogy a penge éle a bőrébe mélyedt. – Biztató híreim vannak. Én… egy ideje a főépítész mellett dolgozom.

– Na és?

– Mecseteket fogunk építeni… a szultánnak. Nagyon sok pénz van ebben.

A hideg fém kissé eltávolodott a fiú torkától. Garreth kapitány kissé hátrébb lépett, majd úgy nézett a fiúra, mintha akkor látná életében először. – Beszélj már!

– Arra célzok, hogy a szultán számára roppant fontosak ezek az építkezések. Szinán számos épületet emel majd az ő, valamint a családja számára. A szultán több pénzt költ kövekre, mint ékszerekre.

– Nos, akkor rendben… – dünnyögte a kapitány. – Ha már a szerájból nem tudtál lopni, legalább az építkezéseken légy szemfüles. Férkőzz a Mester bizalmába! Légy jó fiú! Ne feledd, hogy én mentettelek ki a legénység kezéből azon az átkozott hajón! Ne okozz nekem csalódást!

– Nem fogok, efendi. Nem bánja meg, hogy ilyen soká kellett várnia.

Szinán építkezéseiből majd gazdaggá teszem magát. Remélhetőleg hamarosan… – mondta Dzsihan, és abban a pillanatban el is hitte mindazt, amit mondott.

Nyár végére újabb járvány pusztított az oszmán földeken. Vízzel teli furunkulusok, hányás, magas láz, halál. Az ördög köpeté-nek nevezték ezeket a vörös pöttyöket. Legtöbbekkel pár nap alatt végzett a nyavalya. Köztük volt Szulejmán és Hürrem szeme fénye, a huszonegy esztendős fiuk, Mehmed pasa is.

A szultán egészen belebetegedett a tragédiába. Durva posztóból készült leplet öltött magára, és visszavonult a világtól. Egész nap csak imádkozott. Vele együtt gyászolt egész Isztambul. A lámpák csak haloványan pislákoltak, az emberek csak suttogva beszéltek. Az üzletek a szokásosnál korábban zártak. A katolikusok elhalasztották az esküvőket, a zsidók a barmicvókat, a muszlimok a körülmetélési ceremóniákat. A szeráj közelében elhaladó halászhajók némán siklottak tova. Mindenki némaságba burkolózott, mintha a gyász alvó kisded lett volna, amelyet nem szabad felébreszteni. A bazárokban elhallgattak a mesemondók, a fogadókban elnémultak a balladamesélő vándorok, az utcákon többé nem lehetett hallani a kikiáltók rikkantását, és elnémultak a dalolva kelő és dalolva fekvő szúfik is. Egyedül a szűnni nem akaró eső rondított bele ebbe a csöndbe. Olyan heves esőzés zúdult a városra, mintha az ég mindenki helyett gyászolt volna. A szultán egy ilyen zivataros napon látogatta meg Dzsihant és a fehér elefántot első ízben.

Arca beesett és sápadt volt, testtartása görnyedt. Egy cseppet sem hasonlított arra a karizmatikus férfira, akit Dzsihan a Hippodromnál üdvözölt. Ha nem követik hajbókoló testőrei, Dzsihan talán meg sem ismeri. Az elefánthajcsár sietősen meghajolt.

– Emlékszem rád és az elefántodra – mondta Szulejmán szultán.

Dzsihan egészen elvörösödött, ahogy felidézte azt a rémes napot.

– Hogy van a vállad?

– Meggyógyult, szultánom.

– Mesélj nekem erről a jószágról! Mit eszik, mit iszik?

Dzsihan eleget tett a kérésnek. Elmesélte, hogy Csota imád a sárban hemperegni, enni és inni. Megérezte, hogy Szulejmán szultánt nem is annyira a kíváncsiság, mint a búfeledés hozta ide. Azt is elmondta, hogy ha valaki le akar győzni egy elefántot, akkor az ormányára kell összpontosítani. Az ormányban ugyanis nincsenek csontok, kizárólag izmok, ennél fogva több funkciót is betölt: egyszerre orr, ajak, kar és kéz. Az elefántok számtalan dologra tudják használni az ormányukat, például levegővételre, szaglásra, evésre, ivásra, víz felszippantására, mosdásra, fülvakarásra, a csipa kitörlésére a szemükből. És ahogyan az emberek között is akad jobb- vagy balkezes, az elefántok között is vannak jobb-, illetve balormányosok. Dzsihan elárulta, hogy Csota balormányos.

– Különös, hogy egy ilyen pompás állatnak ennyire hitvány farka legyen– dünnyögte a Szultán. – Vajon arra akar ezzel emlékeztetni bennünket Allah, hogy még a leghatalmasabb élőlényeknek is megvan a maguk gyengéje?

Dzsihan nem tudott mit felelni erre, csak zavartan hebegett. Szerencsére a szultán folyatta a mondandóját: – A főépítészem azt mondta, hogy te és az elefánt segíteni fogjátok a munkájában.

– Így igaz, felség.

– Akkor készüljetek! Hamarosan újra munkába állhat a jószág.

Dzsihan csak később értette meg, hogy mire is célzott ekkor a tengerek és szárazföldek ura. A szultán azzal bízta meg Szinánt, hogy építsen egy mecsetet elhunyt fia emlékére. Ebben a minduntalan változó világban, ahol egyik napról a másikra minden megváltozhat, a szultán drága fiának emlékét időtálló, kemény márvány fogja őrizni.

✽

Így aztán szeptember havának hetedik napján – a szultáni főasztrológus Takijuddin által alkalmasnak kijelölt napon – Dzsihan az építkezésén találta magát, ahol sor került az első kapavágásokra. Negyven kost és negyven nőstény juhot vágtak le áldozati állatként. Vérükkel meglocsolták az építendő épület négy sarkát. Húsukat óriási üstökben megfőzték, majd szétosztották a rászorulók és leprások között. Dzsihan kiszúrta a méretes turbánt, és a fodrozódó, hosszú kaftánt viselő Ebusszuud efendit a tömegben. Amióta kinevezték főmuftinak, vagyis a legfőbb vallási elöljárónak, méltóságteljesen, kissé gőgösen járt-kelt. Dzsihan megborzongott, ahogy nem messze tőle elhaladt a férfi. Sajgott a szíve, ahogy felidézte a bársonyos hangú, jóképű, nyílt tekintetű, bátor Medzsnun sejhet. Nem tudta feledni.

Aztán mindenki távozott: a szultán, a diván tagjai, a bámészkodók. Csak az építőmunkások maradtak ott több százan. Dzsihan megfigyelte, hogy kétféle munkás dolgozott az építkezésen. Azok, akik soha nem mertek az ember szemébe nézni, és azok, akik olykor bele mertek nézni. Az első csoportba tartoztak a gályarabok. Lábukon bilincset viseltek, korbáccsal törték be őket. Egykoron tengerészek, parasztok, orvosok vagy hodzsák lehettek, ám egy csapásra megváltozott az életük, és most már ők maguk sem tudták eldönteni, hogy csak képzelődnek-e, avagy a múltjuk volt álom. Ezek a keresztény rabszolgák száraz kekszen és szegényes levesen éltek, és egész álló nap serényen dolgoztak a muszlim imaházak megépítésén.

A második csoportot az olyan önkéntesek alkották, mint Dzsihan. Ők napi két aszpert kaptak fizetségül, és valamivel finomabb ételt raktak eléjük. Összességében jobban bántak velük. Kőművesek, kubikosok, ácsok, épületasztalosok, kovácsok, ólomöntők, és műszaki rajzolók – mind-mind a saját céhükbe tömörülve. Egy írnok minden költséget feljegyzett, amelyet az építkezés felügyelője felülvizsgált.

Dzsihan bármerre fordult, mindenütt lázas igyekezetet látott. Acél emelőcsigák, csörlők, hajókötelek. Szinán előzőleg építtetett egy hatalmas tiprómalom darut. Az építőmunkások kisebb csoportokra osztva belemásztak ebbe a szerkezetbe, amely még a legnehezebb sziklákat is a magasba emelte, és hol sétálva, hol futva forgatták a kereket. Dzsihan sok hasonlóságot fedezett fel az építési terület, illetve a hajófedélzet között. Mindkét helyszínen a legapróbb emberi mulasztás is mindenki vesztét okozhatta. A sikert apró porciókban osztották: olyan apró darabkákban, mint a levestészta. Építkezés közben és hajózás közben is gondosan ügyelni kellett a másikra. Kényszeres összetartozás volt ez, afféle testvériesség. Hallgatólagos beleegyezés uralkodott a különböző rangok viselői között. Az emberek tisztában voltak vele, hogy a rájuk bízott feladat fontosabb, mint ők maguk. Előrébb jutni pedig csakis összefogással, közös erővel lehetett. Így hát mindenki félretette a sérelmeit és az ellenségeskedést, mindaddig, amíg be nem következett valami eget rengető esemény.

Az építőmunkások ugyanolyan babonásak voltak, mint a tengerészek. Egy szög beverése közben nem volt szabad fütyülni, suttogni, és káromkodni sem. Úgy tartották, hogy ezzel csak odacsalogatnák az ördögöt, aki sohasem volt rest megjelenni az első hívó szóra. Ha az ördög történetesen éppen akkor jelenik meg, amikor egy szöget bevertek a falba, a lábnyomát örökre ott hagyja az épületen. És ezek a hiedelmek nem csupán a muszlimok körében terjedtek el. A keresztények és a zsidók is hasonlóképpen vélekedtek. A legmagasabb ponton levő követ meghintették sóval vagy ráhelyeztek egy szelet kenyeret, hogy ezzel tartsák távol a gonoszt. Az építkezésen nem látták szívesen a várandós nőket, a vörös hajú, kék szemű vagy nyúlszájú egyéneket. Még Szinán sem tudta meggyőzni az embereit arról, hogy nyugodtan dolgozhatnak egy lángvörös hajú kőműves mellett.

Egyes állatok felbukkanását rossz előjelnek tartották. Idetartoztak a békák, a disznók és a háromlábú kecskék. Más állatokkal szemben közömbösen viseltettek. Ilyenek voltak például a kígyók, a skorpiók, a gyíkok, a százlábúk és a giliszták. Kóbor kutyák falkái jöttek-mentek az építkezés környékén. A sáfiíta felekezet híveit leszámítva az építőmunkásokat nem zavarta a kutyák jelenléte. Sőt kedvelték ezeket a hűséges, szeretetre méltó élőlényeket. A pókokat nagy becsben tartották, mivel ők mentették meg Mohamed prófétát. Ebből kifolyólag súlyos bűnnek számított, ha valaki megölt, vagy ne adj’ isten, eltaposott egy pókot. Dzsihan legnagyobb megelégedésére az elefánt szerencsét hordozó állatnak számított.

Minden égi és földi természeti jelenségre odafigyeltek. Minden közelükben elrepülő madárra ügyeltek, minden egyes fa gyökerére vigyáztak ásás közben. Ha valami furcsa, szúrós szagot éreztek a levegőben, menten arra gyanakodtak, hogy valaki bájitalt főz. Ilyenkor önkéntesek alaposan átfésülték az egész környéket, és végül előállítottak egy kuruzslással vádolt halászt, koldust vagy boszorkányt. Nem is hagyták volna annyiban, csakhogy Szinán minden alkalommal közbelépett, és megparancsolta, hogy engedjék el a szerencsétleneket.

Az építkezésen nem néztek jó szemmel a hencegőkre. Az embereknek nem volt szabad dicsekedniük saját tetteikkel. Minden mondat végére oda kellett biggyeszteni az insallah szócskát, végtére is minden Allah akaratán múlt, és nem az emberekén. A nyilvános akasztások után egyes munkások lepattintottak egy kis darabkát a bitófáról, amelyet később amulettként hordtak maguknál. Dzsihannak sehogyan sem fért a fejébe, hogy hogyan hozhat bármi jót másoknak egy ember kínhalála.

Szinánt nem zavarták ezek a babonák, ő azonban nyilvánvalóan nem osztotta ezeket a nézeteket. Dzsihan rájött, hogy a maga módján a Mester is babonás. Volt egy amulettje, amelyet sohasem vett le a nyakából. Két egymásba fonódó bőrkarika. Az egyik világos, a másik sötétebb színű. Minden egyes tervrajz elkészítése előtt három napig böjtölt. És a végén még a legpompásabb alkotásain is hagyott egy-egy parányi szépséghibát.

Lehetett ez egy fordítva odaragasztott csempedarabka, egy fejjel lefelé beépített kő vagy egy lepattintott szélű márványtömb. Ezek a kényszeresen becsempészett tökéletlenségek az egyszerű embereknek nem tűntek fel, ám az értő szemek meglátták őket. A tökéletesség ugyanis Isten kiváltságának számított.

Szinán egyik építőmestere egy Havas Gábriel névre hallgató, Libanon hegyvidékéről származó keresztény hitű arab volt. A haja, bőre, szemöldöke, de még a szempillája is olyan fehér volt, mint az alabástrom. Ha belenézett a napba, olyan piros lett a szeme, mint a nyulaké. A menet közben érkező építőmunkások egy része nem volt hajlandó vele dolgozni, mert attól tartottak, bajt hozhat rájuk. Ilyenkor Szinán rendre a védelmére kelt. Elmondta, hogy Gábriel ilyennek született, és ő az egyik legjobb mesterember hét határban.

A fehér elefánt rengeteget segített: vontatóköteleket húzott, gerendákat cipelt, és épületfákat fektetett le. Egy alkalommal, amikor éppen egy hatalmas márványoszlopot húzott a magasba, meglazult a heveder, és a súlyos teher nagy robajjal lezúdult. Havas Gábrielt menten agyonnyomja, ha nem ugrik félre az utolsó pillanatban. Többnyire azonban eseménytelenül zajlott a munka, és egyhangúan teltek a napok. Csota és az elefánthajcsár minden reggel elhagyták a szerájt, és elballagtak a janicsárlaktanya közelében található építési területre. Naplemente után ugyanezt az utat megtették visszafelé. A városiak idővel megszokták, hogy az elefánt és gazdája naponta elhalad a közelükben. Ilyenkor sokan odacsődültek az út szélére, hogy láthassák őket – főképp a gyerekek. Gyógyító erőt tulajdonítottak a talajnak, amelyre az elefánt rátaposott. Így akadtak olyanok, akik kiástak egy kis földlabdát onnét, ahol az elefánt korábban elhaladt.

Dzsihan mindenkit alaposan megfigyelt az építkezésen. Gyorsan tanult. Leginkább Szinán inasai izgatták a fantáziáját: róluk akart megtudni minél többet. Ők mindenkinél közelebb álltak a Mesterhez. Hárman voltak. Az első egy Nikola névre hallgató, vékony, olívabőrű anatóliai fiú volt, aki sántított egy gyermekkori betegség miatt. Ő előbb mindig hosszasan bámulta az adott épületet, majd becsukta a szemét, és lerajzolta a legapróbb részleteivel együtt. A második egy magas, nagyobb darab fiú volt, aki egy elhagyatott kis faluban látta meg a napvilágot az iráni határ közelében. Szüleit lemészárolták a martalócok, így nagyapja nevelte fel. Davudnak hívták, és úgy vágott az esze, mint a borotva. A harmadik egy Juszuf nevű néma volt. Ez a fiatalember annyira gondosan és pontosan számolt, hogy Szinán rendre őt kérte meg, hogy ellenőrizze a számításait. Arcát semmilyen szőrzet sem borította: sem bajusz, sem szakáll. Hatalmas zöld szeme volt. Egy gyerekkori balesetben csúnyán összeégett a keze, emiatt mindig szarvasbőr kesztyűt hordott. A munkások közül néhányan szívesen megleckéztették volna Juszufot, ám Szinántól való félelmükben mégsem vetemedtek rá. A néma fiú is tisztában volt ezzel, így szemét a gályarabokhoz hasonlóan mindig szigorúan a földre szegezte.

Dzsihan minden lehetséges alkalommal odasomfordált ennek a három inasnak a közelébe, és titokban megleste a rajzaikat. Visszaérve az állatkertbe egy az egyben lerajzolta a látottakat nedves agyagba vagy száraz homokba. Egyik része epekedett, hogy kemény munkával egy napon olyanná válhasson, mint ők. Másik része viszont csupán arról ábrándozott, hogy mit lophatna el vagy mikor szökhetne meg. A kettő között egyre nagyobb és mélyebb szakadék tátongott, amely kezdett átjárhatatlanná válni. Előbb-utóbb választania kellett.

Januárban beköszöntött a fogcsikorgató hideg. Az ereszekről lelógó szépséges jégcsapokban volt valami ijesztő. Isztambul vastag fehér hótakaró alatt szunnyadt. Az építkezés még mindig javában folyt. A gályarabok rongyszőnyegeket csavartak a lábuk köré. A rongyok közül kivillant gyulladt, bedagadt lábujjuk.

Egyik nap az elefánt és gondozója a szokásos időben kiléptek a szeráj kapuján. Félúton egy veszettül csaholó kutya futott feléjük, mintha mutatni akart volna nekik valamit.

– Kövessük, és nézzük meg, mit akar! – kiáltotta Dzsihan az elefántnyakszirtjén ülve.

Letértek eredeti útjukról, és követték a kutyát. Az eb elégedettnek tűnt, hogy sikerült magára vonnia a figyelmüket. Befordult balra, és megindult a tengerpart felé. Az elefánt szaporázta lépteit.

– Hé, lassabban!

Dzsihan alig ejtette ki ezeket a szavakat, Csota már rá is futott a vékony jégrétegre, amely beszakadt a súlya alatt, és ő szügyig süllyedt a fagyos vízben. Ekkor mind a hárman megtorpantak: az elefánt, a hajcsár és a kutya. Karnyújtásnyira tőlük egy holttest lebegett a vízen. Szemmel láthatóan egy ágyas lehetett. Bőre egészen belilult, hajkoronája lassú táncot lejtett a hullámok ritmusára. Ruhájából és a nyakában lógó ékszerekből ítélve gazdag helyről származhatott. Még tán az is lehet, hogy éppen a szerájból.

Dzsihan megparancsolta az elefántnak, hogy menjen közelebb a hullához. Szemet vetett ugyanis a lány ékszereire. Már közeljárt a céljához, amikor Csota megállt, és lecövekelt. Egy tapodtat sem volt hajlandó mozdulni. Dzsihan az elefánt hátán ült, és megpróbált nem pánikba esni, ám hasztalan volt az igyekezete. Dzsihan segítségért kiáltott. Szerencsére nem telt bele sok idő, és feltűnt egy szamár vontatta szekér. Öt cigány ült rajta. Némán nézték a jelenetet.

– Mit mondasz, Balaban, segítsünk nekik? – kérdezte az egyik férfi a bakon ülő magas termetűtől.

– Igen, a nőnek.

– Elment az eszetek?! – ordította Dzsihan. – Ő már halott. Előbb minket mentsetek ki!

A Balaban nevezetű férfi szép lassan felállt a szekéren, mindvégig erősen markolva a gyeplőt. Arca össze volt karistolva, orra pedig több ízben eltörhetett, és emiatt kissé meggörbült. Olyan hosszú haja volt, mint a remetéknek, és félig nyitott szájában megcsillant egy arany fogtömés. A turbánjába tűzött színes madártollak bolondos, mégis előkelő külsőt kölcsönöztek neki.

– Ha még egyszer így merészelsz szólni hozzám, kivágom a nyelvedet, és a macskák elé vetem.

Dzsihan azon nyomban elhallgatott. Végignézte, ahogy a cigányok sebtében két laza lasszót készítettek. Az elefántot az ormányánál, a holttestet pedig a csuklójánál fogva megragadták, majd mindkettőt a partra vonszolták. Csota kelletlenül, tétován mozgott. Párszor megtorpant, és Dzsihan majdnem a vízben landolt. Amikor kiértek a vízből, az elefánthajcsár megkönnyebbülten felsóhajtott, azzal leszökkent az állatról. Eszébe jutott, hogy mit mondott neki az a magas rangú hivatalnok akkor, amikor az elefánttal együtt megérkezett a palotába. Hát, róluk beszélt! Ők voltak a híres cigányok, a fél népcsoport. Óvatosan és gyanakvással közelített feléjük.

– Megmentettétek az életünket. Köszönöm, uraim – hálálkodott Dzsihan.

– Csak az elefánt miatt tettük – válaszolta Balaban.

– Nekünk is van egy. Nagyszerű állat.

Dzsihan nem akart hinni a fülének. – Nektek van egy elefántotok?

– Gülbaharnak hívják. Azt meg kell hagyni, hogy a tiédnek elég furcsa színe van – állapította meg Balaban, és tekintete körbejárt. Emberei megkaparintották a halott nő ékszereit, majd a holttestet visszalökték a vízbe.

– Ezt nem tehetitek meg. Temessétek el tisztességesen!

– Azt hiszed, hogy bárki megköszöni, ha meglátnak néhány cigányt egyhullával a hátukon? A végén még ránk fogják, hogy mi öltük meg. Akár börtönbe is kerülhetünk. Ha itt hagyjuk, a kutyák darabokra szaggatják. Jobb lesz neki a vízben. – Ezeket mondta, és cinikusan mosolygott hozzá. – És ami a nyakláncot illeti, az a fáradozásunk jutalma. Szegény lánynak már úgysincsen rá szüksége.

Dzsihan nem árulta el, hogy ő is éppen erre fente a fogát. Helyette inkább ezt a kérdést tette fel halkan: – Vajon megölték?

– Jobban tettem volna, ha kivágom a nyelvedet! Azzal sokat segítenék. Hadd adjak neked két jó tanácsot! Ne tegyél fel olyan kérdéseket, amelyekre nem szeretnéd hallani a választ – közölte Balaban.

– És mi a másik? – kérdezte Dzsihan.

– Menj, és törődj inkább az elefántoddal! Egészen megfagyott.

– Micsoda?! – borzadt el Dzsihan a jószág felé fordulva. Csota bőrétvékony jéghártya borította. Színe már nem fehér, hanem inkább halvány rózsaszínű volt. A hatalmas állat minden porcikájában reszketett.

Ekkorra a cigányok visszamásztak a szekerükre, hogy tovább induljanak. Dzsihan utánuk rohant. – Könyörgöm, ne hagyjatok itt! Nem tudom, mit kell tenni ilyenkor.

– Egyetlen gyógymód van rá – vetette oda Balaban. – Erős szeszre van szüksége. Rákit kell szerezni.

– Rákit? – kérdezett vissza Dzsihan. – Tudtok szerezni ilyet?

– Ez bizony nem könnyű. Az elefánt termetes. Legalább egy hordónyi kellene belőle.

A cigányok ravaszul összekacsintottak. – Ha hozunk eggyel, ki fogja majd nekünk megfizetni az árát?

– Szinán, a szultáni főépítész – vágta rá Dzsihan, és bízott benne, hogy csakugyan így is lesz.

Nem telt bele sok idő, és került egy fél hordó ráki meg sok-sok pohár. Vajon ezeket is lopták? Dzsihan nem merte firtatni a dolgot. A tömény szeszt felöntötték vízzel, majd belenyomták Csota ormányát a hordóba. Aztán talán példamutatás céljából a cigányok mind felhajtottak az italból egy-egy pohárral. Majd még eggyel. Eközben az elefánt beleszippantott a löttybe, és mindet kiköpte, lefröcskölve mindenkit. Bizonyára ízlett neki az ital, mert visszalépett a hordóhoz, és folytatta az ivást. Ezúttal azonban már nem köpte ki.

✽

Egy óra múlva megérkeztek az építkezésre. Dzsihan a kantárjánál fogva húzta Csotát, a cigányok pedig a szekéren ülve kedélyesen nótázva haladtak.

– Hol a csodában voltál? – kérdezte Szinán, és tekintete hol az elefántra, hol a cigányokra vándorolt.

– Történt egy kis baleset útközben. Ők mentettek meg bennünket – magyarázkodott Dzsihan.

– Csak nem részeg ez az állat? – kérdezte Szinán a dülöngélő elefántot bámulva. Ezt követően a cigányokhoz fordulva így szólt: – És ők?

Szinán kuncogva hallgatta végig Dzsihan beszámolóját a hordós történetről. – Ittas elefánttal mégsem építhetek szent mecsetet. Menjetek, és majd csak akkor jöjjetek vissza, ha Csota már kijózanodott!

– Rendben, Mester – felelte Dzsihan zavartan. – Haragszik rám?

Szinán felsóhajtott, majd ezt felelte: – Az életösztönöd elismerésre méltó. Csak attól félek, mérhetetlen kíváncsiságod bajba sodorhat még.

Ezek után még intenzívebben kell téged taníttatnom.

– Még intenzívebben?

– Továbbra is jársz órákra a szerájiskolába. Nikola a szabadidejében majd rajzolni tanít téged. Davud a geometria, Juszuf pedig a számok világába fog bevezetni. Az inasaim inasa leszel.

Dzsihan nem értette, hogy pontosan mit is jelentsen mindez, de azt megérezte, hogy nagy megtiszteltetésnek számít. Lehajolt, hogy kezet csókoljon a Mesternek.

– Isten fizesse meg a jóságát, Mester! Én…

Ebben a pillanatban ágyúdörgésszerű robaj törte meg a csöndet. A cigányokat is beleértve mindenki futni kezdett a nagy zaj irányába. Jó néhány gerenda kicsúszott a meglazult kötelek miatt, és az állvány fele nagy lármával leomlott. Csodával határos módon senkinek sem görbült egy haja szála sem. A deszka drága portékának számított errefelé, ezért az állványt kifeszített kötelek tartották, és nem deszkákkal támasztották alá.

– Ez az ördög műve! – mondta remegve Dzsihan. – Egész nap sorozatosbalesetek!

– Ne ítéljetek elhamarkodottan – hallatszott a hátuk mögül. Balaban, a cigányvajda mondta ezt, egy kötelet szorongatva a kezében. Amikor mindenki elcsendesedett, és őt figyelte, hanyag fejbiccentéssel a következőket mondta:

– Ez nem véletlen baleset volt. Valaki szándékosan átvágta a köteleket.

– Mi oka lett volna rá? – szegezte neki a kérdést Szinán.

Balaban keserűn elmosolyodott: – Ki tudja! A sátán mindig talál rá ürügyet.

– Nincs itt semmiféle sátán – felelte Szinán. – A munkásaim egytől egyig derék és szorgos emberek.

– Ha te mondod… – jegyezte meg Balaban. – De ne feledd a szavam, efendi. Nem árt résen lenni. Lehet, hogy áruló bújik meg köztetek. Én a helyedben nyitva tartanám a szememet.

A tettes soha sem került meg. Dzsihan továbbra is ingázott a szerájiskola, az állatkert és az építkezés között. Nem sok ideje maradt töprengeni és elmélázni a történéseken. Megtanulta, hogy ha inassá akar válni Szinán mester keze alatt, akkor szüntelenül iparkodnia kell. A főmufti nemrégiben elrendelte, hogy mindenütt újabb mecseteket kell építeni. A sorozatosan kiadott rendeletekben világosan a tudomására hozta mindenkinek, hogy aki nem vesz részt a pénteki imákon, azt példásan megbünteti. Minden muszlim hitű embert arra buzdítottak – faluhelyen és városon –, hogy napi ötször imádkozzon, és csatlakozzon a legközelebbi vallási közösséghez. Az intézkedések eredményeképpen megduplázódott a mecsetbejárók száma, és Szinán inasainak soha nem látott mennyiségű munkája adódott.

Alighogy elkészültek a Sehzáde-dzsámival, máris nekiláttak a következő mecset megépítésének. Dzsihannak még egyetlen aszpert sem sikerült elemelnie a pénzesládákból. Mindent szigorúan ellenőriztek, és minden kiadást gondosan feljegyeztek. Miközben egyre azon morfondírozott, miként orozhatna el valamit Garreth kapitány számára, és arról ábrándozott, hogyan állhatna bosszút mostohaapján, észrevétlenül is beszippantotta az építészet világa.

Mihrimahról semmit sem tudott, és még csak nem is láthatta. Különös módon most, hogy nem láthatta a lányt, felértékelődött. A közösen eltöltött délutánok emlékét Dzsihan féltett kincsként őrizte szívébe zárva. Egyedül Csotának említette a lány utáni sóvárgását. Az elefánt közben napról napra nagyobbra nőtt, és árnyékánál már csak étvágya bizonyult hatalmasabbnak. A nyár beköszöntével Szinán és négy inasa belevetette magát az addigi legnagyobb építkezésbe, a Szulejmánije-dzsámi építésébe. A mecset, amelyet a szultán a maga számára építtetett, az idők végezetéig hivatott hirdetni az uralkodó dicsőségét. Jóval azelőtt még, hogy Szinán kijelölte volna, hova fektesse le az alapkövet, a mészárosoktól levágott szarvasmarhákat és birkákat rendelt. Ezeket az állati tetemeket a város különböző pontjain vaskarikákra fűzve lelógatták, majd ott hagyták rothadni. Szinán pár napos időközönként megvizsgálta a hús állapotát. Ahol gyorsabban rothadt a hús, ott magasabb volt a páratartalom. Szinán lehetőleg mellőzte ezeket a helyszíneket, hiszen miként a molyok a ruhát, úgy a doh az épületeket tette tönkre végzetesen. Azokat a pontokat kereste, ahol a levegő kellően száraz, és a talaj eléggé szilárdnak tűnt egy esetleges földrengés esetére. A muszlim szentély végül egy domb tetején épült fel, és a névadó szultánhoz hasonlóan az egész város felett hivatott őrködni.

Az építkezésen felhasznált anyagok mindegyikét nagy körültekintéssel választották ki. Az ólmot és a vasat Szerbiából és Boszniából, a faanyagot Várnából szerezték be. A márványt arab országokból, illetve abból a városból hozatták, amelyben egykoron Salamon király palotája állt. A fényes felületek még mindig Sába királynőjének szépségét hirdették. Az egyik hatalmas oszlop Baalbekből, a Nap városából származott. Még Theodora császárnő dühös szellemét is megzavarták, amikor kereken tizenhét oszlopot hordtak el a Hippodrom térről.

Több százan lehettek: gályarabok és fizetett munkások. Legalább a felük keresztény, elenyésző számban zsidók, és a maradék muszlim volt. Szinán minden csoport élére egy-egy építésvezetőt állított, hogy minden rendben menjen. Rendszeresen körbejárt az építkezésen, és ellenőrizte, hogy minden rendben zajlik-e.

– Uram, üljön fel Csotára, és járjon egyet! – ajánlotta egy nap Dzsihan.– Mindenhová elviszi magát, ahová csak szeretné.

– Arra céloztál, hogy másszak fel a jószág hátára? – kérdezte Szinán nem titkolt döbbenettel.

Dzsihan felrakta a baldachinos hordozót Csota hátára, és bár Szinán egy pillanatra elbizonytalanodott, nem utasította vissza az ajánlatot.

Indulás előtt Dzsihan ezeket suttogta az elefánt fülébe:

– Légy vele kedves és kíméletes! Ne nagyon rázd össze a Mestert!

Egyenletes tempóban végig járták az építkezés területét, majd ráfordultak a tengerhez vezető kavicsos ösvényre. Addig haladtak, mígnem a több száz lázasan dolgozó munkás zaja távoli zümmögéssé halkult. Aztán végül megálltak, és a part felől felszálló, leheletszerű ködöt nézték. Szinán gyermeki örömmel az arcán így szólt:

– Úgy tűnik, meg tudom ülni az elefántot.

Ettől a naptól fogva a fehér elefánt és a szultáni főépítész mindennap együtt járták be a terepet. Az építőmunkások akarva-akaratlanul mosolyogva figyelték őket. Mindenki keményen dolgozott. A munkások vért-verejtéket izzadva iparkodtak. Csakhogy Isztambulban több ezer irigy és rosszindulatú ember élt, akik szüntelenül pletykáltak. Semmi sem volt elég jó nekik. Borzasztó dolgokat terjesztettek Szinánról a háta mögött. Azt pusmogták, hogy a főépítészben nincs kellő kitartás, és nem alkalmas egy ilyen nagyszabású építkezés kivitelezésére. Ez után pedig azzal vádolták meg, hogy saját házának kibővítésére deszkát és márványt lopott az építkezésről. Majd azt híresztelték, hogy keresztényként látta meg a napvilágot, és ebben a szellemben nevelkedett. Ebből kifolyólag nem képes rá, hogy egy ilyen hatalmas méretű dzsámit megépítsen – és még ha sikerülne is neki, a kupolája majd a fejére szakad.

Dzsihant szörnyen bántották ezek a gonosz mendemondák. Többször érezte úgy, hogy legszívesebben torkaszakadtából azt ordítaná az utcán levőknek, hogy fékezzék meg a nyelvüket. Minden reggel azzal a reménnyel ébredt, hogy a szél talán elfújja majd a rosszindulatú pletykákat. Ám minden este újabb rágalmak súlya nehezedett a lelkére, amikor nyugovóra tért.

Egyik nap kora délután a szultán megjelent az építkezésen. Alighogy Dzsihan meghallotta a patkódobogást, egyből tudta, hogy a pletykák az uralkodó fülébe jutottak, és gyanakvást ébresztettek a szívében.

Abbamaradt a kalapálás, kopácsolás, fűrészelés, a balták és a szekercék csattogása. A szultán bele lovagolt ebbe a csöndbe. Kezében a kantárt szorítva lóhátról szigorúan körülnézett. Szerény viseletben érkezett: szemkápráztató, színselyem kaftánját egy sokkal közönségesebb, barna gyapjúköntösre cserélte. Előrehaladott kora és köszvénye miatt sokat szelídült a természete. Teljesen felhagyott az ivással, lemondott minden földi gyönyörről és élvezetről, és megparancsolta, hogy égessenek el minden még meglevő hangszert a szerájban. A diván döntése következtében bezárták a kocsmákat, bordélyházakat és a nemrégiben megnyitott kávéházakat. Minden erjesztett italt betiltottak, a bozá-t [49] is beleértve. Dzsihan rettegett ettől az új Szulejmántól.

Szinán villámgyorsan meghajolt. – Felséged megtisztel minket a jelenlétével!

– Igaz-e, amit beszélnek rólad? Felelj, de szaporán!

– Felséges szultánom, méltóztatna elmondani, hogy miket hallott egyszerű szolgájáról? – mondta Szinán.

– Azt mondják, hogy rengeteg értékes időt pazarolsz a különböző felesleges cicomákra. Igaz ez?

– Szultánom, ne legyen kétsége afelől, hogy nem pazarolom az időt sema dzsámi külsejére, sem a belsejére. A tudásom legjavát akarom nyújtani, és…

– Elég! – vágott szavába a szultán. – Engem nem a díszítés érdekel. És te sem bíbelődnél ilyesmivel, ha bölcsebb lennél. Megparancsolom, hogy minél előbb fejezd be ezt az építményt. Egyetlen napot se késlekedj! Engem a kupolája érdekel, és nem a cifra díszítések.

Szinán elszégyellte magát, mert a segédmunkásai és inasai előtt dorgálták meg. Mégis higgadtságot erőltetve a hangjára így szólt: – Szultánom, a kupola és a dekoráció szétválaszthatatlan.

– Te építész! Talán nem tudod, mi lett a sorsa apám, Mehmed szultán építészének?! Ugyanúgy hívták, mint téged. Szerinted ez véletlen?

Szinán uralkodva indulatain olyan hangnemben válaszolt, mintha egy neveletlen kölyköt kellene kioktatnia: – Tudomásom van a megboldogult építész tragikus végzetéről.

– Akkor tisztában vagy azzal is, milyen büntetés vár azokra, akik nemkellő körültekintéssel végzik a rájuk bízott feladatot. Isten ments, hogy te is hasonlóan végezd! Kár lenne érted.

A szultán távozása után mindenki folytatta a munkát. De semmi sem volt már ugyanolyan. Csalódottság töltötte be a levegőt. Nem siettették a munkát, és nem is lassítottak a tempójukon. Ha nem tudnak a szultán kedvében járni, minek az emberfeletti igyekezetük? Minek küzdjenek olyan keményen, ha munkájukat nem értékelik?

A rá következő napokban Dzsihan leste az alkalmat, hogy mikor beszélhetne Szinánnal. Végül a hetedik nap környékén sikerült a Mester közelébe férkőznie. Görbe háttal ült a papírtekercsek között, és elmélyülten rajzolt. Amikor Szinán észrevette a fiút, fáradt mosoly terült szét az arcán. – Hogy megy a tanulás, indiai?

– Remélem, büszke leszel rám, Mester.

– Biztos vagyok benne, hogy így lesz.

– A minap a szultán egy építészt emlegetett. Állítólag ugyanúgy hívták, mint téged. Mi történt vele?

– Ja, Atik Szinánt kérded… – kezdte, majd elhallgatott, mintha ezzel mindent elmondott volna.

Végül csak elmesélte a történetet. Atik Szinán volt a Konstantinápolyt elfoglaló Hódító Mehmed szultán főépítésze. Precízen és szépen dolgozott, nagy odaadással. Minden rendben volt egészen addig, amíg bele nem vágott az uralkodó számára készülő dzsámi megépítésébe. Hódító Mehmed azt kívánta, hogy a számára építendő dzsámi pompásabb legyen minden addigi épületnél. Arra vágyott, hogy törpüljön el mellette még az Hagia Sophia is. Éppen ezért óriási oszlopokat hozatott messzi földről. Haragra gerjedt, amikor megtudta, hogy az építész rövidebbre vágta ezeket az oszlopokat anélkül, hogy az ő véleményét kikérte volna. Azzal vádolta meg a főépítészt, hogy önkényesen viselkedik, és megszegi a parancsait.

Szerencsétlen Atik Szinán minden lehetséges módon igyekezett elmagyarázni, hogy Isztambul a földrengések városa, és a biztonságot tartva szem előtt úgy ítélte meg, hogy stabilabb lesz az épület, ha levág az oszlopokból. Hódító Mehmed szultánnak nem tetszett ez a válasz. Atik Szinánt a legmostohább tömlöcbe vetették, majd levágták a kezét. Ezek után pedig agyonverték. Ez a tehetséges, nagy tudású mester egy tengerparti, sötét börtönben halt meg magányosan, iszonyatos kínok között. Aki nem hiszi, menjen el a sírjához, és olvassa el a kőbe vésett történetét.

Dzsihan ajka megremegett. Eddig úgy hitte, hogy a tolvajok élete a legkockázatosabb. Most azonban rádöbbent, hogy még a becsületes művészemberek élete is egy hajszálon múlt. Ha a szultánt nem tudják kielégíteni, mindegyikőjüket börtönbe veti majd. Hogyan lehet ilyen nyomás alatt dolgozni?

Szinán az inasa vállára tette kezét. – A tehetség Isten ajándéka. Keményen kell dolgoznunk, hogy méltók lehessünk erre a jutalomra. Ez a mi dolgunk.

– De Mester, maga nem fél?

– Drága fiam, legalább annyira rettegek a szultán haragjától, mint te. Ám nem ez az érzés vezérel engem munka közben. Vajon kevesebbet dolgoznék, ha nem kecsegtetnének jutalommal vagy nem fenyegetnének büntetéssel? Nem hinném. Azért igyekszem szüntelen, hogy méltó lehessek az Istentől kapott ajándékra. Minden mesterember és minden művész egyezséget köt a Teremtővel.

Dzsihan a homlokát ráncolta. – Ezt meg hogyan érti?

– Elárulok neked egy titkot – kezdte Szinán. – Tételezzük fel, hogy minden egyes épület alatt, amelyet emeltünk – lett légyen bármilyen kicsi vagy nagy – ott rejlik a Világmindenség Közepe. Ha így gondolkozol, akkor nagyobb gonddal és hévvel fogod végezni a munkád.

Dzsihan lebiggyesztette az ajkát. – Nem értem ezt az egészet.

– Idővel megérted majd – felelte Szinán. – Az építészet nem más, mint Istennel való párbeszéd. És Isten a középpontban szól hozzád a leghangosabban.

Dzsihant egészen felcsigázták ezek a szavak. – Hol van ez a hely, Mester?

Mielőtt Szinán válaszolhatott volna, Havas Gábriel futott oda hozzájuk feldúltan.

– Főnök, végünk van. Nekünk befellegzett. A szállítmány…

Már hetek óta vártak egy Alexandriából érkező márványszállítmányra. Végre-valahára megérkezett a hajó, csakhogy a várva várt becses áru nélkül. Kérdésükre a kapitány elmesélte, hogy borzalmas viharba keveredtek, és a rakomány felét a tengerbe kellett hajítaniuk. Senki sem hitt neki igazán, ám az ellenkezőjét sem tudták bebizonyítani. Szinán módosította a tervrajzot, és kevesebb oszloppal számolt.

Ahogy teltek a napok, a szultán egyre türelmetlenebb lett, mivel csúszott a nevét viselő mecset átadásának időpontja. Eközben a Szulejmánije-dzsámi építésére szánt pompás márványoszlopok a Vörös-tenger mélyén hevertek, a halak palotának használták őket.

– Indiai! Hol vagy?

Dzsihan kiviharzott az istállóból, és elállt a lélegzete, amikor meglátta a lányt. Szokásos selyemruháját vette fel, amely kék színben pompázott, és olyan gyengéden nézett a fiúra, hogy az beleremegett.

– Megtisztel minket a látogatásával – motyogta Dzsihan, ahogy letérdelt.

– Jó hírem van az elefánt számára – kezdte a lány, majd megtorpant. Élvezte, amikor a fiú felcsigázottan nézett rá. – Az osztrák nagykövet egy festőt küldött a szultáni udvarba. Úgy hallottam, tehetséges művész.

Engedélyt kértek apámtól, hogy lefesthessék az elefántot.

– És mit válaszolt rá a mi bölcs szultánunk?

– Nemet akart mondani, de miután beszéltem vele, meggondolta magát. Meggyőztem, mondván, hogy egy festmény nagyon szép tud lenni. Az európai uralkodói udvarokban a király vagy a királynő rendszerint megfesteti saját portréját. Sőt még az egyszerű kereskedők is.

– Ezt követően Mihrimah finoman hozzátette: – Képzeld, még a hölgyek is.

Dzsihan úgy érezte a lány hangjából, mintha titkon ő is vágyna erre, ezért óvatosan megkérdezte:

– Őfelsége szeretné, ha megfestenék a képmását egy szép napon?

– Milyen ostoba kérdés! – válaszolta a hercegnő. – Tudnod kéne, hogy ez lehetetlen.

Dzsihan rémülten elnézést kért, mert nem tudta, hogy vajon átlépte-e a megengedett küszöböt, vagy valami olyan ismeret birtokába jutott, amely nem rá tartozott. Legszívesebben elmondta volna a lánynak, hogy arcának minden egyes vonását mélyen bevéste emlékezetébe, és ahányszor lehunyta a szemét, látta a szultánkisasszonyt beszélni, elképedni, nevetni. Látta a lány holdhoz hasonlóan változékony arcát a legkülönfélébb hangulatokban.

– Nem vagyok ugyan festő, de készíthetek rólad egy metszetet, felség –jelentette ki Dzsihan hirtelen felbátorodásában. – Senki sem fogja megtudni.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy pimasz módon lefested az arcomat, és elvárod, hogy cserébe örvendezzek? – kérdezte a szultánkisasszony.

Dzsihan a lány hangszínéből nem tudta megítélni, hogy bosszús-e vagy csak gúnyolódik vele. A közös titok gondolata viszont nagyon kecsegtetőnek tűnt az elefántidomár számára.

A szultánkisasszony közelebb lépett hozzá. – Ugyan miért engednék meg ilyen arcátlanságot?

– Azért – mondta Dzsihan remegő hangon –, mert senki sem lát olyannak, mint én.

Lehunyta a szemét, és várta az elkerülhetetlen büntetést. Mihrimah viszont rejtélyes módon hallgatott.

✽

Busbecq, az osztrák nagykövet érdeklődő, kíváncsi természetű ember volt. Valahányszor meghívták a palotába, hogy megvitassák az államügyeket, a megbeszélést követően látni kívánta a szeráji állatkertben lakó élőlényeket. Annyira imádta az állatokat, és annyira odavolt értük, hogy rezidenciájának udvarát is megtöltötte mindenféle jószággal. A helyiek csak Noé bárkájaként emlegették a kertjét. Tartott nagy agancsokkal büszkélkedő szarvasokat, menyéteket, cobolyokat, hiúzokat, sasokat, majmokat, fura nevű hüllőket, őzet, öszvért, medvét, farkast, és a muszlim szolgálók rettenetére egy disznót. A tigris volt a kedvence – valamint Csota.

Busbecq mutatta be Melchior Lorichs festőművészt az oszmán udvarban. Amióta a festő megérkezett az oszmán földre, számos, különböző témájú képet festett már: hosszúcsövű puskát tartó janicsárokról, tevékről és harci dobokról, terhük alatt görnyedező hordárokról vagy épp útszéli ősi romokról. Két beteljesületlen vágya maradt: a sajátos, egész testüket elfedő ruhákat és jasmak-ot [50] viselő oszmán nőket, valamint Szulejmán szultán elefántját lefesteni. Most, hogy a szultántól sikerült kicsikarnia az engedélyt ez utóbbi vágyálmát illetően, Dzsihan és Csota élete egy csapásra felbolydult. Az elefánthajcsár hetente kétszer elvezette a jószágot a nagykövet rezidenciájára.

Busbecq meg volt róla győződve, hogy az életben két áldás létezik: a könyvek és a barátok. És hogy fordított arányban kell őket birtokolni: sok könyvet és kevés barátot. Amikor rájött, hogy Dzsihan nem az a tudatlan állatidomár, aminek nézte, egyre többet beszélgetett vele, idegen az idegennel.

– A törökök nagy becsben tartják a papírt – állapította meg Busbecq. –Ha meglátnak egy papírfecnit a földön, felveszik, és olyan magasra rakják, ahol nem taposnak majd rá mások. De nem különös, hogy miközben ennyire megbecsülik a papírt, nem érdekli őket a könyvek világa?

– A Mestert érdekli – közölte Dzsihan.

– Igen, és sokat fogunk imádkozni a jó egészségéért – jelentette ki Busbecq. – Van még valami, amit eléggé furcsának találok. A törököknek nincs semmi kronológiai érzékük. Ez az első dolog, amit egy idegennek meg kell tanulnia ezen a földön. Összekeverik a történelmi eseményeket. A mai események megelőzik a jövőbelieket, és a holnapiak lemaradhatnak a tegnapiak előtt.

Dzsihan egy különös dolgot is hallott tőle. Megtudta, hogy a császári udvarban is tartanak elefántot. Ráadásul azt az állatot Szulejmánnak hívták!

– Nincs ebben semmi sértés – győzködte a fiút Busbecq. – Sokkal inkább a tisztelet jele.

Miközben Dzsihan hallgatta Busbecq beszámolóját állatokról és a szokásaikról, a rozsdaszínű köpenyt viselő Melchior szigorú tekintettel kivezette Csotát a kertbe. Dzsihan figyelmeztetése ellenére ragaszkodott hozzá, hogy mindenáron az akácfa alatt akarja lefesteni a jószágot. Derék és tehetséges embernek tűnt, csak kissé túlságosan önteltnek, ami oly jellemző a művészekre. Ezt a szakmát választotta szülei heves nemtetszése ellenére. Szemöldökét állandóan felvonta, mintha még most is a szüleivel civakodna, perlekedne. Alighogy beállította Csotát, és felállította a festővásznat magával szemben, Csota kinyúlt egy ágért, és letörte.

– Hé, állj meg! – üvöltötte Melchior. Látván, mennyire nincs hatással azelefántra, az elefánthajcsár felé fordult. – Vajon éheztetik a jószágot?

– Nem. Bőséges reggelit kapott – felelte Dzsihan.

– Akkor miért eszik leveleket?

– Mert ez egy állat, uram.

Melchior hűvösen végigmérte Dzsihant, hogy vajon gúnyolódik-e vele. – Mielőtt legközelebb idehozod, bőségesen etesd meg!

Dzsihan így is tett. Csota dupla adag ennivalót kapott, ám amikor odaértek a nagykövet rezidenciájára, mégis letépkedte az akácfaleveleket. Néhány további kísérlet után a festőművész belátta, hogy más helyszínt kell választania. Ezúttal egy kanyargós, szürke utcát szemelt ki, düledező viskókkal a háttérben. Busbecq az emeleten levő szobájából leste őket. A két birodalom közötti diplomáciai kapcsolatok gyorsan változtak, és a nagykövetet éppen házi őrizetben tartották. Miközben Melchior Csotát festette, Dzsihan a nagykövettel társalgott, megvillantva a virágokról és gyógynövényekről meglevő hatalmas tudását.

Két hónappal később Melchior befejezte Csota portréját. A festmény felavatására Busbecq ünnepséget rendezett, amelyre sokakat meghívott. Pasákat, vezíreket, követeket. Dzsihant meglepte, hogy bár a nagykövetnek továbbra is tilos volt kimennie, az emberek habozás nélkül eljöttek hozzá látogatóba. A festőállvány vastag, fehér szövettel volt letakarva. Egy sarokban pihent, várva az ünnepélyes pillanatot. Melchior kék bársonyköntöst viselt, amely káprázatosan ragyogott. Dzsihan nem első ízben azon tűnődött, hogy vajon ilyen lehet-e az összes többi festőművész is. Megrészegednek egy kis dicsérettől. Csota a kert másik végében várakozott. A festőművész ragaszkodott hozzá, hogy az elefánt is részt vegyen az ünnepségen. Dzsihan kipányvázta az állatot egy öreg tölgyfához, nehogy véletlenül eltaposson valakit.

Nem kellett sokáig várni, és a nagykövet bejelentette, hogy elérkezett az idő a festmény leleplezéséhez. A vendégek közelebb húzódtak az állványhoz. Még a bigott muszlimok is kíváncsiak voltak a festményre, nem emberábrázolásról lévén szó. Lerántották a leplet, és felettébb bizarr kép tárult a nézők elé.

Csota egyáltalán nem hasonlított önmagára. A festményen agyarai sokkal hosszabbnak és hegyesebbnek tűntek. Pofáján már-már agresszív kifejezés ült, mintha bármelyik pillanatban leugorhatna a vászonról és ráronthatna a tömegre. Az utca, a házak és az égbolt viszont teljesen élethűre sikeredett. A festményről melegség áradt. Mindenki lelkesen tapsolt. Busbecq egy erszénnyel jutalmazta a festőművészt. Dzsihant is megjutalmazta, és köszönetet mondott neki, amiért hozzájárult egy újabb műalkotás születéséhez. A borszagú Melchior is megölelte a fiút.

Egy órával később, mielőtt távozott volna, Dzsihan odalépett az állványhoz. Ekkor döbbenten látta, hogy a festmény felső része hiányzott. Ott, ahol az imént még egy bárányfelhő úszott, most egy jókora lyuk tátongott. Dzsihan Csota felé nézett, szíve vadul kalapált. Elszakadt a kötél, amellyel kikötözte a jószágot. Fel sem merült benne Csota bűnössége, ám amikor észrevette a kék festékmaradványt az elefánt agyarán, egy pillanat alatt eloszlottak a kételyei. Szótlanul megragadta Csota gyeplőjét, majd távozott a nagykövet rezidenciájáról. Behúzták a kaput mögöttük, ahogy az utcára léptek. A hűvös esti szellő arcon csapta őket. Dzsihan soha többé nem találkozott Melchiorral. Később azt hallotta, hogy a férfi visszatért hazájába, és elég nagy hírnevet szerzett magának a keleti gyűjteményével – ámbár Szulejmán szultán fehér elefántja nem szerepelt a művei között.

Szinán és az inasai már majdnem elkészültek a Szulejmánije-dzsámi építésével, ám ez időre a szultán köszvénye annyira súlyossá vált, hogy be kellett kötözni bedagadt és nyílt sebektől sajgó lábát. Szívének oly kedves emberek vére tapadt a kezéhez – első nagyvezírjének, Ibrahimnak, valamint legnagyobb fiának, Musztafának a vére. Mindkettő a szeme fénye volt, és mégis egymás után kivégezték őket a szultán parancsára. Isztambult behálózták az intrikák és összeesküvések.

Dzsihan azt hitte, hogy jó ideig nem hallanak majd a szultán felől. Mekkorát tévedett! Mély gyásza és egyre súlyosbodó betegsége ellenére rövid és lényegre törő üzeneteket küldözgetett kitartóan. Aztán egy szép napon ismét felbukkant az építkezésen, fájdalmaktól elgyötörten, haragvó tekintettel. Átnézett a félkész mecseten, mintha nem látná rendesen.

Lóháton odaügetett Szinánhoz.

– Építész, túl sok idő telt már el. Fogytán a türelmem.

Erre Szinán azt felelte: – Felség, biztosítom, hogy be fogom fejezni a dzsámit, ha Isten is úgy akarja.

– Mennyi időre van még szükséged?

– Két hónapra, felség.

A szultán hosszasan és mereven bámulta az építkezést. – Akkor két hónap! Egy nappal se több! Ha nem adod át a kulcsát addig, ismét eljövök, és elbeszélgetünk.

Távozása után az építőmunkások ideges pillantásokat vetettek egymásra.

Senki sem tudta, hogyan lehetne teljesíteni a kérését ilyen rövid idő alatt. Az emberek nyugtalanul háborogtak és fortyogtak. A munkások a dezertáláson törték a fejüket, mert attól rettegtek, hogy a szultán csúnyán megbünteti őket a két hónap leteltekor.

Egyik nap annyira elfajult már a helyzet, hogy Szinán megkérte Dzsihant, segítse fel az elefánthordozóba. Beszédet akart intézni az emberekhez a jószág hátáról.

– Testvéreim! Ma reggel egy méhecske röpködött a levegőben. Feltűnt nektek?

Senki sem felelt.

– Arra gondoltam, ha a világ legapróbb teremtése lehetnék, akkor rászállhatnék minden ember vállára, és meghallgatnám, milyen gondolatok kavarognak a fejükben. Vajon mit hallanék?

A tömegben zúgolódás támadt.

– Szerintem aggályokat. Néhányan közületek aggódnak. Attól félnek, mi lesz, ha nem fejezzük be a mecsetet időben. A többiek bíznak benne, hogy ez nem következhet be. Ha a szultánunk nem lesz elégedett, egyikőtök sem kerülhet rosszabb helyzetbe. Nálam legalábbis nem.

– Honnét tudhatnánk, hogy nem csapják-e le a mi fejünket is a tiéddel együtt? – kérdezte egy munkás eltakarva az arcát. Egyszeriben felhördültek az emberek.

– Ide hallgassatok! Ez a hely kopár terület volt. Buzgó igyekezetünkkel felépítettünk egy szent mecsetet. Télen-nyáron keményen dolgoztunk együttes erővel. Többet láttátok egymást, mint feleségeteket és gyermekeiteket.

Sutyorgás hallatszott a tömegben itt is, ott is.

– Sokan járnak majd ide, amikor mi már nem leszünk. Nem fogják tudnia nevünket. Azt viszont látni fogják, hogy mit alkottunk. Emlékezni fognak ránk.

– Ezt mondod te! – kiabálta be valaki a tömegből.

Szinán lassan a következőket mondta: – Ha elbukom, egyedül én viselem a kudarc következményeit. Ha viszont sikerrel járok, mindannyian osztozunk benne.

– Ez hülyének néz minket! – mondta erre egy másik.

Nem hittek neki. Hirtelen úgy néztek erre a férfira, mintha veszélybe sodorná az életüket, noha mind ez ideig tisztelték, és követték az utasításait.

– Testvéreim! – mondta végül Szinán. – Látom, nem tudlak meggyőzni benneteket. Papírra vetek mindent, amit mondtam, és lepecsételem. Ha bármi történne velem, adjátok át ezt a levelet a felséges szultánnak. És most borravaló osztogatásával jutalmazom bizalmatokat.

Hallgatásuk beleegyezést jelentett. Így aztán Szinán kecses kézírásával leírta, hogy ő egy személyben felel minden, a Szulejmánije-mecsettel kapcsolatos hibáért. A siker dicsősége pedig mindenekelőtt Istent – aztán a munkásokat illeti. A levelet pecséttel látta el, majd elásta a falakon kívül. Ha rosszra fordulnának a dolgok, mind tudták, hol kell keresni.

Másnap reggel mindenki jelentkezett munkára. Bahsist osztottak szét az emberek között. Dzsihan kihasználta a nagy csődületet, és sikerült ötven aszpert elcsennie a pénzesládákból. Azzal csitította a lelkiismeretfurdalását, hogy tulajdonképpen nem is mesterétől, hanem a szultántól lopott, akinek volt bőven.

Ott folytatták, ahol korábban abbahagyták, és késő estig dolgoztak. Több tucat új munkást hozattak. A város valamennyi munka nélkül tétlenkedő kőfaragóját, fafaragóját, rézmetszőjét, műszaki rajzolóját felkérték, hogy vegyen részt a munkálatokban. Mindenki azt hitte, hogy Szinánt letaglózza a félelem, de e helyett serénykedett, és igyekezett minden követ megmozgatni. Eltökéltsége ragályosnak bizonyult. Inasai is még jobban nekifeszültek, látván mesterük igyekezetét. A kiadások megnőttek. A Szulejmánije-mecset megépítése a kincstárnak kereken 54 697 560 aszperjébe került.

A szultáni főépítész a nagy rohanás közepette sem hagyott figyelmen kívül egyetlen apró részletet sem. Az izniki műhelyekben festett csempék élénk színekben pompáztak: türkiz, piros és fehér. A gyönyörű szülüszt – amelyre Allah, Mohammed és Ali próféta nevét festettek – a szultáni kalligráfus, Molla Haszán névjegye fémjelezte. Az emberek szájtátva csodálták az épület belső díszeit, és legtöbbeknek nem fért a fejébe, hogy kerültek oda a tartóoszlopok és támpillérek. Csak néhányaknak tűnt fel, hogy a mellékfalak – amelyeknek nem kellett a kupola súlyát viselniük – sok kis ablakkal voltak telerakva, és a rajtuk beszűrődő fény olyan melegséggel árasztotta el a helyiséget, mint amilyet egy kisded látványa ébreszt az emberben. Az pedig még ennél is kevesebbeknek szúrt szemet, hogy a mecsetben minden egyes kiszögellést úgy alakítottak ki, hogy felerősítse a keletkezett hanghullámokat. Így a gyülekezet minden tagja jól hallhatja majd a prédikációkat függetlenül attól, hogy közel vagy távol helyezkedik-e el az imámtól.

Muranói üvegből készített petróleumlámpák és üveggömbök lógtak le a mennyezetről. Akadtak közöttük finom és elegáns, ízlésesen kifestett strucctojások, melyeket ezüstrojtokkal díszítettek, és vaskampókról lógattak le. Elefántcsontból faragott miniatűr mecseteket helyeztek az üveggömbökbe, majd egymás mellé felakasztották őket. Középre egy hatalmas, aranyozott gömb került. Szürkület után, amikor meggyújtották a lámpákat, és a tükrök visszaverték a fényüket, olyan fényesség támadt a mecsetben, mintha elnyelte volna a napot. És az a több száz pompás szőnyeg! Kairó megszámlálhatatlan otthonában, valamint Kuréban, nők és különböző korú lányok mind-mind buzgón szőtték a Szulejmánije-dzsámi szőnyegeit.

A gigantikus mecsetet fenséges kupola koronázta meg. Kétszintes átjárója szokatlannak számított, négyemeletes minaretjei az eget súrolták. A középső tornácot négy vörösgránit oszlop tartotta, és a próféta társait szimbolizálta: Abu Bakr, Omár, Oszmán és Ali kalifát. A mecset belsejében dekorációként szereplő minden egyes Korán-idézetet Ebusszuud efendi, a sejhüliszlám választott ki. A kalligráfiák a napi ötszöri imára figyelmeztették a hívőket, illetve arra, hogy sohase inogjanak meg hitükben, és ne pártoljanak át más felekezetekhez. A síita Iránnal való háborúskodás idején az oszmán uralkodók görcsösen ragaszkodtak az iszlám szunnita ágához, és egyre vallásosabbakká váltak – legalábbis látszólag.

Lenyűgöző látványt nyújtott ez a többszintes teraszokra épített mecset, amelyet egy medresze, könyvtár, kórház és különböző üzletek vettek körül. A medreszén kívül volt ott még derviskolostor, vendégszobák, konyha, pékség, ebédlő, orvosi kollégium és egy karavánszeráj is. Amikorra Szinán és az inasai az utolsó követ is a helyére rakták, minden egészen máshogyan festett már – beleértve a trónt és a várost. Az építkezés megkezdése és befejezése között eltelt idő alatt a világ gyászosabb hellyé és a szultán pedig sokkal szomorúbb emberré vált. Ez jellemző a grandiózus építkezésekre. Miközben ezek az épületek nem változtak, a megrendelők, a terveket megrajzolók, az épületet megépítők, illetve az azokat használók folyamatosan változásokon mentek keresztül.

✽

Mindenki eljött, hogy megcsodálja a Szulejmánije-dzsámit, amely túlszárnyalt minden addigi mecsetet. A bailo, a nagykövetek, sőt még Tahmaszp sah küldötte is a csodájára járt, noha nem született béke a két birodalom között, amelyek folyton ellenségeskedtek.

A szultán könnybe lábadt szemmel így szólt: – Az építészem olyan mecsetet emelt a számomra, amely fennmarad az utolsó ítélet napjáig.

Erre Szinán azt felelte: – Amikor majd Halladzs Manszúr feltámad halottaiból, hogy megrázza a Damavand hegyet, a hegyet még tán megrengetheti, de a kupoládat nem, felség!

A Szultán kezében a kulccsal a tömeg felé fordult. – Ki a legkiválóbb közületek? Azt akarom, hogy ez az ember vegye át tőlem a kulcsot, és ő nyissa ki az ajtót.

Dzsihan körülnézett. Az emberek, akik mind ez ideig állandóan a mesterről pletykáltak, most mély hallgatásba temetkeztek, és mosolyogtak. – Senki sem méltóbb erre a feladatra, mint a szultáni főépítész – jelentette ki a szultán. Ezután Szinánhoz fordulva így szólt: – Nem csalódtam benned. Nagyon elégedett vagyok a munkáddal.

Szinán arca boldogan ragyogott, ám szemét lesütötte. Elvette a kulcsot, és kinyitotta az ajtót, majd betessékelte a szultánt. A többiek egyesével követték. Dzsihan befurakodott a tömeg sorai közé, és azt tervezte, hogy egész nap a sorok között fog kígyózni. A birodalom legtehetősebb emberei vették körül minden irányból. Értékes drágakövek csillogtak az ujjaikon, pénzzel teli erszények buggyantak ki elegáns öltözetük alól. Balra tőle egy nagydarab férfit pillantott meg, a ruméliai kádit, aki elmélyülten beszélgetett egy másik hivatalnokkal. Karmazsin színű imafüzér lógott a kádi kezéből: imáit rubinba foglalta.

Ahogy a mecset bejárata felé araszoltak, Dzsihan erőteljesen nekiütközött a férfinak, és olyan kiszolgáltatott arcot vágott, mintha a tömeg sodorta volna oda.

– Bocsáss meg, efendi!

A kádi dühös pillantásokkal nézett Dzsihan mögé. Aztán a tömeg besodorta az ajtón, és nem vette észre, hogy a fiatalember elorozta az imafüzérét. Dzsihan az ellenkező irányba haladt, nehogy még egyszer találkozzanak. Több embert is maga elé engedett. Félreállt, és várt egy kicsit. Így aztán eltelt egy kis idő, mire belépett a Szulejmánije-dzsámiba.

Ekkorra a látogatók zöme elhagyta már a mecsetet, és az épületkomplexumot járta körbe.

Dzsihan besétált a mecsetbe, ujjai a drágaköveken pihentek. Felhőtlen jókedve egy csapásra odalett, amikor eszébe jutott Garreth kapitány. A férfi egy hajóúton járt éppen, és jó néhány hónapba telik, mire visszaér. Dzsihannak biztonságos helyre kellett rejtenie a zsákmányát, hogy odaadhassa majd a kapitánynak, ha az visszatért. Ennek ellenére megfordult a fejében, hogy mi lenne, ha eladná az imafüzért, és ajándékot venne belőle Mihrimahnak. Vehetne például egy gyöngyház berakásos, teknőspáncélból készített hajkefét. Titokban megpróbálta lefesteni a lány arcképét. Sokat dolgozott rajta, és bár újra és újra nekiállt és átjavítgatta, elégedetlen volt az eredménnyel. Soha nem hitte volna, hogy ennyire nehéz lesz papírra vetnie egy olyan képet, amely már mélyen és kitörölhetetlenül bevésődött az emlékezetébe.

Ezek a gondolatok cikáztak a fejében, miközben átlépte a küszöböt. Hirtelen megtorpant. Különleges látvány fogadta: az ablakokon át furcsa szivárvány szűrődött be. Karmazsin, kobaltkék és vöröses. Felidézte, hogy kisfiú korában milyen sokszor heveredett le a nyírfák tövébe, és bámulta az eget a mennyországot kutatva. Azzal nyugtatgatta magát, hogy ha az égbolt le találna szakadni, a fák megtartanák. Többször is megtette ezt, ám egy alkalommal furcsa dolog történt. Azon a napon az ég barátságtalannak látszott. A felhők olyan közelinek tűntek, mintha elérhetné őket, ha kinyújtja a karját. Ahogy feltekintett, a fák zöld levelei beleolvadtak az égbolt kékjébe. Annyira intenzív volt ez az élmény, hogy elállt a lélegzete. Bár az egész nem tartott tovább egy szempillantásnál, mégis elraktározta az emlékezetébe, és még ennyi év után is emlékezett arra az örömteli látványra.

Most, sokadszorra is olyan csodálattal nézte a négy hatalmas oszlopon nyugvó kupolát, mintha most látná először, és ugyanez az érzés kerítette hatalmába. A kupola egybeforrt az égbolttal. Térdre rogyott, nem törődve azzal, hogy vajon nézik-e. Lefeküdt az egyik szőnyegre széttárt karokkal és lábakkal, majd lehunyta a szemét. Újra kisfiúnak érezte magát, aki ott fekszik a nyírfák alatt. Dzsihan egyedül volt a mecsetben, és egy kis pontnak érezte magát a világmindenségben. A világot egy hatalmas építési területnek képzelte el. Miközben a Mester és az inasai a mecset megépítésén fáradoztak, az univerzum az ő sorsukat építgette. Korábban sohasem tekintett Istenre építészként. Keresztények, zsidók, muszlimok, zoroasztriánusok és még számtalan vallás és hit követői mind-mind ugyanaz alatt a láthatatlan kupola alatt éltek. A látó szem mindenütt felfedezi az építészet nyomait és jeleit.

Lopott imafüzérrel a kezében, és szívében megmagyarázhatatlan hálával, tele ambivalens érzésekkel és zavarodottsággal, ott állt Dzsihan, a felettébb tehetséges állatidomár és a felettébb összezavart inas a Szulejmánije-dzsámi fenséges kupolája alatt. Az idő is megállt. És abban a pillanatban úgy érezte, mintha egy lépéssel önkéntelenül közelebb került volna a világmindenség középpontjához.

Szinán mester időről időre egészen szokatlan feladatokkal látta el az inasait és az újoncokat – például azzal bízta meg őket, hogy vegyenek egy üveg tintát a bazárban, vagy alaposan járjanak körül egy régi, romos templomot, és tanulmányozzák, miért pusztultak el bizonyos részei, illetve más részei miért maradhattak meg épen. Olykor kijelölt domboldalakon kellett ásatást végezniük, hogy megtudják, melyik talaj bővelkedik gilisztákban. Sőt előfordult, hogy egy egész napot kellett a nej-készítőkkel [51] tölteniük, hogy megfejtsék, miben rejlik ennek az egyszerű hangszernek a titka, mitől szól olyan elbűvölően. Minden feladatot tehetségükhöz mérten a lehető legtökéletesebben kellett végrehajtaniuk, nehézségétől függetlenül. Az inasok árgus szemekkel figyelték egymást, és lépten-nyomon összemérték a kapott feladatok súlyát a többiekével. Dzsihan kimaradt ebből a versengésből, hiszen ő még nem kapott ilyen jellegű feladatokat.

Egy csütörtöki napon azonban egy csapásra megváltozott a helyzet. Szinán nem is egy, hanem mindjárt két feladattal bízta meg, mintha ezzel akarná jóvátenni addigi mulasztását. Dzsihannak először is el kellett mennie jó néhány strucctojás-kereskedőhöz, és meg kellett beszélnie velük a nemsokára esedékes áruszállítást. Ezután be kellett ugrania a könyvkereskedőhöz, és beszereznie egy bizonyos művet. A Mester nem árulta el a könyv címét. Csak annyit mondott, hogy Dzsihan úgyis rájön majd, ha odaért. Dzsihant kissé megdöbbentette ez a kijelentés, mindenesetre nem akadt fenn rajta. Gyerekjátéknak vélte a kapott feladatokat, és nem vesztegetve az időt már indult is. A lehető legrövidebb idő alatt akart végezni a feladatokkal, azt remélve, hogy a következő alkalommal már komolyabb feladatokat jelöl ki számára a Mester.

– Na? Mi az? – kérdezte valaki a háta mögül.

Amikor megfordult, ott állt a három inas, és mind őt bámulta.

– Semmi különös. Strucctojások és egy könyv.

– Egy könyv? – kérdezte Nikola. – Csak nem a Perában található könyvkereskedőhöz küldött?

Dzsihan bólintott. A három inas arca elkomorult. Davud így szólt: – Gratulálok, te zöldfülű! A Mester csak a kedvenceit küldi el ahhoz a vén kecskéhez.

Dzsihan megörült ennek, ugyanakkor feszélyezte is ez a tudat.

– Ne legyél szerény és visszafogott az öregembernél! – javasolta Nikola.

– Csillogtasd meg a tudásodat! Ez biztosan elnyeri majd a tetszését.

Juszuf egyetértően mosolygott.

– És ne feledd: jó hangosan beszélj hozzá! Simeon olyan süket, mint azágyú – mondta végül Davud.

Dzsihan megköszönte a jó tanácsokat. Bár nem szívesen bízta másra Csotát, mégis gondoskodott az állat elhelyezéséről. Még délelőtt lóra pattant és útra kelt. Egy pénzzel teli kis erszényt nyomtak a markába, azzal elindult lusta és erőtlen lován. Buja, zöldellő kertek és ciprusfák árnyékolta temetők mellett baktatott, az Unkapam nevű hely felé tartva. Amikor odaért, Dzsihan a tengerpart felé kanyarodott, noha ez kisebb kitérőt jelentett. Szeretett a tenger közelében lenni. Arról ábrándozott, hogy ha egy szép napon minden út lezárul előtte, majd hajóra száll, és visszatér otthonába, amely reményei szerint még mindig várja.

A kikötőben különböző szagok és hangos lárma fogadta. Hullámok morajlása, sirályok vijjogása, vezényszavak, láncok csörgése és korbácsok pattogása törte meg a csöndet. Erős moszatszag csapta meg az orrát, és a több száz, egyetlen sorban araszoló test izzadsága és bűze – a legutóbbi tengeri hadjárat során foglyul ejtett rabok. Akadt közöttük idős és fiatal, férfi és nő. Ezeknek az embereknek néhány héttel azelőtt még nevük és saját családjuk volt. Most viszont szánalomra méltó látványt nyújtott ez a sok réveteg, rabláncra vert ember. Tekintetükről lerítt, hogy valahol egészen máshol járnak a gondolataik. Dzsihan leugrott lováról, és csatlakozott a gyászos menetet bámuló tömeghez.

Tetőtől talpig mocsok és kosz borította őket. Némelyikük egykoron elegáns ruhákat viselt, és ez némi méltóságot kölcsönzött nekik. Dzsihan arra tippelt, hogy ezek az emberek nemesek lehettek hajdanán. Némelyikük viszont olyan szakadt rongyokban járt, amelyeket még az eyüpi koldusok is levetnének magukról. A korbács egyformán lesújtott mindegyikükre, függetlenül attól, hogy kik vagy mik lehettek előző életükben. Nem is a noszogatás céljából ostorozták őket, hanem inkább azért, hogy felriasszák őket abból az álomvilágból, amelybe menekültek.

Dzsihan visszapattant a lovára, és elvágtatott a bazársor felé. Számos kereskedővel is beszélt, akik többek között strucctojást árultak. Tudatta velük, hogy Szinánnak hamarosan szüksége lesz az árujukra. A szultáni főépítésznek azért kellettek ezek a tojások, hogy elriassza a pókokat, így a dzsámikat nem lepik majd el a pókhálók. A tojásokba egy kis lyukat ütöttek az egyik végükön, majd lelógatták őket a mennyezetről. Olyan szagot árasztottak, amely az embereket nem zavarta, a bogarakat viszont távol tartotta.

A kereskedők türelemmel végighallgatták Dzsihant. Ám amikor azt tudakolta, hogy egy hónapon belül meglesz-e a portéka, mindösszesen annyit feleltek rá: – Ha Allah is úgy akarja! – Dzsihant nem győzte meg a kapott válasz. Nem volt biztos benne, hogy sikerült maradéktalanul teljesítenie az első feladatot. Mégis tovább indult, hogy végrehajtsa a másodikat.

A könyvkereskedőhöz érve leszállt a lováról. Nem tudni, vajon a ló örült-e jobban, hogy megszabadul a lovasától, vagy Dzsihan. Simeon üzlete egy szebb időket megélt, kétemeletes faépületben kapott helyet. Dzsihannak eszébe jutott az inasok tanácsa, és erőteljesen bekopogott. Kisvártatva kitárult az ajtó, és feltűnt egy reszketeg férfi, aki meglehetősen idegesnek látszott.

– Mi az? Be akarod törni az ajtót?

– Szelámunaljekum, engem a…!

– Miért üvöltesz úgy? Azt hiszed, hogy süket vagyok, te idióta?!

Dzsihan zavarában azt sem tudta, mit feleljen. – Nem, efendi.

– Ki küldött ide téged? – tudakolta a könyvkereskedő szigorú hangon. Ám Szinán nevének hallatára megenyhült az arca. – Akkor kerülj beljebb!

Odabent finom, frissen sült kenyér illata csapta meg az orrukat. A sarokban egy összeaszott öregasszony ült, aki görnyedten varrogatott.

– Ő a feleségem, Eszter – közölte Simeon. – Ne zavarjuk!

Csendben végig mentek a sötét, huzatos folyosókon. A ház egészen különleges és titokzatos volt. Rengeteg könyvespolc sorakozott mindenütt, roskadásig megrakodva többnyire barna vagy fekete árnyalatú bőrkötéses könyvekkel. Egy részét kalózok rabolták össze távoli szigetekről, kikötővárosokból, illetve ellenséges hajókról. A haramiák tudták, hogy Simeon örömét leli majd ezekben a portékákban, így megfelelő ellenszolgáltatás fejében átadták neki őket. Megint másik részét az európai birodalmakból szerezték be. Akadtak közöttük spanyol orvosok által használt orvosi traktátusok és francia filozófusok művei. Egyes példányokat Isztambulban, illetve Szalonikiben adtak ki. A szefárd zsidók a szultán engedélyével saját nyomdát üzemeltettek. Dzsihan megtudta, hogy az egyik szegletben egy bizonyos Lutfi molla nevű tudós által írt matematika-kéziratok sorakoztak; a lapok oldalain a szél és a különböző légáramlatok, a csillagok és az égitestek ábrázolása köszönt vissza. Nemrég érkezett Hispániából a Livro del Cavallero Cifar nevű mű; Antonio da Sangallo fametszetei, melyek egy kupacban hevertek; egy Sebastiano Serlio nevű bolognai építészmester Regole generali di architettura című értekezése, valamint Vitruvius latin nyelvű, szélein cifrán díszített kézirata, a De Architectura. Ez utóbbira Buda elfoglalásakor bukkantak rá, majd Isztambulba került. Leon Battista Alberti De re aedificatoria című nagy művét Simeon Az építés művészete címmel fordította le. Továbbá volt egy vaskos kötet, amelyet egy fura nevű ember, bizonyos Ibn Meymun írt. A könyv címét – Bolondok kézikönyve – Dzsihan roppant találónak tartotta.

Ezután beléptek egy tágas, félhomályos szobába. A szoba közepén egy sokfiókos, mívesen kifaragott és berakásokkal díszített szekrény állt. Simeon intett a fiúnak, hogy üljön le a helyiségben található egyetlen székre.

– Hogy szolgál a Mester egészsége? Már rég nem láttam.

– Üdvözletét küldi – felelte Dzsihan. – Arra kért, hogy vigyek neki egykönyvet innen. Azt viszont nem árulta el, hogy melyiket.

– Ez könnyű! Előbb felelj a kérdésemre, de őszintén. Tanuló vagy?

Dzsihan meglepetten nézett az idős férfira. – A szerájiskolába járok órákra, és…

– Nem azt kérdeztem, hogy növendék vagy-e, hanem azt, hogy tanulsz-e. Nem minden növendék tanuló is egyben.

Dzsihannak eszébe jutott Nikola tanácsa, és úgy döntött, elérkezett a pillanat, hogy helyre tegye ezt a kötözködő öregembert. – Ha az ember egész álló nap építkezéseken dolgozik, akarva-akaratlanul is tanul.

Simeon megvetően nézett a fiúra, majd a következőket mondta: – Jó lenne, ha a felséges szultán, Isten áldja meg, megadóztatná az idiótákat. Ha minden egyes kiejtett, ostoba szóért egy garast kellene fizetni, hamar megtelne a kincstár.

Dzsihan egyszeriben rádöbbent, hogy Nikola Davud és Juszuf csúnyán rászedték. Csupa olyan tanácsot adtak neki, amellyel felbosszantja az öregembert. Ezúttal tiszteletteljesen szólalt meg: – Ugye jártak már itt a többiek is?

– Hogyne! Többször is! – válaszolta Simeon. – Szerencsés vagy, hogy egy olyan tiszteletre méltó ember mellett dolgozhatsz inasként, mint Szinán. Vajon tisztában vagy a szerencséddel?

Dzsihan lesütötte a szemét, mert bűntudat mardosta a lelkét. Vajon mit gondolna róla ez a férfi, ha megtudná, hogy Dzsihan lopni próbált az építkezésen? Halkan ezt felelte: – Nagyon igyekszem, efendi.

– Fontos a Mester, ám a könyvek még nála is fontosabbak. Akinek könyvtára van, annak ezer tanítómestere van. Azt mondta a prófétád: „Keressétek a tudást, még ha egészen Kínáig kell is érte elmenni!” Az enyém pedig azt mondta: „Isten azért teremtett bennünket, hogy megismerjük Őt.” A tudatlan emberek azt hiszik, azért jöttünk a világra, hogy harcoljunk, háborúzzunk, párosodjunk, és utódokat nemzzünk. Nem! Az a mi feladatunk, hogy gyarapítsuk a tudásunkat. Ezért jöttünk a világra.

– Itt Simeon elhallgatott. – Mondd, szoktál társalogni a Teremtővel?

– Szoktam imádkozni.

– Nem azt kérdeztem, hogy szoktál-e imádkozni, te ostoba. Ha elhatároztad, hogy építész szeretnél lenni, beszélned kell egy nálad hatalmasabb erővel!

Dzsihan lesütötte a szemét, majd ezt felelte: – Nem akarom Istent traktálni a gondjaimmal. Az elefántommal viszont szoktam beszélgetni. Csota nagyobb nálam, és bölcsebb is. Fiatal még, de olyan, mintha száz év tapasztalatával jött volna a világra…

Amikor Dzsihan felnézett, az öregember tekintetében valami újat fedezett fel. A férfi elismerően nézett a fiúra. – Jószívű teremtésnek tűnsz, de gondolataid nagyon zavarosak. Olyan vagy, mint egy csónak, amelyben két ellentétes irányba lapátoló evezős ül. Kétségtelen, még nem találtad meg a szíved központját.

Ekkor Dzsihannak eszébe jutott, amit a Mestere alig egy nappal korábban mondott neki. Alig észrevehetően megremegett. Közben Simeon folytatta a mondandóját. – Mondd, mit építesz a legszívesebben?

– A hidakat nagyon szeretem.

Eleredt az eső. A folyosó túlsó végéről hallani lehetett, amint valaki lapoz egyet. Vajon Simeon felesége olvasgatott éppen? Vagy rajtuk kívül valaki más is tartózkodott a házban? Akkor Dzsihanon átfutott egy érzés, hogy talán valamelyik inas ott bujkál a házban, és hallgatózik. A könyvkereskedőre meredt, mintha magyarázatra várna. A férfi azonban nem figyelt rá, hanem elmélyülten matatott egy ládában. Végül elővett egy metszetet.

– Ide süss! Egy híd az Aranyszarv-öböl felett. Leonardo készítette.

Dzsihan hallotta már ezt a nevet korábban a Mester szájából.

– Bajazid szultán a segítségét kérte. Leonardo elküldte a rajzait. Véleményem szerint nem szerénykedett. Azt írta Leonardo, hogy meg tudja építeni a hidat. És azt, hogy ezen kívül még sok mást is tudna építeni a város számára. Többek között egy mozgatható hidat, amely a Boszporusz felett ívelne át.

Ekkor Simeon felnyitott egy másik ládát. Metszetek rejlettek benne, amelyek elmondása szerint Michelangelótól származtak. A legtöbb kupolás épületeket ábrázolt: a Panteont, a firenzei katedrálist, az Hagia Sophiát. – Michelangelo szeretett volna idejönni. Legalábbis ezt írta a leveleiben.

– Kapcsolatban állt veled?

– Réges-régen történt. Akkor még mindketten fiatalok voltunk. Itt akart dolgozni a Földközi-tenger keleti vidékén. Bátorítottam. A szultán is hajlott rá. Tolmácsként közvetítettem kettejük között. Én, illetve a ferences szerzetesek. De nem hiszem, hogy ők bármit is lendítettek ezen az ügyön. Nem kedvelik a törököket. – Simeon a gondolataiba merült. – Úgy volt, hogy épít egy hidat az Aranyszarv-öböl fölé. Képzeld, még csillagvizsgáló is lett volna rajta! És egy könyvtár, amelyért én feleltem volna.

Dzsihan csalódottságot érzett a férfi hangjában. – És mi történt aztán?

– Lebeszélték róla, hogy idejöjjön. Azt mondták neki, hogy jobban jár, ha a pápa lábainál hal meg, mint ha kitünteti a szultán. Így végződött ez a történet. Róma az Róma, és Isztambul az Isztambul marad örökre. Most már senki sem fontolgat olyasmit, hogy közelebb hozza egymáshoz a két várost. – Simeon gondterhelten felsóhajtott. – De folyamatosan figyelnek minket.

– Kik, efendi?

– Róma figyelő szemei. Figyelik a Mestert.

Dzsihan ideges lett. Eszébe jutott a lezúduló állványzat, az átvágott kötelek és a soha meg nem érkezett márványszállítmány… Vajon lehet, hogy a sorozatos balesetek és csapások hátterében egy titokzatos erő rejlett? Róma szemei. Összeszedte a gondolatait, amelyek már megint elszabadultak, és összevissza cikáztak.

Eközben Simeon már odébb sétált, és egy könyvespolc előtt állt. Levett egy fametszetekkel teli vaskos kötetet.

– Ez a tiéd. Mondd meg a Mesternek, hogy ezt választottam ki a számodra.

Dzsihan anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna a könyv borítójára, máris az erszényéért nyúlt. A könyvkereskedő azonban visszautasította. – Tartsd meg a pénzedet, fiatalember. Tanulj meg olaszul! Ha a hidak érdekelnek, több tucat nyelven illene megszólalnod.

Dzsihan a hóna alá csapta a könyvet, azzal kisétált. Odakint már várta a lova. Csak akkor vette alaposabban szemügyre a könyvet, miután odaért Szinán házához. Az Isteni színjáték című műnek egy bizonyos Dante nevű férfi volt a szerzője.

✽

Szinánnak mosolyra nyílt az ajka, amikor Dzsihan megmutatta neki a szerzeményét.

– Ezek szerint szimpatikusnak talált. A kedvenc könyvét adta neked ajándékba – jelentette ki Szinán.

– Azt mondta, meg kellene tanulnom olaszul.– Nos… ebben igaza van.

– De ki fog majd engem megtanítani olaszul?

– Ugyan ki? Hát maga Simeon! Ő tanította meg rá Davudot, Nikolát ésJuszufot is.

Dzsihant elöntötte az irigység. Egészen idáig azt hitte, hogy a könyvkereskedő jobban kedveli őt a többieknél. Szinán így szólt: – Ha megtanulsz egy idegen nyelvet, hatalmas vár kulcsát kapod a kezedbe. Csakis rajtad múlik, hogy mi mindent találsz odabent!

Dzsihannak tetszett ez a várról szóló hasonlat. Elmosolyodott, amint elképzelte, hogy összegyűjti a várban található kincseket. – Ahogy óhajtja, Mester.

Így történt, hogy a növendék rengeteg időt töltött el a könyvkereskedő házában. És ez a hely idővel menedéket és idilli környezetet jelentett a számára. Itt nem érezte magát idegennek. Elveszve a könyvek rengetegében rátalált önmagára. Ahogy egyre többet értett olaszul, kapiskálni kezdte a latint és a franciát is. És ahogy egyre ügyesebben rajzolt, úgy vált növendékből inassá. És a végén Szinán könyvtárában találta magát. Volt egy másik gyűjtemény a szultáni főépítészek székhelyén, a Vefában is. Dzsihan több alkalommal is felkereste ezt a helyet az elkövetkező évek során. Ám leginkább Simeon otthonában szeretett elidőzni, amelyet belengett a tinta, a bőr és a frissen sült kenyér illata.

Csota veszettül bőgve és trombitálva járkált fel-alá. Korábban is viselkedett már így, ám mindkét alkalommal rövid időn belül elmúlt ez az őrület. Most viszont nem akart szűnni ez az állapot. Az elefánt zabolázatlan és féktelen viselkedése annyira megrémisztette a szolgákat, hogy Dzsihan kénytelen volt láncra verni. Reggelre a jószágnak sikerült eltépnie a láncait, és nekirohant egy fának. A feje oldalán levő mirigyekből büdös, olajszerű nedv csöpögött. Dzsihan egyből tudta, hogy ez csakis egy dolgot jelenthet: az elefánt párosodni akar.

Isztambulban nőstény elefántot találni Csota számára olyan, mint hóért imádkozni augusztusban. Dzsihan mindenütt körülnézett, ám hiába. Hiába kopogtatott a különböző portákon, gúnyosan kinevették, majd becsapták az ajtót az orra előtt. Még Olev, az oroszlánidomár is tanácstalan volt, hogy mitévők legyenek.

Amikor Mihrimah és a nevelőnője felbukkantak a kertben, hogy láthassák az elefántot, Dzsihant kiverte a verejték. Feszengett, és majd belehalt, de nem árulhatta el az okát, hogy miért nem láthatják a jószágot.

A szultánkisasszony mulatott ugyan Dzsihan riadalmán, mégis szomorúság érződött a hangján. – Hát, felnőtt az elefánt. Többé már nem az a cuki, aranyos kis borjú. Mindnyájunk számára véget ér az ártatlan gyermekkor előbb vagy utóbb.

Dzsihannak egy árva szó sem jött ki a torkán, annyira megrémisztette az aggodalom. Csak félénk mentegetőzést tudott kibökni: – Felség, amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is múlik majd ez az időszak. Csota megint a régi lesz. Könyörögve kérem, továbbra is látogasson majd el az elefánthoz.

A szultánkisasszony elfordította a fejét, és belenézett a napba. – Mondd, el tudod kapni a szelet, indiai? Le tudod hozni a holdat az égről? Vannak dolgok, amiket nem tudunk megváltoztatni. Én már beletörődtem, és egy nap majd te is megtanulod ezt a leckét.

Csota hangosan bőgni kezdett, mintha hallotta volna a beszélgetést, és kommentálni akarná. Iszonyú lármát csapott, a láncát csörgette, így Dzsihan nem tudott elgondolkodni azon, amit Mihrimah mondott.

Miután a szultánkisasszony és a nevelőnője távozott, Dzsihannak támadt egy ötlete. Eszébe jutottak a cigányok, akik kimentették őket a jeges vízből. Mintha említették volna, hogy nekik is van egy elefántjuk. Amikor ezt az ötletét megosztotta a többi állatgondozóval, azok csak a fejüket rázták. – A cigányok egész évben vándorolnak. Ugyan hogyan találnál rájuk?

Végül Szinán mester segített neki. Az építész nemcsak hogy felmentette inasát a munka alól, de még kocsit is a rendelkezésére bocsátott, sőt egy ezüstpénzt is a kezébe nyomott. Aztán mosolyogva így szólt: – Menj csak, keríts egy csinos feleséget a jószágnak, és tedd boldoggá! Csak Isten magányos.

✽

Néma csöndben átrobogtak a Tavasz kapuján. Dzsihan és a kocsis figyelték, ahogy a felhők halvány rózsaszínné változnak. Hosszú órákba telt, mire rátaláltak a cigányokra. Egyszer csak szekereket pillantottak meg a távolban, és bokrokra terített összehajtható matracokat és ruhákat, amelyek rikító színük miatt élesen elütöttek sivár környezetüktől. A kocsis nem volt hajlandó közelebb menni. Sok mindent hallott már a cigányokról, és cseppet sem vágyott rá, hogy találkozzon velük.

– Légy nagyon óvatos! – intette Dzsihant. – Ha bármilyen itallal kínálnának, nehogy elfogadd! Egy kortyot se igyál abból, amit ők adnak.

Ezt ne feledd! Különben a sátán, a dzsinnek és a cigányok megátkozzák az életed.

Dzsihan leszállt a bakról, és miután búcsút intett a kocsisnak, elindult a cigányok tábora felé.

Félt, nehogy inába szálljon a bátorsága. Ropogott a talaj a lába alatt. Mezítláb ácsorgó, taknyos orrú purdék mellett haladt el. Egy asszony éppen az ikreit szoptatta: mindkét mellén egy-egy csecsemő csüngött. A nő haragos pillantásokat vetett Dzsihanra, amikor észrevette, hogy a fiú a mellét bámulja. Az elefánthajcsár szégyenlősen elfordította a fejét.

Odament az egyik kisgyerekhez, és megkérdezte tőle: – Itt van a vajdátok? – A purdé némán és mozdulatlanul állt, így Dzsihan azt hitte, a fiú talán nem hallotta meg a kérdést.

– Mit akarsz? – recsegte valaki Dzsihan háta mögül olyan váratlanul, hogy a hajcsár majdnem kiugrott a bőréből. Amikor megfordult, két férfit látott, akik szigorúan méregették.

– Látnom kell a vajdátokat… Balabant – bökte ki Dzsihan.

– Honnét ismered?

– Ő… egyszer megmentette az életemet – felelte Dzsihan, de többet nembírt kinyögni.

A fiút egy indigókék sátorba vezették, amelynek ragyogó árnyalatát még a szeráj madárházában élő szajkó is megirigyelte volna. A sátor oldalát állat- és virágmintás szőnyegek borították. Az egyik szőnyegen pedig Ábrahám volt kezében a kossal, hogy azt áldozza fel a fia helyett. Az egyik sarokban, a tűzhely mellett néhány férfi üldögélt és ott volt közöttük Balaban is.

– Nicsak, nicsak! Kit látnak szemeim! – mondta Balaban, amikor meglátta a fiút. – Mondd, mi szél hozott?

– Segítségre van szükségem. Az elefántom megőrült. Szétfeszíti a vágy. Említetted, hogy van egy nőstény elefántod…

Még be sem fejezhette a mondatot, Balaban felpattant a helyéről, és megragadta Dzsihan nyakát. A cigányvajda villámgyors mozdulattal előrántott egy handzsárt, majd nekiszegezte Dzsihan állkapcsának. – Te szemét! Te féreg! Hogy merészeled azt kérni tőlem, hogy legyek a kurvapecéred?! Itt ontsam ki a véredet, vagy menjünk ki, és odakint?

– Nem, efendi! Merő jó szándék vezérelt. Az állat javát akarom – rimánkodott Dzsihan esdeklő hangon.

Balaban ellökte a fiút. – És nekünk mi hasznunk származna ebből?

– Ha az elefántod vemhes lesz, két elefántod lesz majd – felelte Dzsihan.– Akkor mind a kettő titeket szolgálna.

Balaban mérlegelte az elhangzottakat, de nem tűnt úgy, mint akit meggyőztek az érvek. – Azonkívül?

Dzsihan előhúzta a pénzérmét, amit a Mestertől kapott. A cigányvajda megint csak azt kérdezte: – És ezen kívül?

Dzsihan elhatározta, hogy másképpen próbálja meggyőzni a vajdát. – A fehér elefánt a palota tulajdona. Ha nem segítesz, a szultán iszonyú haragra gerjed.

– Hogy mondtad? A szultán?

Dzsihan bólogatott, hevesen és magabiztosan, mert végre sikerült fogást találnia a férfin.

– Te ocsmány varangy! – üvöltötte Balaban, azzal belerúgott egy párnába, amely felrepült a levegőbe, majd nekicsapódott a falnak. Ott nekiütődött Ábrahám kosának, majd visszazuhant a földre. – Hát, ennyire bőkezű a szultán? Egyetlen kicsike garas?

– Könyörgöm! Szinán főépítésznek szüksége van az elefántra az építkezéseken.

Súlyos csend telepedett rájuk, már-már elviselhetetlen. A cigányok összenéztek, ám Dzsihan nem tudta megfejteni, mit jelentsen ez. Balaban bólintott.

– Gülbahar olyan szép, mint a lótuszvirág. Ki kell érdemelni a kezét.

– Mit kell tennie Csotának? – kérdezte Dzsihan gyanakodva.

– Nem az elefántodnak kell, hanem neked!

Dzsihan megpróbált magabiztosságot színlelni, mégis megremegett a hangja. – Nekem?

Ebben a pillanatban feltűnt az a nő, aki az ikreit szoptatta, egy tálcát hozott tele itallal, és sziruppal leöntött fánkot.

– Gyere, és egyél egy falatot velünk! Akivel megosztom a kenyeret és a sót, az többé nem ellenség – közölte Balaban.

Dzsihan habozott egy kicsit. Bekapott egy kis fánkot, és élvezettel ízlelgette az édes ételt.

– És most igyál! Nem járhatunk egyenesen, ha egyszer görbék az utak.

– Dögöljön meg annak a felesége, aki nem tudja egy slukkra felhajtani ezt!

Akárcsak a többiek, Dzsihan is legyűrte a sárszínű löttyöt egy slukkra, majd kézfejével megtörölte a száját. Bár büdös volt az ital, és végigégette a torkát egészen a gyomráig, meglepően jólesett. Aztán tréfásan és gyermeki hévvel elmagyarázták neki, hogy mit kellene megtennie.

– Te tudod! – közölte Balaban. – Vagy megteszed, vagy távozol.

Nem tudni, hogy a Csota iránti szeretete miatt vagy a konoksága miatt, netán az ital hatására vállalta el, mindenesetre rövid hallgatás után Dzsihan kijelentette: – Rendben van, megteszem.

A férfiak kisétáltak, magára hagyva a nőkkel. Pajzánul kuncogva segítettek neki átöltözni táncosnak. Egy lila színű salvárt és rövid, csipkés mellényt adtak rá, amelyből kilátszott még a köldöke is. Arcát rizsszagú fehér púderrel mázolták be. Szemét kihúzták szénnel, arcát és ajkát összepréselt rovarokkal pirosra színezték – vagy legalábbis ezt mondták neki. Ujjbegyeit hennával vörösre festették és rózsavizet hintettek a nyakára. Fejéhez egy lófarkat erősítettek, ami meglehetősen fura látványt nyújtott.

Balaban és emberei visszajöttek zenészek társaságában, akik egyetlen dallamot sem tudtak úgy előadni, hogy ne vihogtak volna. Megpengették a hangszerüket, röviden belefújtak a kürtjükbe, majd egyikük kacagni kezdett, a többiek meg boldogan követték. Dzsihan mindezek ellenére táncolt, már ha táncolásnak lehet nevezni az idétlen mozdulatait. A cigányok nézték, miközben ittak és élvezettel fecsegtek. Az egyik fickó különösebb hátsó szándék nélkül megpróbálta átölelni Dzsihant, ám ekkor Balaban fakanállal a fejére koppintott, és ráförmedt: – Viselkedj!

Ettől a perctől fogva Dzsihan elszántabban táncolt, bízva benne, hogy ha betartja a szavát, akkor majd ők is beváltják az ígéretüket. Amikor órák múltán kisétált a sátorból a saját ruhájában, hennás ujjhegyekkel és szénnel kihúzott szemmel, a kocsist sehol sem látta. Dzsihan nem törődött vele. Nem kellett gyalogolnia egész úton hazafelé. Végtére is volt már egy nőstény elefántja, amelyre felülhetett.

✽

Négy nap múlva Dzsihan Gülbaharral együtt visszatért. Egy egész délutánjába telt, mire sikerült rátalálnia a cigányok nyomára. Időközben ugyanis ismét továbbálltak. A sarokban álldogáló öregasszonyok mosolyogva fogadták. Dzsihan úgy tett, mintha nem látná őket.

– Visszajött a táncos! – kurjantotta el magát egy kisfiú. Kuncogás hallatszott a háta mögül. Balaban állt ott.

– Gratulálok! Sok boldogságot! – jegyezte meg a vajda. – Már nem szűzaz elefántod.

– Gülbahar a világ legboldogabb elefántjává tette Csotát – jegyezte meg Dzsihan széles mosollyal. Majd rádöbbenve egy újabb igazságra hozzátette: – Vajda uram, ismét kihúztál a csávából!

Szinán minden szerdán magához hívatta az inasait, és azt kérte tőlük, hogy tervezzenek meg egy épületet: vízvezetéket, medreszét, törökfürdőt vagy városfalat. A fiatalemberek végtelenül komolyan vették ezeket a feladatokat, de nem csupán azért, hogy megvillantsák a tehetségüket. Kiváló lehetőség volt arra is, hogy legyőzzék a vetélytársaikat. Olykor egyszerű feladatokat kaptak, például megrajzolni egy egyszobás kunyhót. Máskor viszont nagyobb kihívások elé állította őket a Mester: hogyan lehet csökkenteni a tartóoszlopok számát egy épületben megőrizve annak stabilitását és szilárdságát. Vagy miként lehetne a lehető legjobban használni a vakolóanyagot, amely bár kiválóan ragadt, kiszáradva kellemetlen meglepetéseket tudott okozni. Vagy miképpen lehet megépíteni a földfelszín felett és alatt haladó, egymást többszörösen keresztező vízvezetékeket. Efféle feladatokat kellett megoldaniuk önállóan. Megoszthatták egymással a kivitelezés kényes pontjait, de semmilyen körülmények között nem nézhették meg a másik rajzát.

– Az építészet csapatmunka – közölte Szinán. – Az inasság viszont nem.

– Miért nem akarja, hogy megnézzük egymás rajzát? – tudakolta Dzsihan egy alkalommal.

– Mert óhatatlanul össze fogjátok hasonlítani a sajátotokéval. Ha azt hiszitek, hogy jobbak vagytok a többieknél, gőgösek lesztek. Ha azt hiszitek, hogy a másik a jobb, megfertőz titeket az irigység. Egyik sem kívánatos, mert ez csak megmérgez titeket.

Egy ilyen szerdai délutánon, amikor mind elkészültek a derviskolostor megrajzolásával, egy szolgáló jelezte, hogy a Mester a könyvtárban várja őket. Letették a tollukat, és szótlanul elindultak. Furdalta az oldalukat a kíváncsiság. Szinántól jobbra és balra rengeteg kitekert pergamen hevert. A terem közepén, egy tölgyfa asztalon fából készített makettet pillantottak meg.

– Gyertek! – invitálta őket Szinán.

A négy inas félszegen és esetlenül belépett a helyiségbe.

– Tudjátok-e, hogy mi ez az épület? – szegezte nekik a kérdést Szinán.

Davud mereven bámulta a makettet, majd kijelentette: – Ez egy gyaur templom.

– Csodálatos a kupolája – jegyezte meg Nikola.

– Vajon hol található? – tudakolta Dzsihan.

– Rómában – vágta rá Szinán, és ujjával az ablak felé bökött, mintha ott megláthatnák Rómát. Elmondta, hogy az épület a Szent Péter-bazilika, és ha felépül, neki lesz a keresztény világ leghatalmasabb kupolája. Számos építész dolgozott rajta. Egyesek porig akarták rombolni a régi bazilikát, és mindent a nulláról kezdeni. Mások a már meglévő épületet akarták restaurálni. Időközben a legutolsó művezető, Sangallo elhunyt. A pápa Michelangelót kérte fel az épület befejezésére. Dzsihannak eszébe jutottak a könyvárus szavai, és nagy figyelemmel hallgatta a Mestert.

Szinán elmesélte, hogy a már nem éppen fiatal Michelangelo előtt két lehetőség állt. Figyelmen kívül hagyhatja a már meglévő tervrajzokat, vagy azokra támaszkodva fejezi be az építkezést. Döntéséből az is kiderül, mennyire tehetséges művész is ő valójában, és milyen a karaktere. Szinán olyan átéléssel beszélt, hogy az inasaira is átragadt a lelkesedése. Ugyanakkor egy kérdés motoszkált a fejükben: vajon miért mesélte el nekik mindezeket a Mester?

Szinán a következőket mondta, mintha képes lett volna olvasni a gondolataikban:

– Szeretném,       ha       megnéznétek       a       Szent       Péter-bazilikát!

Tanulmányozzátok a szerkezetét. Vessétek össze az ott látottakat azzal, amiket mi itt építettünk. Ha tökéletesíteni szeretnétek a tudásotokat, tanulmányozni kell mások munkáit.

Egy kis időbe telt, mire megértették az elhangzottakat.

– Azt akarja… hogy menjünk el Európába? – hebegte Davud. – És nézzük meg az ottani templomokat?

– A próféta szavát követjük: égen-földön keressük a tudást. – Szinán elmesélte nekik, hogy járt már Európában, a Balkánon, Anatóliában, Szíriában, Egyiptomban, Irakban, sőt keleten a Kaukázusban is, és rengeteget tanult ezeken az utakon. A kövek mozdulatlanok. Egy tanuló viszont mindig mozgásban van.

– De Mester, nem nekünk kellene tanítanunk őket? – szólt közbe ismét Davud. – Ők keresztények. Miért kellene eltanulnunk a módszereiket?

– Minden tehetséges művész a tanítómestered, függetlenül attól, hogy honnét származik. A művészeknek és a mesterembereknek megegyezik a hite.

Ezeket mondta Szinán, azzal elővett két bársony szütyőt. Az egyik vékony volt és hosszúkás, a másik kerekded és tömzsi. Az egyikben egy szokatlanul nagy ezüsttű csillogott. A másikban egy nagyobbacska alma méretű, konkáv kristály.

– Mik ezek? – kérdezte Davud suttogva, mintha a fekete mágia eszközeit látná.

– Ez egy prizma – magyarázta Szinán. – Arra szolgál, hogy az ember megértse, hogyan terjed a napfény egy épület belsejében. A katedrálisban kitűnően lehet majd használni.

– És emez? – tudakolta Dzsihan, és olyan finoman tartotta a tűt a tenyerében, mintha tollpihe volna.

– Az akusztika miatt fontos. Várjátok ki azt a pillanatot, amikor rajtatok kívül nincsenek sokan az épületben. Ekkor a tűt fejmagasságból ejtsétek le a földre. Füleljetek! Azonnal elnyelődik a hang? Vagy eléri a legtávolabbi zugokat? Ha igen, tegyétek fel magatoknak a kérdést: vajon hogyan sikerült ezt elérnie az építésznek? Hogyan lehet elérni, hogy a hang olyan lágy hullámokban terjedjen minden irányban, mint a víz? A székesegyházakban ezt úgy érik el, hogy kialakítanak úgynevezett suttogó fülkéket. Menjetek el oda, és hallgassátok meg, hogyan verődik vissza a legkisebb hang.

Szinán olyan gyorsan és lendületesen beszélt, mint a zuhogó jégeső. Sohasem látták még így szónokolni: csillogott a szeme, sugárzott a tekintete. Elmondta, hogy a bölcsességnek három forrása létezik, amelyből minden mesterembernek szüntelenül táplálkoznia kell. A könyvek, a gyakorlás és az utazás. Aztán folytatta a mondandóját: – Sajnos nem küldhetlek el mindnyájatokat. Sok a munkánk. Döntsétek el magatok közt, hogy ki menjen! Öt héttel számoljatok.

Nikola, Davud, Juszuf és Dzsihan árgus szemmel, feszülten méregette a többieket. Egyfelől igyekeztek elnyerni a Mester kegyeit vállalkozó kedvükkel, másrészt szívük mélyén arra vágytak, hogy itt maradhassanak az ismerős közegben. Elsőként Juszuf reagált, heves fejcsóválással. Nem akart menni. Dzsihant egyáltalán nem lepte meg. Juszuf sohasem tudott megválni Szinántól, úgy keringett körülötte, mint egy kisebb bolygó egy nagyobb égitest körül.

– És mi a helyzet a többiekkel? – tudakolta Szinán.

– Én sem mehetek – közölte Dzsihan. – Ki viselné gondját az elefántnak?

Csak részben volt igaza. Egy másik gondozó könnyűszerrel helyettesítheti, amennyiben a Mester megbeszéli az udvari hivatalnokokkal. Csota állapotán kívül más is aggasztotta. Mihrimah közelében akart maradni. A szultánkisasszony az utóbbi hetekben egyre gyakrabban kereste fel az állatkertet, és gyönyörű szemében bánat csillogott. Mintha lett volna valami, amiről nem beszélhet.

– Szüleim idősek már – jelentette ki Nikola. – Nem hagyhatom itt őket ilyen hosszú időre.

Ezután minden szempár Davudra szegeződött. Nagyot sóhajtott. – Én szívesen elmegyek, Mester.

Szinán helyeslően bólintott, majd mindnyájukhoz szólva ezeket mondta:

– Ha bármelyikőtök meggondolná magát, szóljon nekem néhány napon belül.

✽

Másnap délután Mihrimah nem jött el, hogy megnézze a fehér elefántot. Sem az azt követőn. Helyette Heszna hatun jelent meg, és friss híreket hozott a szerájból.

– Ne várd hiába – közölte. – A szultánkisasszony férjhez megy.

– Miket beszélsz, dadus?

A nőre ekkor hirtelen rátört egy heves asztmaroham. Előrántott egy selyemszütyőt, és nagyokat szippantott belőle. A füvek intenzív illata betöltötte a levegőt. – Ne merészelj így szólítani! Egyedül ő hívhat így engem.

– Beszélj! – förmedt rá Dzsihan mellőzve minden illemszabályt.

A nő pedig engedelmeskedett. Mihrimahot odaígérték Rüsztem pasának, egy negyven telet megért, végtelenül ambiciózus férfinak. Senki sem kedvelte, egyedül a szultána, de ez bőven elegendő volt.

A nevelőnő távozása után Dzsihan belevetette magát egy újabb tervrajzba. Felsöpört, kimosta a vályúkat, kifényezte az elefánt páncélját, különféle olajokkal bedörzsölte a jószág bőrét, összetépte a rajzát, majd újabbat készített. Megolajozta az ajtók zsanérját, készített még egy tervrajzot, majd azon nyomban összetépte. Mindeközben elfelejtette megetetni Csotát.

Az állatkertben egész éjjel erről a lakodalomról pletykáltak. Éjfélkor Dzsihan nem bírta tovább, és kisomfordált. Sajgott a karja és a lába a sok munkától, de legfőképpen a szíve fájt. Még soha nem érzett ilyen fájdalmat. Elsétált egészen addig a falig, amely az állatkertet elválasztotta a belső udvartól. Ott megállt, és tanácstalanul visszafordult. Odaért ahhoz az orgonabokorhoz, amelynek árnyékában Mihrimah oly sokszor üldögélt.

Eszébe jutott, hogy itt mesélte el neki Csota születésének körülményeit, és az Indiából való távozásukat.

A bokor csak úgy csillogott a sötétben, mintha egy jobb világot szimbolizált volna. Dzsihan rátapasztotta fülét a törzsre. Próbálta megfejteni, mit üzen a talaj. Néma csend vette körül. Makacs és súlyos csend. Feltámadt a szél, egészen lehűlt a levegő. Szomorú ködbe burkolózott a palota. Dzsihan nem mozdult onnét. Arra várt, hogy az éjszaka hidege egészen átjárja, és minden érzékszerve megdermedjen. Ám mindhiába. Még mindig érzett. Még mindig sajgott legbelül.

Másnap reggel levelet küldött a Mesternek. Egy rövid üzenetet.

Mélyen tisztelt mester,

Ha továbbra is szeretné, hogy elmenjek, nagyon szívesen elkísérem Davudot Rómába.

Alázatos inasa,

Dzsihan

Róma olyan város, ahol márványtáblákba vésik az emlékeket. Érkezésük napján esett az eső – finoman szitált. Lelassították lovaikat, majd egy ideig céltalanul ügettek. Számukra minden egyes arc idegennek tűnt, minden egyes utca egyre megdöbbentőbb látványt nyújtott az előzőhöz képest. Hidakon keltek át, gótikus diadalívek alatt vezetett útjuk. Olykor egy-egy piazzán vágtak át, amely zsúfolásig megtelt árusokkal és vevőkkel. Dzsihan nem tudta, mire számítson, mindenesetre lenyűgözte a város nagysága és pezsgése. Davud és Dzsihan mogorván és kissé nyugtalanul fúrták át magukat a tömegeken. Amikor rábukkantak egy ókori fórum romjaira, lecövekeltek, és ámulattal bámulták. Fekete csuhában járkáló szerzeteseket, kettesével menetelő zsoldosokat, és az isztambuli társaiktól cseppet sem különböző koldusokat láttak. A nők illatozó eszenciagömböket hordtak a nyakukban. Nem takarták el sem hajukat, sem mellüket. Davud elkapta a tekintetét, valahányszor elhaladtak egy, a cselédei kíséretében sétáló, puffos ujjú ruhát viselő úri kisasszony mellett. Dzsihan viszont titkon szemügyre vette őket. Késő délutánra megérkeztek arra a címre, amelyet Simeon, a könyvkereskedő adott meg nekik. Könnyen odataláltak, miután néhány járókelőtől útbaigazítást kértek. Az emberek eleinte szúrós tekintettel méregették őket, mégis megmutatták nekik a zsidó negyedbe vezető utat.

Leon Buendia Rómában található boltja a megtévesztésig hasonlított Simeon Buendia isztambuli üzletére. Ez a ház is egy szűk, macskaköves utcácskában állt. Ennek is ütött-kopott, régi fakapuja volt. És ebben a házban is több szobát megtöltöttek a könyvek és a kéziratok. Itt is egy lapátfülű, vastag szemöldökű öregember lakott, jóllehet kevésbé volt cinikus a természete, mint bátyjának.

Betessékelte a vendégeit, majd letelepedtek egy asztalnál.

– Simeon üdvözletét küldi – mondta Dzsihan olaszul, miután betessékelték és leültették őket egy asztalnál, ahol finom marcipánnal kínálták őket.

– Mi újság az én drága öcsémmel?

– Szüntelenül dolgozik, olvas és háborog – felelte Dzsihan.

Leon elmosolyodott. – Mindig is ilyen kötekedő természetű volt.

– Azt szeretné, ha odaköltözne Isztambulba – közölte Dzsihan.

– Azt hiszi, hogy ott jobb. Én azt szeretném, ha ő jönne ide. Halandók vagyunk. Döntéseink olyanok, mint a bárányok, szokásaink akár a pásztorok.

Dzsihan eltöprengett a hallottakon, amikor Davud hirtelen közbeszólt: – Szeretnénk meglátogatni Michelangelót.

A könyvkereskedő a fejét ingatta. – Végtelenül tisztelem a Mestereteket… de meg kell értenetek, hogy ez nem könnyű… Il Divino senkit sem hajlandó fogadni. Lassan már két éve mély gyászban van.

– Miért, kit veszített el? – tudakolta Dzsihan.

– Előbb a fivérét. Aztán a legkedvesebb inasát. Ebbe egészen belebetegedett.

Dzsihan azon tűnődött, vajon Szinán milyen hosszan gyászolná őket, ha kettejük közül valamelyiküknek baja esne. A könyvkereskedő elmesélte, hogy az Urbino nevű inas tizennégy éves kora óta Michelangelo mellett dolgozott. Huszonhat esztendőn keresztül elválaszthatatlanok voltak. A Mester annyira kedvelte ezt a tehetséges inasát, hogy amikor Urbino ágynak esett, ő virrasztott mellette, és senki másnak nem engedte, hogy ápolja. Urbino halála után az amúgy is zsémbes természettel megáldott Michelangelo végképp elvadult, és a legkisebb dolgokon is felfortyant.

– Il Divino ki nem állhatja az embereket. Azt a néhányat viszont, akit elvisel, azt imádja.

Dzsihant meglepték ezek a szavak. Az ő Mestere nem ilyen volt. Szinán senkit sem gyűlölt, és nem is került másokat. Kimérten és illedelmesen viselkedett másokkal. De talán nincs is olyan nagy különbség a között, hogy mindenkit elfogadunk, vagy senki iránt nem táplálunk hevesebb érzelmeket. Azon tűnődött, talán jobb volna egy olyan Mesterrel dolgozni, aki mindenkivel goromba, csak az inasával nem, mint egy olyannal, aki mindenkivel egyformán udvarias, beleértve az inasát is.

Közben Leon folytatta a beszédét: – Ahogyan Il Divino nem kedveli az embereket, őt sem sokan kedvelik.

– Vannak ellenségei? – kérdezte Davud.

– Hogyne volnának! Vannak, akik rajonganak érte, és vannak, akik gyűlölik. Isten tudja, hogy melyik tábor a népesebb!

Leon elmesélte, hogy Il Divinónak már akkor számos vetélytársa akadt, amikor bár kelletlenül és vonakodva, elvállalta a Szent Péter-bazilika megépítését. Azóta megkétszereződött a rajongótábora, de az ellenlábasainak száma is. Noha nagymértékben hasznosította Bramante ötleteit, nyíltan becsmérelte az elődjét, és emiatt még több ellenséget szerzett magának. – Azt mondta, hogy Sangallo tervrajza gyenge kivitelezésű, és nem enged elég fényt az épületbe. Azt mondta, hogy legelőnek viszont elmenne.

– Legelőnek? – kérdezte Dzsihan.

– Arra, hogy állatok legeljenek ott. Kijelentette, hogy Sangallo némaökrök és bárányok számára tervezte azt az épületet, amelyek nem értenek a művészetekhez. Ez persze cseppet sem tetszett Sangallo híveinek.

Dzsihan felsóhajtott. Ebben is különbözött a Mestere. Nem tudta elképzelni, amint Szinán megszól vagy megvetően beszél egy másik építészről, legyen az élő vagy halott. Ekkor így szólt óvatosan: – Azt hallottuk, hogy a pápa támogatja Michelangelót.

– Való igaz. Ha őexcellenciája nem állna mögötte, miszlikre szaggatnák– jegyezte meg Leon, majd fészkelődni kezdett a székén, egy pillanatra eltakarva a gyertyafényt. Ahogy elnyelte a sötétség az arcát, ezeket mondta: – Bizonyára a te mesterednek is vannak ellenségei.

Davud és Dzsihan összenéztek. Furcsa volt erre gondolni, noha helytálló volt a kijelentés.

– Neki is vannak – közölte Davud, bólogatva.

Leon elmondta nekik, hogy Michelangelo legfőbb ellensége egy Nanni di Baccio Bigio nevű férfi volt: építész és egyben szobrász. – Hát, nem különös? Minél inkább rokon lélek valaki, annál nagyobb eséllyel válik az ellenségeddé. – Leon összeráncolta a homlokát, alighogy kiejtette a száján ezeket: rádöbbent, hogy túlságosan sokat mondott. Felegyenesedett a székében.

Dzsihan ránézett, majd így szólt: – Eleget fárasztottunk. Most már jobb, ha távozunk!

– Szívesen adnék nektek szállást, de… – kezdte Leon, majd nagy lélegzetet vett.

Elmagyarázta, hogy a zsidó negyedben kijárási tilalom van érvényben. Ha belakatolják a kapukat, már senki sem mehet be. Ha látogatók érkeznek, akkor arról időben értesíteni kell a hatóságokat. Dzsihan és társa nem akarták jelenlétükkel kellemetlen helyzetbe sodorni az öregembert, ezért inkább megkérdezték tőle, hogy hová mehetnének éjszakára. Leon hívatta a szolgálóját, aki kinézetre alig lehetett több nyolcévesnél, és arra kérte, hogy vigye a két oszmán látogatót a vendégházba, ahol hasonló művészemberekkel együtt lennének elszállásolva.

Így aztán ismét az utcára léptek, és kötőféken vezették lovukat a fiatal szolgáló után baktatva. Gazdagok háza előtt haladtak el, ahol üvegezett ablakokat láttak. Vásárokon gyalogoltak keresztül, ahol egész malacokat sütöttek nyárson. Dzsihan arra gyanakodott, hogy a fiú kerülő úton vezeti őket. Nem azért, hogy megmutassa nekik a várost, hanem hogy őket bemutathassa a városnak. Nagy feltűnést keltettek az öltözetükkel. Amikor Dzsihan egyszer csak hátrafordult, mert szólni akart Davudhoz, egészen megfagyott a vér az ereiben. Nem a látványtól, hanem egy megérzés miatt. Úgy érezte, hogy követik őket. Körülnézett gyanakvó tekintettel. Végül megérkeztek a kétemeletes, kolbász- és izzadságszagú épülethez. Szobájukon és éjjeliedényükön három másik illetővel kellett osztozniuk: egy festővel, egy orvostanhallgatóval és egy szerencsejátékossal.

✽

Másnap Il Divinóhoz vezetett az első útjuk. Könnyen odataláltak. Még a kisgyerekek is tudták, hol lakik ez a híres ember. A kapuján viszont lehetetlenség volt bejutni, ez meghaladta a képességeiket. Bemutatkoztak a segédjének, és elmagyarázták, hogy a szultáni főépítész küldte őket. A segéd feleletként udvariasan, de határozottan közölte velük, hogy Michelangelo senkit sem fogad.

– Mégis kinek képzeli magát?! – hőbörögte Davud, amint hallótávolságon kívülre jutottak. – Lenéz minket.

– Hallottad, hogy mit beszélnek róla: ez az ember még a pápával sem hajlandó találkozni.

Davud csettintett a nyelvével. – Ide hallgass, meg kell leckéztetnünk ezeket a hitetleneket. Nem viselkedhetnek így velünk!

A rá következő napokban templomokat látogattak sorra, amint Szinán kérte tőlük. A Rómában használt mész barátságos, meleg színű, habár minőségre silányabb volt. A helyiek egy pozzolana nevű barnás anyagot kevertek hozzá, hogy habarcsot nyerjenek. Ha kiszáradt, gyenge és porhanyós állagot öltött, amelyet előszeretettel használtak az építkezéseken. Idővel viszont csúnyán penészedett. Dzsihan és Davud szorgalmasan jegyzetelt, és több épületet is papírra vetett. Sokszor eltévedtek a szűk sikátorokban, és azon kapták magukat, hogy szájtátva bámulnak egy bazilikát. Az épülő Szent Péter-bazilika minden másnál jobban lenyűgözte őket. Olyan volt, akár egy kerek ládika a hideg hajnali fényben; megfoghatatlan és elbűvölő, mint egy tovaröppenő álom. Közel sem volt még kész, ám mivel alaposan tanulmányozták a modelljét, el tudták képzelni, milyen hatalmas és fenséges lesz, ha elkészül. Az alapja és a kupolája. Az építkezésen érzett kő-, homok- és frissen fűrészelt fa szagot mélyen beitta a ruhájuk, és velük maradt még hosszú ideig.

Dzsihan úgy gondolta, hogy az emberiség által épített templomokat két csoportra lehet osztani. Egyikbe azok tartoztak, amelyek az eget szerették volna elérni. A másikba azok, amelyek az eget akarták közelebb hozni a földhöz. És elvétve volt egy harmadik fajtájuk is: amelyek mindkettőre törekedtek. Ilyen volt a Szent Péter-bazilika. Ahogy Dzsihan ott állt, és gyönyörködött benne, megpróbálta odaképzelni a hiányzó részleteket. Különös érzés kerítette hatalmába: úgy érezte, mintha itt is a világ középpontjában lenne.

Az építőmunkások szállítmányt vártak délről, amely a kedvezőtlen időjárás miatt késett. Ez kapóra jött Szinán inasainak, mert így módjukban állt szabadon lézengeni anélkül, hogy túl sok embernek szemet szúrtak volna. Felkapaszkodtak egy dombtetőre, és ott több tucat rajzot készítettek. Megörökítették az alacsonyabb kórusfalakat, az óriási tartóoszlopokat, a keresztboltozatokat, amelyek mind tökéletesre sikerültek.

Kivétel nélkül mindennap elmentek Michelangelo házához, hogy találkozhassanak vele. Mielőtt azonban átlépték volna a küszöböt, megállították őket. Rendre ugyanaz a segéd – afféle nemesi származású festő – strázsált az ajtónál, és senkit sem volt hajlandó beengedni. Ascaniónak hívták. Dzsihan még sohasem találkozott olyan inassal, aki ennyire elszántan védte a Mesterét.

– Il Divino nem e világi ember – magyarázta Ascanio figyelmesen bámulva őket. Elmesélte, hogyan mellőzte az étkezéseket és érte be egy kis száraz kenyérrel a mestere. – Hiába öntenétek a lába elé Róma összes scudóját, ő akkor is szerényen éldegélne!

– Ugyan miért élne szegénységben, annyi kincs közepette? – kérdezte Davud.

– Egyszerű a válasz. Őt nem érdeklik a földi hívságok.

Davud a fejébe vette, hogy felbosszantja Ascaniót.

– Igaz-e, hogy csizmában alszik, és még sohasem mosdott meg?

Ascanio orcájának színén látszott, hogy felbosszantotta ez a kérdés. – Ne higgy el mindent, amit hallasz! A város nagyon kegyetlen. – Elmesélte, hogy Michelangelót visszahívták firenzei barátai, de annyira imádja a munkáját, és annyira állhatatos, hogy amit egyszer elvállalt, azt befejezi. Emiatt nem hagyta még el Rómát.

– És értékelik mindezt? Még egy hálamorzsát sem kapott cserébe! Minéltöbbet ad az ember, annál többet kérnek tőle. Tudod, mit mondott a mesterem?

– Mit? – kérdezte Dzsihan tiszteletteljesen.

– A mohóság felfalja a hálát.

Ascanio arról azonban egyetlen szót sem ejtett, hogy mennyire aggódott a város népe, nehogy Michelangelo még a Szent Péter-bazilika megépülése előtt távozzon az élők sorából. Öregkorára rosszkedvű lett, és legyengült, bár esze továbbra is élesen vágott, mint a borotva. Számos dologra panaszkodott: felfúvódás, hasfájás, és a vesekövek miatt olykor alig bírt vizelni. Dzsihan eltűnődött, hogy vajon az ő Mestere is fél-e a haláltól. Egy Szinán kaliberű serény és elhivatott művészlélek számára meglehetősen nehéz lehet beletörődni abba, hogy ő is halandó. Maradandó épületeket emelt, miközben szívét napról napra jobban nyomta a bú, hogy egy szép napon távoznia kell e világról. Ez a gondolat többször is eszébe jutott, majd a feledés homályába merült. Évekkel később ismét felidézte.

✽

Egyik délután, egy újabb kudarcos kísérlet után, amikor ismét nem sikerült bejutniuk Il Divinóhoz, besétáltak egy vendéglőbe, ahol vágni lehetett a füstöt, és nehéz zsírszag érződött. Angolnalevest, sült fürjet és egy torrone nevű desszertet rendeltek. Dzsihan észrevette, hogy egy idegen figyeli őket. A férfi egészen az arcába húzta a sapkáját, félig eltakarva az arcát.

– Ne nézz oda! Valaki követ minket.

– Kicsoda? – kérdezte Davud, azzal sebesen megfordult.

A férfi talpra szökkent, ellökte magától az asztalt, és kiviharzott a helyiségből, mint aki megőrült. Szinán inasai döbbenten néztek egymásra. Davud flegmán odavetette: – Egy tolvaj lehetett. Tudja, hogy idegenek vagyunk, és bizonyára el akarta lopni a pénzünket.

A tizedik napon még egyszer utoljára felkeresték Michelangelo házát. Ascanio éppen máshol járt, és még nem ért vissza. Egy másik inas állt őrt helyette. Egy fiatalabb, és első ránézésre kedvesebb ember. Bemutatkoztak, mintha most járnának ott először, és arra kérték az inast, hogy értesítse mesterét a jövetelükről. Meglepetésükre a férfi barátságosan bólintott, majd eltűnt a házban. Rövid idő múlva visszatért, és közölte, hogy Michelangelo hajlandó fogadni őket. Döbbenetüket palástolva követték a férfit. Dzsihan arra gyanakodott, hogy talán Ascanio meg sem kérdezte Michelangelót, szeretne-e találkozni velük, mert nem akarta zavarni. Arra a következtetésre jutott, hogy azok az inasok, akik atyaként tisztelik a mesterüket, túlzottan védelmezők lesznek.

Egy tágas szobába vezették őket. Egy halom festék, bádogdobozok, vésők, kalapácsok, pergamentekercsek, könyvek és ruhák rendezetlen látványa fogadta őket. A legtöbb ablakot súlyos anyagú, vastag, fényes árnyalatú függöny takarta el, hogy tompítsa az utca zaját. Ettől az egész helyiség földön kívüli hangulatot árasztott. A nagy kavalkád közepén szikár öregember állt, aki egy szobron dolgozott. Egy férfifejet és törzset faragott éppen a kecskezsírból készített gyertyák imbolygó fényénél. A fejéhez rögzített fémpánton is égett egy gyertya. Nem volt sem magas, sem izmos, leszámítva széles vállát és vastag karját. Kicsi, fekete szempár nézett ki komoly és sápadt arcából. Orra lapos volt, szakállába ősz szálak vegyültek. Dzsihanra nem ez tett mély benyomást, hanem a férfi kézfeje – hosszú, csontos ujjai, koszos és poros lerágott és beszakadt körmei.

– Köszönöm, hogy fogadott bennünket – kezdte Dzsihan, és udvariasanmeghajolt.

Il Divino anélkül, hogy feléjük fordult volna, így szólt: – Egyszer kaptam egy levelet a szultántól.

– Akkor azt Bajazid szultán küldhette – vetette közbe Davud.

Michelangelo nem reagálva a megjegyzésre folytatta mondandóját: – Ti nem készíthettek szobrokat. Soha nem fogom megérteni, miért nevezitek ezt bálványimádásnak. Ettől függetlenül a szultánotok nagyvonalú gesztust tett. Szerettem volna ellátogatni oda. Grandissima vergogna! [52] Így hát beteljesületlen maradt ez a vágyam.

Idegesen és gyorsan beszélt, mint aki gyakran vitatkozik magával. Davud és Dzsihan korlátozott olasztudásukkal helyenként alig értették az öregember szavait. Végül azt kérdezte tőlük: – Hogy van a mesteretek?

Ekkor eszükbe jutott, voltaképpen miért is jöttek el ide, és átnyújtották Szinán levelét, amelyet rájuk bízott. Il Divino beletörölte tenyerét egy még a kezénél is koszosabb köténybe, majd feltörte a pecsétet. Amikor elolvasta a levelet, valami addig nem látott kifejezés ült ki az arcára: nyugtalan lett.

Davud közölte, hogy szívesen elvisznek bármilyen üzenetet, amit Szinánnak szeretne küldeni. Erre az idős művész bólintott, majd hosszú lépésekkel odament egy mindenféle dologgal teli asztalhoz. Félresöpörve egy halom holmit, helyet csinált magának, majd leült, hogy megszövegezzen egy levelet. Homlokát gondterhelten ráncolta, miközben írt.

Dzsihan és Davud nem tudta, mivel üsse el az időt, és mivel nem kínálták őket hellyel, a környezetüket szemlélték. Egy munkaállványon megpillantottak két makettet. Mindkettő a Szent Péter-bazilikát ábrázolta, az egyik fából, a másik agyagból készült. Észrevették, hogy Michelangelo újjátervezte a homlokzatát, és mellőzte az oszlopcsarnokot. Változtatott a fő tartóoszlopokon is, amelyekre a kupola támaszkodott. Eltűntek a kis ablakocskák, és helyükre néhány nagyobb ablak került, amelyek több fényt engedtek be.

Egy hangos zörgés kizökkentette őket az ábrándozásból. Michelangelo befejezte a levelet, és most viaszt keresett lázasan. Heves mozdulatokkal félrelökött néhány tekercset, és véletlenül összetört egy flaskát.

Mindenütt keresték: benéztek könyvek alá, fiókokba, dobozokba. Jó időbe telt, mire megtalálták a keresett holmit egy párna alatt, félig szétporladt állapotban, mivel valaki ráléphetett. Michelangelo megolvasztotta a viaszt, majd belenyomta a pecsétjét, és egy masnival átkötötte a levelet. Bizonyára feltűnt neki, hogy mennyire érdeklődik a két inas a Szent Péter-bazilika szerkezete iránt, mert így szólt: – Sangallónak hosszú évekbe telt, hogy elkészítse a tervrajzot. Én tizenöt nap alatt megvoltam vele.

Dzsihant meglepte a férfi hangjából érezhető düh. Róma legünnepeltebb művésze egy szellemmel vetélkedett. Dzsihannak hirtelen bevillant, hogy Michelangelo természetéhez jobban illene a szobrászat, mint az építészet. Ezt azonban nem mondta el. Megpillantott egy fantasztikus rajzot egy lóról, és megjegyezte: – Maga szereti az állatokat.

– Tanulmányozom őket. – Michelangelo elmesélte, miként boncolt tetemeket, és strúmás állatokat, hogy láthassa az izomrostokat, idegpályákat és a csontokat.

– Van egy fehér elefántom – jelentette ki Dzsihan büszkén. – Építkezéseken dolgozunk.

– A Mestered elefánttal dolgozik? Talán nekem is be kellene szereznemegyet.

Ezután kifaggatta őket a Szulejmánije-dzsámiról, majd elismerően szólt Szinán munkásságáról. Dzsihan azon tűnődött, vajon honnan ismerhette Michelangelo. Azon törte a fejét, miként tudná ezt finoman kipuhatolni ám az öregember felemelte a kezét, majd közölte: – Altro non mi achade. [53] Csendben távoztak.

Még ugyanazon a héten elindultak lóháton Isztambulba. Bár Dzsihannak nem lehetett panasza a paripájára, hiányzott neki Csota. Egyre csak azon aggódott, hogy az őt helyettesítő állatgondozó nem végzi megfelelően a munkáját, vagy ha mégis, akkor az elefánt nem fogadja el tőle az ételt. Ez jellemző erre a hatalmas jószágra, amikor magányosnak vagy elhagyatottnak érzi magát. Ahogy közeledtek Isztambulhoz, egyre jobban kétségbeesett. Rómában sikerült kivernie a fejéből Mihrimahot, de most egyszeriben rázúdult a sok-sok emlék, mint egy zuhatag, amely mindent elárasztva áttör a gátfalakon.

Megálltak pihenőt tartani, és miután elvégezték a szükségleteiket, Dzsihan észrevette, hogy Davud tépelődik. Tudta a társáról, hogy fiatalon árva sorsra jutott, és nagyapja nevelte fel. Így a gyermekkoráról faggatta. Davud szelíden kijelentette, hogy nincs mit mesélni róla. Dühös és elveszett fiú volt egészen addig, amíg Szinán mester rá nem talált, kiművelte és megváltoztatta a sorsát.

Később szótlanul haladtak Edirne felé: mindketten a gondolataikba mélyedtek. Leszállt az est, és vágtatni kezdtek. Csak akkor lassítottak a tempón, amikor már nem bírta a derekuk, és a lovaik fújtattak és prüszköltek. Elhatározták, hogy megszállnak a közeli vendégfogadóban éjszakára.

A helyiség annyira tele volt, hogy már egy tűt sem lehetett leejteni. A hatalmas ebédlő olyan alacsony volt, hogy ha felegyenesedett az ember, szinte beverte a fejét a plafonba. Az egyik sarokban a kőből rakott kandallóban koromtól fekete üst rotyogott a lassú tűzön. A hosszú és széles faasztalok mellett különféle korú és vallású férfiak ücsörögtek.

Amikor Dzsihan és Davud beléptek, minden tekintet rájuk szegeződött, és a lárma is alábbhagyott. Senki sem üdvözölte őket. Kiszemeltek két üres helyet az asztal végén, és oda fészkelték be magukat. Dzsihan körülnézett. Balra tőle egy barátságtalan, őszülő férfi ült, aki tintás ujjhegyeiből ítélve talán írnok lehetett. Velük szemben egy európai férfi foglalt helyet, akinek szalmaszínű haja volt, és kezét a gőzölgő tála felett melengette éppen.

Rájuk nézett, és üdvözlésképpen megemelte a kalapját.

– Ismered? – tudakolta Dzsihan Davudtól.

– Hogyan ismerhetnék bárkit is ebben a gödörben?

Egy törpe haladt el mellettük italokkal teli tálcával kezében. Céltudatosan igyekezett, ám valaki elgáncsolta. Felbukott, és a poharak szanaszéjjel gurultak. Nagy hahotázás támadt. A törpe feltápászkodott. Elpirult ugyan, de higgadt maradt. A vendégek folytatták vacsorájukat, mintha mi sem történt volna.

Csendben ettek. Az étkezés után Davud felment imádkozni. Dzsihan úgy döntött, hogy még marad egy kis ideig. Olyan nyugalmat érzett, amelyhez hasonlót korábban még sohasem. Olyan magányos volt, mint egy elhagyatott világítótorony, mégsem volt hiányérzete. Először fordult elő, hogy nem siránkozott Mihrimah esküvője miatt.

– A barátod elment?

Dzsihan felnézett. Ott állt vele szemben a szalma hajú férfi, és őt bámulta.

– Leülhetek? – kérdezte a férfi, majd meg sem várva a választ, letelepedett. Egy csettintéssel odahívta a törpét. Alig egy perccel később egy kancsó került eléjük az asztalra.

– Igyunk hát! – biztatta az idegen.

A bornak fakéreg- és szárítottrózsaszirom-íze volt. Ez a Tommaso nevű utazó eszes embernek tűnt. Elmondta, hogy keletre tart, mert feltétlenül látni szeretné az Hagia Sophiát. Eközben új borospoharakat hoztak nekik. Aztán egy újabb kancsó bort. Kedélyesen elbeszélgettek, bár a későbbiek során Dzsihan alig a felére emlékezett.

– A mesterünk elküldött minket Rómába – közölte Dzsihan. Ekkorra már kissé felöntött a garatra, és figyelmetlenségében megemlítette a náluk levő levelet. – Azt akarta, hogy gyarapítsuk a tudásunkat, bővítsük az ismereteinket.

Dzsihan lelkesen beszélt az elérni kívánt céljairól, vágyálmairól, mintha jó ideje nem lett volna kivel beszélnie. Szavait átitatta a mámor. Amióta megtudta, hogy Mihrimah férjhez megy, vágyott rá, hogy minél előbb feljebb jusson.

Tommaso a serlege pereme felett Dzsihanra nézett, majd ezeket mondta: – Mi számít jobban az életben: az, amit megteszünk, vagy annak van nagyobb jelentősége, amit nem teszünk meg?

– Ezt meg hogyan érted? – kérdezte Dzsihan, miután kortyolt egyet a borából.

– Tegyük fel, hogy éppen egy erdőn át haladsz, és meglátsz egy nőt. Teljesen egyedül. Ott menten a magadévá tehetnéd, ám te mégsem teszed. Ez rávilágít arra, hogy milyen ember vagy te valójában. Valaki káromol téged. Beverhetnél neki egyet. Ha nem teszed meg, ez megmutatja, milyen a valódi éned.

Erre Dzsihan a következő választ adta: – Akkor hőstettnek számít az, ha valamit megtehetnénk, ám mégsem teszünk meg?

– Így igaz – felelte Tommaso mosolyogva. – Fából, kőből és vasból építesz. Ugyanakkor valakinek vagy valaminek a hiányával is építkezünk.

Ezzel a Mestered is tisztában van.

Dzsihannak összeszorult a gyomra. – Honnét ismered?

– Mindenki ismeri a mesteredet – vetette oda Tommaso, majd felállt és egy érmét dobott a törpének. – Mennem kell, barátom.

Dzsihan titkon nagyon örült, hogy Tommaso fizetett. Mardosta volna a bűntudat, ha a Mester pénzét elkölti a borra.

Tommaso így szólt: – Ha meg akarsz gazdagodni, az jó. Akárhogyan lesz is, Isten áldjon! Csak ne váljék belőled nyomorult alak!

Amikor Dzsihan felment a szobába, Davud már mélyen aludt egy tucat vendéggel együtt. Eltámolygott az ablakig, és kitárta. Tücsökciripelés hallatszott kintről. Bagoly huhogott. Varázslatos este volt. A hold aranysarlóként tündökölt. Előtte legyező formájú kert terült el kikövezett virágágyásokkal, amelyek andalító illatot árasztottak. Ahogy beszívta ezt az édes illatot, emlékezni kezdett. Csak ekkor. Eszébe jutottak azok a szavak. Olvasta őket valahol. Dantétől származtak. Pokol. „Ne váljék belőled olyan nyomorult alak, aki már nem is vádol és nem is dicsér!”

Másnap reggel, amikor Dzsihan és Davud felébredtek, észrevették, hogy valaki kirabolta őket. Eltűnt a csizmájuk, a maradék pénz az erszényükből, az ezüsttű, a kristálygömb, és a zsák, amelyben a rajzokat tartották. Mindnek nyoma veszett. Továbbá Dzsihan bőrkötéses naplója és a gyűrű, amelyet benne rejtegetett. Minden egyes vázlat, amelyet nagy odaadással készítettek az utazásuk során. Mindent elloptak. És eltűnt Michelangelo levele is.

Dzsihannak sehogyan sem fért a fejébe, hogy miféle banditák lopnak mérnöki rajzokat.

– Összetéveszthették valami értékes dologgal – jelentette ki Davud szomorúan. Különös módon a többi vendégnek semmije sem tűnt el. Az ismeretlen tolvaj Szinán inasait szemelte ki áldozatul. Úgy zokogtak és jajveszékeltek, mint két kisgyermek. Újra és újra átkutatták a helyiséget. Hasztalan. Nyugtalanul, meggyötörten és összetörve hagyták el a vendégfogadót. Mindegyikük önmagát okolta a történtekért. Dzsihan azért, mert ivott az előző éjszakán. Davud pedig azért, mert olyan korán lefeküdt, és mélyen elaludt.

Sohasem tudták meg, mit írhatott Il Divino a mesterüknek. A római főépítész és az isztambuli főépítész közötti kapcsolatteremtést ismét megakadályozták, és nem először. Az inasok üres kézzel állítottak be Szinán házába. Semmi sem maradt az egész útról, leszámítva a lábukban érzett fájdalmat és a Szent Péter-bazilikáról őrzött emlékeket, amelyek már fakulni is kezdtek.

Egyszer csak újra megjelent Garreth kapitány. Testét kesernyés illatfelhő lengte körül: sós víz, izzadság és alkohol egyvelege. Kísértetként járt-kelt a palota falain keresztül. Bár senki sem kedvelte, nem mertek ujjat húzni vele. Így hát mindenki nagy ívben elkerülte – és ő pontosan erre vágyott.

Dzsihan észrevette, hogy a kapitány nincs jó színben. Megsárgult az oszmán férfiak körében szinte teljesen ismeretlen, halvány rózsaszín árnyalatú bőre. Ajka kicserepesedett, arca beesett. Dzsihan arra gondolt, hogy összeszedhetett valami betegséget valamelyik tengeri útja során. Ez lehetett a háttérben, vagy a hazaárulás, amely mételyezni kezdte a lelkét.

– No, lám csak! De régen találkoztunk már. A minap arra gondoltam, hogy felkeresem az ál indiait, és elbeszélgetek vele. Ideértem, és mit hallok! Jaj, nem, nincs itt, Rómába ment! Rómába? Milyen szerencsés legény vagy! Mesélj, mit láttál a kuplerájokban! Szívesen kipróbáltam volna én is. Nagy kár! Engem senki sem küld Rómába! Hol az én vigaszdíjam? Felelj! Mit hoztál régi jó barátodnak?

– Kiraboltak minket visszafelé, úton Isztambulba – mondta Dzsihan.

– Tényleg? Imádom a kitalált történeteket.

Hogy elhallgattassa a férfit, Dzsihan odaadta neki a zafír rózsafüzért, amelyet még a Szulejmánije-dzsámi avatóünnepségén lopott el. Úgy tervezte, hogy eladja, és majd ajándékot vesz rajta Mihrimahnak. Micsoda balgaság!

A férfi vetett egy pillantást a zsákmányra, és leesett az álla. – Ez minden, te semmirekellő?!

Valójában nem csak ennyi volt. Dzsihan még egy ládikát elásott ugyanaz alá a fa alá. A szultáni udvarból való ezüst evőeszközök, egy igazgyöngy, amely Mihrimah ruhájának szegélyéről esett le, egy aranyhegyű toll, egy bödön méz a szultán éléskamrájából, és egy Heszna hatuntól származó hajtű volt benne. A dadus éppen őt dorgálta, amikor rátört egy asztmaroham, és mélyen előrehajolt. Ekkor annyira közel került a feje Dzsihanhoz, hogy vétek lett volna nem elcsenni a hajtűt. Dzsihannak ezen tárgyak egyikét sem állt szándékában átnyújtani a kapitánynak. Meg akarta tartani őket arra az esetre, ha a dolgok netalán rosszra fordulnak, és pucolnia kell.

A kapitány sem volt bolond. – Fogy a türelmem. Örülj, hogy még fiatalkorú vagy! Ha rájönnek a hazugságaidra, elevenen megnyúznak majd.

Dzsihan beleborzongott ennek a gondolatába, ugyanakkor látta, hogy a férfit valami visszatartja. Nem emelt rá kezet, és nem is szorított pengét a torkához. Valamiért habozott.

– Azt mondják, a szultánkisasszony nagyon boldogtalan. Szegény teremtés. Övé a földkerekség minden kincse, még sincs senki, aki megölelné.

– Már jó ideje nem láttam – közölte Dzsihan kelletlenül.

– Ó, biztos vagyok benne, hogy előbb-utóbb találkozol majd vele. Hiszen bolondul a fehér elefántért…

Dzsihan ekkor értette meg. Garreth kapitánynak fülébe jutott, hogy Mihrimah hercegnőnek boldogtalan a házassága. Megtudta, ahogyan a fél város is, hogy a szultánkisasszony sokszor sír magányosan a gyönyörű szép otthonában. Tudván, hogy rajong Csotáért, és talán az indiai legényért is, a kapitány úgy sejtette, hogy Mihrimah rövidesen felbukkan majd az állatkertben. Dzsihan volt az aranytojást tojó tyúkocskája. Éppen ezért nem akarta idő előtt levágni.

Dzsihan hirtelen felbátorodott. Vigyorogva így szólt:

– Most jobban tennéd, ha elmennél. A fő fehér eunuch akármelyik pillanatban itt lehet. Nem szívesen lennék a helyedben, ha itt talál.

Garreth kapitány alsó ajka megrándult, mintha mondani akart volna valamit. Dzsihan sietősen hozzátette:

– Menj! Majd üzenek, ha van valami, amit meg akarok mutatni neked!

A férfi fagyos pillantást vetett rá, de nem törődött vele. Most először távozott fenyegetőzés nélkül. Dzsihan pedig rájött valamire a hozzá hasonló nyomorultakkal kapcsolatban: bár ijesztőnek tűntek, valójában mások gyengeségeit használták ki. Dzsihan eldöntötte, hogy mivel mindenképpen a szerájban kíván maradni, fel kell építenie egy belső háremet a lelkében, ahová bezárja minden félelmét, aggodalmát, titkát és csalódását, amely bántotta. Ő maga lenne a belső hárem ura: szultánja és eunuch agája egyben. Senkinek sem engedné, hogy oda bekukkantson. Még a Mesterének sem.

A KUPOLA

Dzsihan mindig élete legboldogabb éveként fog emlékezni 1562-re. Úgy gondolta, hogy mindenkinek van egy ilyen esztendő az életében. Boldogsága növekedett, virágzott, és amikor kezdte azt hinni, hogy ez örökké így lesz, véget is ért. Az ő legboldogabb éve akkor kezdődött, amikor nekifogtak, hogy mecsetet építsenek Mihrimahnak. Most, hogy az apja hatalmas birtokokat és bőséges apanázst biztosított neki, ő lett a leggazdagabb nő a birodalomban – és a legnagyobb hatalommal bíró. Az emberek, beleértve a többi segédet is, féltek felbőszíteni. Még Szinán mester is meglehetősen kényelmetlenül érezte magát a jelenlétében. Mindenkit kivert tőle a hideg veríték. Dzsihant leszámítva. Ő túlságosan elfogult volt vele ahhoz, hogy féljen tőle.

Így, míg a többi segéd félénk volt, és vonakodott bármi újat mondani, Dzsihan majd szétrobbant az ötletektől. Újonc létére keményen dolgozott, és a mestere értékelte a buzgóságát. Amikor csak Szinán meglátogatta a hercegnőt, hogy tájékoztassa, hogyan haladnak, mindig magával vitte Dzsihant is.

Azokban a korai hónapokban Dzsihan, függetlenül attól, hogy mit csinált éppen vagy hol volt, mindig azon a terven gondolkodott, amelyet Szinán olyan ügyesen megrajzolt. Éjjelente az ágyában azon törte a fejét, hogyan tudná tökéletesíteni. Még álmában is köveket hordott Mihrimah mecsetjéhez. Aztán egy napon összeszedte a bátorságát, és rajzolt egy hét kupolafülkés előcsarnokot, és megmutatta a szultáni főépítésznek.

– Sutba vágtad a tervemet, és lerajzoltad a saját elképzelésedet – mondta Szinán inkább hitetlenkedve, mint mérgesen.

– Bocsásson meg nekem, mester, nem akartam tiszteletlen lenni. Úgy gondolom, hogy a mecset bejáratának lenyűgözőnek, váratlannak kell lennie.

Szinán akkor és ott leszidhatta volna, de nem tette. Ehelyett megvizsgálta a vázlatot és megkérdezte: – Miért pont hét?

Dzsihan már előre kigondolta a választ. – Ennyi rétege van a Földnek. És ennyiszer kerüli meg egy zarándok a Kába követ. Ez egy szent szám.

Szinán gondolkodott egy pillanatig, aztán feltekerte a kézirattekercset és azt mondta: – Gyere vissza egy új tervvel. Végezz jobb munkát, ha azt akarod, hogy komolyan vegyelek!

Dzsihan így is tett. Egyre csak rajzolt, mért, álmodozott. A világért sem ismerte volna be, hogy azt akarta, hogy a mecset arra a napra emlékeztesse Mihrimahot, amikor találkoztak. Amikor még kislány volt, aki egy darázs elől menekült, és egy hét gyöngyből álló nyakláncot viselt. A terveiben a legvilágosabb márványt és gránitot választotta az oszlopokhoz; Mihrimah ruhája és fátyla színét. A kupolát négy pillér támasztaná alá, mivel azon a délutánon négyen voltak a kertben – a szultánkisasszony, Heszna hatun, a hajcsár és az elefánt. És egyetlen minaret magasodna az égre: karcsú és kecses, épp, mint ő. A mecsetjének sok ablaka lenne, a kupolán is, és az imateremben is, hogy a napfény tükröződjön a haján.

Ilyen agyonhajszolt hetek után Szinán félrevonta Dzsihant, és azt mondta neki: – Figyeltelek, ahogy keményen dolgozol. És bár még nem állsz készen teljesen, hiszem, hogy megvan benned az erő és eltökéltség. Több felelősséget bízok rád Mihrimah hercegnő mecsetjénél. Megengedem, hogy megcsináld azokat a változtatásokat.

Dzsihan megcsókolta a mestere kezét és a homlokára szorította. Bármilyen élete volt is addig, ezután már sosem lesz ugyanolyan. Semmilyen más építkezésen nem fog ilyen elszántsággal dolgozni, és kimeríteni magát minden részlettel. Dzsihan fáradhatatlan elköteleződése a többi segéd bosszúságának forrása lett, bár ez nem tudatosult benne egészen addig, amíg késő nem lett.

Mihrimah mecsetje építésének a végéhez közeledtek, amikor a mester és az inasai ingoványos talajon találták magukat. Mostanára az ősi vízvezetékeket meg kellett javítani párszor. Mint legyőzött óriások, fáradtan és kimerülten magasodtak a város fölé. Isztambul napról napra gyarapodó lakosságának hatalmas vízigénye volt. Mélyen a kórházak, kocsmák, mészárszékek, hamamok, mecsetek, templomok és zsinagógák alatt szent források szivárogtak át a földrétegeken – csakhogy már nem bizonyultak elegendőnek.

Szinán kész volt munkához látni. Nem csupán újjáépíteni akarta azt, ami félbemaradt a hitetlenek idejében, az ő szándéka nagyobb, merészebb volt ennél. Arra vágyott, hogy kőhidak sorát, zsilipeket és föld alatti csatornákat építve az egész várost ellássa vízzel. Úgy tervezte, hogy ciszternák – nyitottak és fedettek – fognak gondoskodni a város vízellátásáról a száraz nyári hónapokban. Hatalmas vállalkozás volt ez, de sajnos akadt valaki, aki Szinánt az ellenségének tekintette, és folyton ócsárolta – méghozzá nem más, mint a hatalmas Rüsztem pasa, a szultán veje, az új nagyvezír és Mihrimah férje.

Rüsztem kezdettől fogva ellenezte Szinán tervét. A friss víz új bevándorlókat jelentett – túlnépesedést, több kalyibát, több pestist. Isztambul már így is eléggé zsúfolt volt, nem helyes új betelepülőket idecsábítani, akik mindegyike saját álom- és csalódásbatyujával érkezik.

Sokan támogatták Rüsztemet, bár más-más okokból. Rivális építészek, akik irigyelték Szinán tehetségét, és nem akarták, hogy elvállaljon egy ilyen hatalmas megbízást, mert attól féltek, hogy a végén még sikerrel jár.

Laikusok, akik ragaszkodtak hozzá, hogy egyetlen halandó sem tud vizet fakasztani a hegyekből, hacsak nem Ferhád az illető, aki áttört a Bisutun hegyen, hogy tejet hozzon szerelmének, Sirinnek. A hitszónokok, akik azt hangoztatták, hogy a földet nem szabad megbolygatni, különben felkeltik álmából a föld alatti dzsinnt, és szerencsétlenséget hoznak az egész emberiségre. Miközben mindenki szidta és elszántan gáncsoskodott, Szinán keményen dolgozott tovább, mintha nem kellene tartania semmitől. Dzsihan sehogyan sem értette, hogy tudta megtartani Szinán a hitét annyi árulás, hűtlenség között, és hogyan tudott néma és süket maradni a rosszindulatú pletykákkal szemben. A Mester egyszer sem vágott vissza rágalmazással a rágalmakra, becsületsértésekre. Dzsihant arra a teknősre emlékeztette, amely visszahúzódott a páncéljába, amikor a falusi gyerekek piszkálták, és megvárta, amíg elmúlt a veszély. Csakhogy míg a teknős várakozott, addig Szinán csak dolgozott és dolgozott.

Nikola és Dzsihan segítettek a Mesternek a vízvezetékprojektben. Az ő feladatuk volt elvégezni a méréseket, kiszámolni a lejtéseket, tisztázni a vázlatokat és megvizsgálni, hogy hol romlottak el, hiányoztak a bizánci vízvezetékek, és hogyan lehetne bővíteni őket. Amint meglesz minden információjuk, a szultán elé fogják tárni az észrevételeiket.

Nikola és Dzsihan, akiket ekkora feladattal bíztak meg, egyforma mértékben voltak izgatottak és elfogódottak. Minden munka közül, melyet az évek során megszereztek, ez tűnt a legnehezebbnek. Így keményen dolgoztak, elsősorban nem azért, hogy lenyűgözzék a szultánt vagy legyőzzék a nagyvezírt, hanem hogy ne hozzák kellemetlen helyzetbe a mesterüket. Egyenként fedezték fel a forrásokat és a járatokat, patakokat és ereket, kútfőket és víztározókat. Berajzolták őket a térképen, és azon töprengtek, hogyan vezessék át a csatornákat a tengerszorosokon, a föld felett és a föld alatt. Végül egy csütörtök délután a mester és két inasa tervekkel megrakodva és telve reményekkel, kicsinosítva és lelkesen a Topkapi Szeráj felé vette az útját.

Rüsztem udvariasan, de hűvösen fogadta őket. Dzsihan a tenyerébe mélyesztette a körmeit, hogy megállítsa a remegését a Horvát színe előtt, aki ellopta tőle Mihrimahot. A nagyvezír semmit sem vett észre. Magas termetén túl ravasz elmével és simulékony természettel bírt, amely nagy előnyökkel járt – csakhogy ezúttal úgy tűnt, hogy elszántan akadályozni akarta Szinánt. Olyan mélyen gyökerezett az anatóliai bevándorlók iránti ellenszenve, hogy kész volt feláldozni a városban mindenki jólétét annak érdekében, hogy meggátolja a betelepedésüket. Miután bekísérték őket az audienciaterembe, ott találták Szulejmán szultánt drágakövekkel kirakott, aranylepellel borított trónján. Az egyik sarokban szökőkút csobogott, hangja megtörte a szoba csendjét. A Világok Ura, aki sárga szaténruhát viselt fekete cobolyprémmel, melegen üdvözölte Szinánt, bár senki figyelmét sem kerülte el a hangjának keménysége. Hetek óta először vett fel világos színeket. Két fia egymás legádázabb ellenségévé vált, de Hürrem elvesztése volt az, ami minden másnál jobban megviselte. A nő, akihez szerelmes leveleket írt, öt gyermeke anyja, a sokak által gyűlölt és csodált szultána, az ágyas, aki minden más háremhölgynél magasabbra jutott, a Nevető [54] eltávozott. A nélkül halt meg, hogy valamelyik utódját látta volna az oszmán trónon.

Miután háromszor földre borultak, az inasok szemlesütve lépkedtek a mesterük mögött, a szőnyeg puhán és buján süppedt be a lábuk alatt. Később Dzsihan emlékezett a gyertyatartóból túlcsorduló fényre és az odakint álló hársfa illatára, amelyre nem mert odanézni, de megnyugtatta a tudat, hogy ott van.

– Szultáni főépítész, add elő az ügyet – parancsolta Szulejmán szultán.

Szinán intett a segédeinek. Vázlataikat szinte átlátszóan vékony tevebőrdarabokra rajzolták. Összesen négy terv volt náluk. Nikola és Dzsihan mindketten megfogták az első tervrajz egy-egy végét, kitekerték, és elmagyarázták. Szinán eközben beszámolt arról, hogy mit szándékozik tenni, időnként rámutatva néhány részletre. Sem a szultán, sem a nagyvezír nem szólt egy szót sem.

Gyorsan folytatták a második és a harmadik rajzzal – vízvezetékek eltérő méretben és helyszíneken. A negyediket, melyen a különböző forrásokat összekötő föld alatti csatornák hálózata volt, és amely leginkább izgalomba hozta őket, Szinán félrerakta. Ha érdeklődőbb közönséget talált volna, megmutatja, de most az ösztöne azt súgta, hogy tartsa meg magának. Ehelyett azt mondta, hogy a csatornák lehetővé tennék, hogy a vízzel a kerteket, az udvarokat és a szőlőskerteket öntözzék. Azt mondta, nincs nemesebb jótétemény, mint megitatni a szomjazókat. Amikor befejezte, Szulejmán szultán csak hümmögött egy ideig. Odafordult a nagyvezírhez, és megkérdezte a véleményét.

Rüsztem várt egy pillanatig. Óvatosan beszélt, mintha az, amit leleplezni készül, fájdalmat okozna neki, de nem lenne más választása. – Szinán építész okos ember. Nagyszerű ötlettel járult elénk. Mégis attól tartok, nem érti, hogy ez csak bajt hozna ránk.

– Miféle bajt, vezír?

– Szultánom, a terv költséges. Megterhelné a kincstárat.

Amikor megkérdezték Szinánt, hogy mit tud erre felelni, azt mondta: – Van rá mód, hogy csökkentsük a kiadásokat. Ahol tudjuk, ott a rövidebb utakat választjuk, és olcsóbb anyagokat használunk.

A nagyvezír közbevágott: – És mit érnétek el vele? Még több bevándorló jönne! Mi van akkor, ha mondjuk, tűz üt ki? Hogy oltanátok el, ha a házak olyan szorosan nőnek egymás mellett, mint a vadgombák? – Választ sem várva elővett egy zsebkendőt, és letörölte a homlokát. – Ez a város már dugig van. Nem kell ide több ember.

Szinán arcán árnyék suhant át. – A szultánunk rendezheti a kérdést, hogy mennyien érkezhetnek ide. De azoknak az embereknek, akik már itt élnek, szükségük van a vízre.

Egy ideig így ment tovább. A szultáni főépítész szembeszállt a nagyvezírrel, a nagyvezír ellenkezett a szultáni főépítésszel. Végül a szultán megunta a vitát, és kijelentette: – Elég volt. Meghallgattam mindkét oldalt. Majd megtudjátok, hogyan döntöttem!

Szinán és az inasai hátrálva elhagyták a termet. Rüsztem ott maradt, amit Dzsihan nem tartott igazságosnak. A távollétükben biztosan megpróbálja meggyőzni az uralkodót. Dzsihan törte a fejét, hogyan billentse át a mérleg nyelvét az ő oldalukra. Ha egyikük egy kicsit több időt tölthetne egyedül a szultánnal anélkül, hogy a szultáni vej közbe szólhatna, talán meg tudná győzni. Különben semmi esélye sincs.

Azon az estén, a nap eseményeitől letaglózva, az inasok Szinán házában maradtak. Dzsihan remélte, hogy megvitatják a dolgokat, de a mester nem volt híve az üres beszédnek, és ezzel ők is tisztában voltak. A vacsorát követően kimerülten tértek nyugovóra. Ahogy Dzsihan hánykolódva, forgolódva hevert a gyékényén a sötétben, kisütött egy tervet.

Mivel képtelen volt reggelig várni, átbotorkált a szoba másik részébe, ahol Nikola aludt. Megrázta a vállát. Nikola álmából kizökkenve kérdezte:

– Ki az?

– Pszt, én vagyok!

– Dzsihan… mi történt?

– Nem tudok aludni. Folyton arra gondolok, ami ma történt.

– Én is – mondta Nikola, bár egy perce még úgy aludt, mint a bunda.

– Hogy tud a szultán jó döntést hozni, ha a vezír állandóan mellette van? A Mester csak egyszer-egyszer találkozik a szultánnal, Rüsztem viszont bejut hozzá mindennap.

– Ez igaz, de nem tehetünk semmit.

– Talán mégis. Van egy ötletem – mondta Dzsihan. – Van egy hely, a hol a nagyvezír sosem zavarná a szultánt.

Nikolának elállt a lélegzete. – Be akarsz menni a hárembe?

– Dehogyis, te buta! – felelte Dzsihan nevetve. – Van egy másik hely, ahová a vezír nem kíséri el. Találd ki!

– Ó, nem tudom! – mentegetőzött Nikola. – Mondd meg!

– Hát, vadászni! Amikor a szultán vadászni megy. Majd követem őket, és elmagyarázom a terveinket. E nélkül a kotnyeles vezír nélkül a szultán tisztábban fog gondolkodni.

– Testvér, ez pompás terv – mondta Nikola.

Mindketten tudták, hogy a nagyvezír utál vadászni.

Mivel reménytelenül ügyetlen és esetlen volt, nem tudta tartani a lépést a többiekkel, ezért folyton egyedül hagyták, hogy kövesse a prédát hegyen völgyön át.

– Ez lesz a mi ajándékunk a mesterünknek – mondta Dzsihan. – Még ne mondj neki semmit!

Nikola suttogóra fogta: – Mi van, ha veszélyes?

– Miért lenne az? Ha a szultán nem akar meghallgatni, akkor elmegyek.

– Veled menjek?

– Jobb, ha egyedül megyek. Megígérem neked, elmondok mindent, ha visszatérek.

– De… légy óvatos!

– Ne aggódj, minden rendben lesz!

Magabiztossága ellenére a hét hátralévő részében Dzsihan elméje felbolydult méhkasra emlékeztetett, idegei pattanásig feszültek. Állandóan azt próbálgatta szavanként, hogy mit mond majd a szultánnak.

Az állatkertbéli cimboráinak köszönhetően megtudta, hogy hol és mikor fog a szultán vadászni. Ezután hozzálátott terve második részének kidolgozásához, melyet nem osztott meg Nikolával. Magával akarta vinni Csotát. Mostanáig hiábavaló volt minden törekvése, hogy a szultánnal megkedveltesse az állatot. Dzsihan úgy gondolta, hogy ezúttal mind az elefánt, mind a hajcsár esélyt kap rá, hogy meggyőzze. Eljött a nap, és a reggel az elefánt hátán találta Dzsihant egy hátára szíjazott bőrtáskával.

Dzsihan elérte a hatalmas kaput és üdvözölte az őröket.

– Hová mész? – kérdezte egyikük.

– Szultánunk, a Világ Menedéke, itt felejtette a szerencseíját, és engem küldtek, hogy elvigyem neki.

– Miért nem küldtek egy lovast? – kérdezte a második őr.

– Mert az elefántok gyorsabbak a lovaknál – válaszolta Dzsihan habozás nélkül.

Kinevették. Az első őr megszólalt: – Talán ellenőriznem kellene, amit mondasz.

– Rendben, megvárom. Ha a szultán észreveszi, hogy nincs meg a kedvenc íja, és mérges lesz, az nem az én hibám lesz.

A férfiak a bajszukat rágcsálva néztek rá. Dzsihan komolysága gondolkodóba ejtette őket. Aztán, mintha egy láthatatlan zsinórral egymáshoz lettek volna kötve, félreálltak.

– Menj! – mondta a második őr. – Jó lenne, ha siettetnéd ezt az elefántot.

Dzsihan így is tett, de csak miután maguk mögött hagyták a várost. Dzsihan nem akarta, hogy bárkit is eltapossanak. Amint Isztambul árnyai és hangjai tovatűntek, megparancsolta Csotának, hogy vágtasson.

Elérték a várostól északra fekvő fenyőerdőket. Dzsihan megtudta, hogy amikor a szultán vadászik, prédáját a szakadék széle felé szokta hajtani. Dzsihan itt várakozott. Hosszú idő telt el – legalábbis neki úgy tűnt. Aggódni kezdett. Elrejtőzhetnek valahol a bokrok mögött, de amennyire tudta, véletlenül lelőhetik őket. Páni félelem öntötte el, amikor meghallotta a kutyák távoli ugatását. Fél tucat volt belőlük, gyorsan közeledtek.

És akkor Dzsihan meglátta a szarvasbikát. Az erdőn kívül szökkent ideoda. Egy nyíl átszúrta a nyakát, egy másik a szívébe fúródott. Csoda, hogy még mindig szaladt.

Ahogy Dzsihan leszállt az elefántról, a szarvasbika közelebbjött, agancsa megcsillant a naplementében. Csodálatos állat volt – hatalmas, fényes, az önkívületig vad szemmel. Csotát megzavarta a vér szaga, az agyarát lóbálta. A szarvas azonban eljutott arra a pontra, ahol többé semmilyen fenyegetés nem rémisztette meg. Kitágította az orrlyukát, kinyitotta a száját, mintha mondani akart volna valamit, majd összeesett. Dzsihan feléje rohant, megbotlott egy fagyökérben. Amikor odaért a szarvashoz, öt agár tűnt fel a semmiből, torkuk szakadtából ugattak. A tetem körül köröztek, nem hagyták, hogy közelebb menjen.

Dzsihan ösztönösen megfordult. A szultán lovagló ülésben ült a lova hátán, és őt nézte. Dzsihan földre vetette magát. – Uram.

– Mit csináltok itt – te és az elefánt?

– Alázatos szolgád találkozni akar veled, és ha megengeded nekem, szólni pár szót.

– Te nem az elefánthajcsárom vagy?

– De igen, uram – válaszolta Dzsihan. Pár nappal korábban még ott álltnéhány lépésre a szultántól, és a terveiket mutogatta neki, de a szultán ezt nyilvánvalóan elfelejtette. – És Szinán mester inasa is vagyok egyben. És ebben a minőségemben szeretnék felségedhez folyamodni.

Míg beszéltek, a szolgák felrakták a tetemet a szekérre, amelyet két ló húzott. Az agarak még mindig diadalmasan ugatva, hangoskodva követték.

– Engedély nélkül elhoztad a szultáni elefántot? – kérdezte a szultán. –Tudtad, hogy kisebb dologért is megkorbácsoltathatnálak?

– Kérem, bocsáss meg, felség! Találkoznom kellett felségeddel. Azt reméltem, ha az elefánttal jövök, észre fogsz venni.

Ha Dzsihan fel mert volna nézni, látja, hogy a szultán szeme mosolyog. – Úgy vélem, nyomós okodnak kell lennie, ha ilyen bűnt követsz el.

– Uram, ha megengeded… – Dzsihan nem tudta leplezni hangja remegését.

Dzsihan lassan kitekerte a tervrajzot, melyet előző alkalommal nem volt lehetősége megmutatni. Elmagyarázta, hogy mennyire fontos Szinán terve a város számára, és milyen sok ember – öreg, beteg, gyenge és szegény – fog imádkozni a szultánért, ahányszor csak csillapítják majd a szomjukat. Szulejmán szultán hallgatta és kérdéseket tett fel. Dzsihan örült, amikor látta, hogy igaza volt, amikor úgy vélte, hogy a palotán kívül a szultán más ember – kedvesebb ember.

A szultán megkérdezte: – A mestered tudja, hogy itt vagy?

– Nem. Haragudna rám, ha tudná.

– Nekem is haragudnom kellene rád, de nem vagyok mérges. Nagyra becsülöm a mesteredet. Ha Szinán minden segédje olyan odaadó, mint te, akkor szerencsés ember.

Dzsihan érezte, hogy mosoly ráng a szája sarkában. Csakhogy az élet legvégzetesebb önámításai azokban a pillanatokban születnek, amikor elégedettek vagyunk magunkkal. Az ehhez hasonló pillanatokban a Sátán megveregeti a vállunkat, és a fülünkbe súgva ártatlanul megkérdezi, hogy miért nem kérünk többet.

– Felség, mutathatok még valamit?

A szultán alig láthatóan bólintott. Dzsihan ekkor elővett egy pergament, melyet a ruhájában tartott. Egy saját terve volt, egy kőhíd, amely egy képzeletbeli folyón ívelt át. A hídnak lennének kőkiszögellései, melyek a folyásiránnyal szemben állnának, hogy megvédjék a hídpilléreket. Fent utak a gyalogosoknak és az állatoknak. Masszív felvonóhídja lehetővé tenné, hogy ellenőrizzék az áthaladó árukat és utasokat. Ha a szultán elfogadná Szinán vízvezeték-hálózata mellett az ő hídját is, Dzsihan igazán hírnevet szerezne magának. A „Víz Építésze”, így hívnák. Vagy még jobb, „Szinán csodagyereke”. Talán még a céhbe is felvennék, ki tudja. A szabályok szerint egy inas olyan lassan haladt felfelé, mint ahogy a csiga araszol át a réten, de miért ne lehetne Dzsihan kivétel?

Sikere biztosan eljutna Mihrimah fülébe.

A szultán csak egy pillantást vetett a tervre, majd megragadta csődöre kantárját. – Tetszik a bátorságod, fiatalember, ám a vakmerőség veszélyes dolog. Jusson eszedbe, hogy egy uralkodó sok szempontot megfontol, mielőtt döntést hoz. Menj vissza, és várj, míg nem üzenek.

Ellovagolt, nyomában férfiak, kutyák és lovak. Még miután eltűntek is, Dzsihan érezte a szelüket a bőrén. Megkönnyebbülten sóhajtott. Minden simán ment. Hálát adott az égnek.

✽

A következő nap az építkezésen Nikola odaszaladt hozzá. – Mi történt?

Hogy ment?

– Találkoztunk. Beszéltem vele.

Nikola szeme tágra nyílt. – Tényleg?

– Igen – válaszolta Dzsihan, és alig tudta elrejteni diadalmámorát. – Ha engem kérdezel, a szultán azt akarja, hogy építsünk egy új vízvezetékrendszert, és egy hidat.

– Milyen hidat?

– Ó, már említettem a hidat, amit én terveztem.

– Anélkül, hogy megbeszélted volna a Mesterrel?

Mivel Dzsihan kényelmetlenül érezte magát, nem válaszolt. Egész nap várta az alkalmat, hogy beszéljen Szinánnal, de az nem jött el. Ehelyett még naplemente előtt négy janicsár érkezett. Szinán üdvözölte őket: – Szelámün alejkum [55], mi hozott ide titeket?

– Azért jöttünk, hogy magunkkal vigyük az egyik emberedet, építész.

– Ez valami tévedés lesz, a munkásaim egytől egyig becsületes emberek– válaszolta Szinán.

– Nem egy munkásért jöttünk, hanem egy inasért!

Dzsihan, aki meghallotta a beszélgetést, feléjük baktatott, érezve az elkerülhetetlent. Szinán éppen ekkor kérdezte: – Melyikért?

A katona Dzsihan nevét mondta.

Szinánnak elakadt a szava, értetlenül pislogott: – Ő kiváló segéd.

– A nagyvezír parancsa – mondta a katonák vezetője, aki tisztelte a mestert, és nem akarta megharagítani azzal, hogy elvonszolja az inasát.

– Nem csinált semmi rosszat, ugye? – erősködött Szinán.

Senki nem akart válaszolni. A furcsa csendben Dzsihan azt motyogta: – Sajnálom, Mester.

Szinán arca elkomorult, amint ráébredt, hogy vannak dolgok, melyekről nem tud. Kezét Dzsihan vállára helyezte, és erősen megszorította, mintha hite egy részét át akarta volna adni neki. Ezt mondta: – Bármi történjék is, nem hagylak magadra. Nem vagy egyedül. Isten veled van.

Dzsihannak összeszorult a torka. Félelmében nem merte kinyitni a száját, csupán egy sóhaj hagyta el az ajkát. A katonák tiszteletet parancsolóan lépkedtek a két oldalán. Ahogy az építkezés hangjai erőtlen mormolássá szelídültek, megbilincselték Dzsihan kezét. Így vitték a nagyvezír elé.

– Te! – mondta Rüsztem pasa rászegezve az ujját. – Volt képed lerohanni a szultánt! Mint egy kígyó, úgy kúsztál a hátam mögött!

Dzsihan érezte, hogy izzadság önti el a nyakát, remegett félelmében.

– Pusztulásba akartad dönteni az államkincstárt; ez történt! Kérdezősködtem utánad. Úgy tűnik, tele vagy hazugsággal! Talán iráni kém vagy?

– Vezírem – válaszolta Dzsihan elhaló hangon. – A Szent Koránra esküszöm, hogy nem vagyok kém. Nem a rossz szándék vezérelt.

– Majd meglátjuk! – Rüsztem hívatta az őröket. – Vigyétek!

És így történt, hogy Szinán indiai segédjét, miközben segíteni próbált a mesterének a vizet a városba vezetni, a Jedikule, a Héttorony sötét börtöneinek egyikébe vezették, ahol előtte már több száz lélek járt, de csak maroknyi szabadult élve.

– Neved? – kérdezte az írnok már másodszor.

Dzsihan nem segített magán azzal, hogy nem válaszolt. Nem akarta látni a nevét azon a pergamenen, ahová felírtak minden szélhámost, akit Isztambulban elfogtak. Attól rettegett, hogy ha itt egyszer bejegyzik, akkor az idők végezetéig ebben a lyukban fogják felejteni.

Az írnok rámeredt. Kiejtése, ellentétben a kézírásával, nélkülözött minden kellemet. – Én kérdezek, te válaszolsz! Ha nem, kivágom a nyelvedet.

A főfoglár, aki figyelte őket, közbelépett. – Na, na. Nem kell megijeszteni a madárkát.

– A szultáni madárkát, efendi! – mondta az írnok.

– Majd meglátjuk. Minden madár egyforma, ha kitépik a tollait.

– Ez igaz, efendi!

A főfoglár faarccal nézett Dzsihanra, és nem nevetett. Vékony arcú volt és görnyedt vállú. Dzsihant egy falujabeli fiúra emlékeztette, aki varangyos békákat fogott, egy bothoz kötötte és felboncolta őket egy késsel – mindeközben arcizma sem rezdült, kifejezéstelenül bámult.

– Soha nem volt ilyen foglyunk, ugye? – kérdezte a főfoglár, mintha Dzsihan nem is lett volna a helyiségben.

– Ja, micsoda fogás!

– A nagyvezír fogása!

Dzsihan megértette, hogy azok már mindent tudtak róla. A puszta élvezet kedvéért kérdezték a nevét – mint azt is, hogy béklyóban tartották, amikor nyilvánvaló, hogy nem akar megszökni. Hallgatásával csak a gúnyolódást hosszabbította meg. Hangja durván csengett, amikor megszólalt: – A szultánunk elefánthajcsára vagyok, és a szultáni főépítész inasa.

Rövid csend következett, amelyet csak egy toll sercegése tört meg. Amikor az írnok befejezte az írást, megszólalt: – Ez egy nyomorult ember, ugye, efendi?

– Igen. Kis ember nagy ellenséggel.

Dzsihan nagyot nyelt. – A mesterem ki fog vinni innen.

A főfoglár olyan közel hajolt Dzsihanhoz, hogy Dzsihan érezte a savanyú leheletét. – Minden embernek, aki itt rohadt el, volt egy mestere. Csakhogy ez nem számít. Azok a mesterek, akikről te beszélsz, még csak a temetésükre sem jöttek el.

Az írnok kuncogott, Dzsihan erősködött: – Az én mesterem más.

– A kakas, amely túl korán kukorékol, magára vonja a hentes figyelmét– felelte a főfoglár, és hangosan utasította az őröket: – Vigyétek a herceget a palotájába!

Az őrök keresztültaszigálták Dzsihant a koszos, nyirkos termen. Lementek egy lépcsőfordulón, beléptek egy átjáróba, amely olyan szűk volt, hogy csak libasorban tudtak haladni. Dzsihan akaratlanul is észrevette a repedéseket a falon, ahol nyálkás zöld moha gyűlt össze. Leereszkedtek egy emeletnyit, aztán még egyet. A bűz itt töményebb volt, a sötétség súlyosabb. Olyasvalamin lépkedtek, amiről ösztönösen tudta, hogy valaha élt.

A torony legmélyén voltak. Leszámítva néhány fali gyertyát, olyan sötét volt, hogy ha Dzsihan nem tudta volna, hogy reggel volt, amikor idehozták, azt hitte volna, hogy leszállt az éjszaka. Jobbra is, balra is cellák sorakoztak, foghíjasan, mint egy hiányzó fogakkal teli száj. És ekkor Dzsihan meglátta őket. Beesett arcú, csupa csont emberek voltak, alacsonyak és magasak, fiatalok és öregek. Néhány fogoly homlokát a vasrácsokhoz szorítva őt bámulta. Mások nem vettek róla tudomást, hátat fordítottak neki. Megint mások a durva matracaikon hevertek. Dzsihan elkapta a tekintetét egy csontos kézről, amely egy merőkanál vízért nyúlt ki. Megviselt arc lesett ki az árnyékból. A szar felhalmozódott a kosarak mellett, melyek színültig megteltek ürülékkel.

Az egyik rab hörögve suttogott, és amikor Dzsihan odafordult, hogy hallja, amit mond, a férfi arcon köpte. Mivel képtelen volt a kezét mozgatni, Dzsihan a vállával próbálta letörölni a köpetet. A börtöntöltelék nevetett. Amikor a szája már nem mozgott, még akkor is nevetett – kedvetlenül és hátborzongatón. Ebben a pillanatban Dzsihan úgy érezte, hogy az egész torony rajta gúnyolódik. A térde elárulta. Igaz, hogy tolvaj volt, de nem olyan, mint ezek. Ezek az emberek banditák voltak, gyilkosok, erőszaktevők, fosztogatók és semmirekellők. Nem kellene köztük lennie. A fanyar keserűség, mint az epe, kúszott fel a torkán, szinte megfojtotta.

– Menj! – mordult rá az őr.

Valami visított előttük. Az őr odavilágított a fáklyával. Egy denevér. Dzsihan kíváncsi volt, vajon hogy jutott be. Nem volt idő a töprengésre. Az őrök kinyitottak egy rozsdás ajtót, és belökték Dzsihant egy üres cellába.

– Itt van a trónod, felség!

Dzsihan várt, amíg a szeme hozzászokott a sötéthez. A fenti nyílásokból fényszilánkok rajzolódtak ki, nem több, mint egy fél tucat, és nem nagyobbak, mint a pénzérmék. Itt jutott be a friss levegő, ha bejutott egyáltalán. Kőfalakat látott, piszkos padlót, egy foszlott fekhelyet, és két favödröt – az egyik megkeményedett ürülékkel, a másik vízzel volt tele, pár döglött rovar úszkált benne.

– Hé, miért nem ide hoztátok? – kiabálta valaki a terem másik végéből.

A nagyhangú alak, aki másokat terrorizált, arról ömlengett, hogy mi mindent művelne Dzsihannal. Társai minden pajzán megjegyzésénél nevettek. Így folytatták egy kis ideig. A férfi mocskos dolgokat kiabált és cuppogott, a többiek csúfolódtak. Hamarosan dalra is fakadtak – csapkodtak, tapsoltak, dobogtak. Olyan nagy zajt csaptak, hogy Dzsihan nem tudta megállni, hogy lopva a cellájukra pillantson, amely az övével ellentétben ki volt világítva gyertyákkal.

Az egyik rab – egy göndör hajú, mandulaszemű, gödröcskés arcú fickó – táncolni kezdett, miközben a többiek füttyentgettek és éljeneztek. Lassú ringatózással felhúzta az ingét, felfedve a köldökét, melyben apró gyöngy csillogott. Alá nagy és olvasható betűkkel egy szó volt tetoválva, hogy Dzsihan is ki tudta venni – Szerelmem.

– Gyerünk, Kaymak!

– Riszáld azt a cuki segged!

Kaymak felbátorodva rázni kezdte a testét. Minél jobban rángatózott és himbálta magát, a mocskos szájú fickó annál izgatottabbá, felajzottabbá vált. A többi rab – összesen négyen voltak – vihogott, de Dzsihan észrevette, hogy féltek a főkolompostól. És ami megdöbbentette, vele és a többséggel ellentétben, akik mellett elhaladt útközben, ezek közül a foglyok közül egyik sem volt láncra verve. Dzsihan el sem tudta képzelni, hogy szerezték meg ezt a kiváltságot, amit a többiektől megtagadtak.

Ahogy Dzsihan a fickót méregette, a hangadó őt vizsgálta. Hátulról hirtelen megragadta Kaymakot, és döfködni kezdte, mintha meghágná. Cimborái üvöltöttek. Kaymak elpirult, majd idegesen vigyorgott. Mindenhol hallani kellett a lármát, de az őrök eltűntek.

A főkolompos előrántott egy pengét a bakancsából. Megnyalta a hideg, éles végét, és Kaymak torkához nyomta. A fickó ádámcsutkája fel-alá ugrált, de folytatta a vonaglást. Egy pillanatra ez a hármas – a főkolompos, a táncos és a penge – bezárkózott a saját világába.

A főkolompos oldalra lépett, felhajtotta a ruhaujját. Bal karját véraláfutások és vágások borították, ezek némelyike heges volt, a többi, úgy tűnt, mostanában keletkezett. Egy gyors mozdulattal a csuklójától a könyökéig felhasította a húsát. Vércseppek hulltak a padlóra, és Dzsihan csak most vette észre, hogy a padlót fekete foltok pöttyözték. Dzsihan próbált közönyösnek tűnni, de elgyengült. Arra gondolt, hogy meg tudná ölni ezt az embert.

Ekkor egy hang hasított át a levegőn: – Elég volt!

A parancs, amely valószerűtlenül hangzott, visszaverődött a falakról, és egyszeriben elnémította a ricsajt. Dzsihan jobbra nézett, a folyosó végén lévő zárka felé. Először semmit sem látott. Aztán a homályból lassan kibontakozott egy ismerős arc. Balaban.

A főkolompos felhorkant: – A fiúk csak szórakoznak egy kicsit.

– Igazán? Mondd meg nekik, hogy megfájdul tőlük a fejem!

A főkolompos jelzett az embereinek. Azok visszahúzódtak a sarkaikba, beleértve azt a táncos fickót is, aki vonakodva, büszkén lépkedett el.

– Még valami – szólt Balaban.

– Hmm?

– Ne vagdald magad, Abdullah! Nem akarom látni a véredet.

– Az újonc miatt volt – mondta Abdullah megsértődve, mert nem értékelték a mutatványát.

– A mulatságnak vége – mondta Balaban. Odament a rácsokhoz, és csakmost nézett Dzsihanra. – Mit tudsz te! Ez az indiai fiú.

Öt cigány gubbasztott vele egy cellában, mind hűségesek hozzá.

Egyesével biccentettek és üdvözölték Dzsihant.

– Hogy sikerült idejutnod ebbe a szaros lyukba? – kérdezte Balaban.

– Felbosszantottam a nagyvezírt – válaszolta Dzsihan. – És te?

Balabant azért fogták el, mert ellopta egy kádi kocsiját – azét a férfiét, aki korábban Balaban egyik távoli unokatestvérét börtönbe vetette, és a nagybátyját akasztófára küldte. Bosszúból Balaban és a cimborái elcsenték a kádi ékszereit és kaftánjait, megfőzték a páváit az udvarán, elrabolták a negyedik feleségét és felégették az istállóit. Csakhogy amikor szemet vetettek a vadonatúj kocsijára – amelyet Franciaországból hozatott, és amely korábban egy főúré volt –, elfogták őket.

A cellában Balaban király volt, és úgy is bántak vele. A nyomorúság és szerencsétlenség közepette oázist teremtett – lágy selyempárnák vették körül, egy kis kályha, hogy felmelegítse, egy sárgaréz edény, hogy kávét főzzön benne, és egy faragott tölgyfa szék, a trónja. A rabok vagy tisztelték, vagy kitértek előle, és vigyáztak, hogy ne lépjenek a tyúkszemére, mivel kint mindannyiuknak voltak szeretteik – szülők, feleségek, gyerekek. Még a leghevesebb börtönlakó is óvakodott attól, hogy ártson Balabannak, mert a cigány pereputty egy tagja biztosan visszavágna. Balaban egy akkora törzs vajdája volt, melynek mérete még előtte is rejtély maradt. De nem ez volt az egyetlen ok, amiért nagy tiszteletet élvezett. A rabok és az őrök is féltek a cigány átoktól, amelyet ha teliholdkor szórnak valakire, csak hét nemzedék múlva törik meg. Ha az elátkozott meghal, az unokái szenvednek tovább a következményektől.

Dzsihan ezt hamar megtudta. Gyanította ugyan, hogy a Balabanról szóló legendák mögött maga Balaban állt. Szinán mellett ő volt a legintelligensebb ember, akivel Dzsihan valaha is találkozott. De míg mestere értelme egy nyugodt, feneketlen tóhoz hasonlított, addig Balabané egy duhaj, féktelen folyóra, amely vadul csobog és átgázol mindenen, túl heves ahhoz, hogy követni lehetne a folyását.

Esténként Dzsihan egy molyette, vékony takaróba tekerte magát, amely bűzlött az előtte itt raboskodó emberek izzadságától.

Gyakorta olyan hideg volt, hogy vacogott a foga, és összekoccanó állkapcsa olyan hangot adott ki, mint amikor a vésők lepattintanak egy darabot a kőből. A falak repedésein keresztül befújt a szél, rovarok osontak, patkányok rohangáltak mindenfelé. A gondolat, hogy ezen teremtmények egyike bemászhat a fülébe vagy megrághatja az orrát, elég volt ahhoz, hogy éberen aludjon, várva a hajnalt. A feje megfájdult, olyan erősen szorította össze az állkapcsát. Hiányzott neki Csota. Szerette volna még egyszer látni Mihrimahot, hallani bársonyos hangját. Korábbi élete most mesének tűnt, melyet pontatlanul ismert, csak mert mástól hallotta.

A rosszindulatú őrök felügyelete alatt a hetek fájdalmasan lassan teltek. Az idő kanyargó csigalépcsővé vált, amely sehová sem vezetett. A magánnyal még csak-csak megbirkózott, az elhagyatottsággal azonban nem. Próbált mentségeket találni mestere számára, mégsem értette, miért nem küld Szinán még egy üzenetet sem. Az első napokban, amikor lépteket hallott a folyosón, arra várt, hogy az őrök szabadon engedik. De most már nem. Biztosan megfeledkeztek róla. Elképzelte őket – Juszufot, Nikolát, Davudot és a mesterét –, ahogy dolgoznak, és nem törődnek a hiányával. Látta Mihrimahot a szolgálólányaival, merengő arcát a velencei tükörben, ahogy csendben gyászolja őt, csendben, de nem mélyen. Csotára és a szeráj állatgondozóira gondolt, akik mind a maguk dolgával vannak elfoglalva. Neheztelés és harag öntötte el a szívét, és ez az érzés gyorsabban sokszorozódott, mint a fején nyüzsgő tetvek.

Naponta egyszer adtak nekik egy darab penészes kenyeret és zabkását porcogódarabokkal. Dzsihan egyiket sem tudta lenyelni öklendezés nélkül. Az éhség különös dolog – gondolta. A nap minden szakában ételről álmodott – mindenféle élelmiszerről. Magában beszélt, azokkal vitatkozott, akik bántották a múltban. Garreth kapitánnyal, Szegfű Kamil agával, Mirkával, a medveidomárral… Ébren és álmában is perelt, veszekedett mindannyiukkal. Abdullah ádáz vigyorral nézte a cellájából, mintha azt akarná mondani, hogy most már kezdenek hasonlítani egymásra.

Egy hónappal később az őrök behoztak egy fiút, akinek szerencsétlenségére túl szép arca volt – egy tolvajt, mint később kiderült. Alig tudott járni, mivel vagy száz botütést kapott mindkét lábára. Ezután illőn megcsókolta a megbüntetője kezét, megköszönve, hogy megtanította a becsületes útra. Arra kérték, hogy fizessen az embernek, aki megkorbácsolta, cserébe a fáradozásáért. A fiúnak egy árva aszperje sem volt, ezért újból megverték és a Héttoronyba küldték.

Noha Dzsihan mellett bőven elfért volna, a szemközti zárkába vitték. Abdullahnak nem kellett sok idő, hogy molesztálni kezdje. A fiú hevesen ellenállt. Ahányszor csak Dzsihan hallotta a fiú gyenge, sipító hangját, eltelt félelemmel. Fekete karikák jelentek meg a szeme alatt. Dzsihan gyanította, hogy képtelen lesz lehajtani a fejét pihenni, mert mindig felriasztják.

Egyik reggel, miután megint elájult hajnalban, Dzsihan tompa hangokra ébredt. Először Kaymakot pillantotta meg, aki a szemöldökét tépkedte az egyik sarokban. A többiek kiabálva és káromkodva egy kockajátékot játszottak. Aztán meglátta őket. Abdullah a fiú torkának szegezte a pengét, arra kényszerítve, hogy maradjon csendben, amíg lehúzza a nadrágját.

Mindenki úgy tett, mintha nem látna semmit.

Dzsihan a rácsokhoz rohant, és torkaszakadtából üvöltött: – Balaban!

Néma csend. – Hé, Balaban!

– Mi van? – jött a dörmögő válasz. – Mit ordítasz?

– A fiú bajban van!

– És akkor?

– Segíts neki!

– Ha minden ostoba fajankónak segítenék itt, szarni sem lenne időm.

– De hiszen még gyerek!

– És? Ha kalapács vagy, üss, ha szeg, tűrd el az ütést!

Dzsihan üvöltött: – A fene egyen meg! Ha nem csinálsz semmit… – A mondat befejezetlenül lógott a levegőben. Dzsihan hezitált, közben nagyot nyelt. Ugyan mivel fenyegethetné meg? Kimerülten hozzátette: – Az azt jelenti, hogy ugyanolyan vagy, mint Abdullah.

– Sosem mondtam, hogy más vagyok – válaszolta Balaban.

Abdullah gúnyosan nevetett. Kezével a fiú fenekét simogatta. – Meg akarod védeni? Gyere, cseréljetek helyet!

Nyomasztó csend telepedett rájuk, ahogy Dzsihan azon töprengett, mitévő legyen. Úgy érezte, hogy Balaban, Kaymak, a fiú, a rabok végig a folyosón – mindenki az ő válaszát várta. Dzsihan égető szégyent érzett, és erős nyomást, hogy olyasmit mondjon, aminek súlya van. – Van egy elefántom. Már sok embert agyontaposott. Ha kijutok innen, esküszöm, hogy megöl téged.

– Mi az az elefánt? – kérdezte Abdullah zavartan.

– Egy vadállat. Nagyobb, mint egy ház.

Abdullah gúnyolódott. – Mi az, hasist szívtál? Honnan vetted ezt?

– Igazat mondtam. Az elefántok a legnagyobb állatok. Az enyém vagdalt húst csinál belőled.

– Marhaság! – mondta Abdullah.

– Jobb lenne, ha hinnél neki! – szólt közbe Balaban. – Nekem is van egyelefántom. Az ő elefántja és az enyém férj és feleség. Okos állatok. Nálad biztosan okosabbak. Széttaposnak téged, mint egy varangyot.

Most, hogy Balaban csatlakozott Dzsihanhoz. Abdullah komolyabban vette a fenyegetést. Rosszallón megkérdezte: – Mit esznek?

– Emberi húst – válaszolta Dzsihan.

– Hazug! – mondta Abdullah, ezúttal kevésbé magabiztosan.

Ebben a röpke pillanatban a fiú kiszabadította magát Abdullah öleléséből, és a cella másik végébe rohant. Egész nap egy szót sem szólt. Nagy szerencséjére hamarosan szabadon engedték. Dzsihan örült, hogy biztonságban tudhatja a fiút, de nem tudott felkelni a fekhelyéről, hogy elbúcsúzzon tőle. Fáradt volt, szomjas, és fázott. Itt volt az idő, hogy feladja. Teljes önkívületében Mihrimahot csókolta, Szinánnal nevetett, Nikolával, Juszuffal és Davuddal sétált. Találkozott néhány gul-lal és ifrit-tel [56] is. Egyikük nagyon bosszantó volt, és nógatta, hogy nyeljen le valami löttyöt.

– Nem kérek semmit egy ifrittől! – mondta Dzsihan.

– Nem vagyok ifrit, te fajankó.

Dzsihan erőlködve kinyitotta a szemét. – Balaban?

– Igen, gyerünk, igyál! Lázas vagy. – Egyik kezében a csészét tartva Balaban segített felülni Dzsihannak, hátát a falnak támasztotta.

– Mit csinálsz itt?

– Gondoskodom rólad.

– Hogy jutottál be?

– A folyosón minden cellához van kulcsom.

– Mi vagy te?

– Pszt, majd később beszélünk erről. Mondd csak, van feleséged?

– Nincs.

– És szeretőd? Nagy mell, meleg segg. Képzeld azt, hogy sörbetet készített neked. Kortyolj egyet, ne törd össze a szívét!

Dzsihan sehogy sem tudta elképzelni, hogy Mihrimah – vagy bárki más – sörbetet készít neki. Behunyta a szemét és azt motyogta: – Nem akarom…

– Bízz bennem, és idd meg ezt!

– Bízzak benned? Hiszen nem segítettél a fiúnak.

Balaban sóhajtott. – Ez a fiú nem közülünk való volt. Ő nem fogadott hűséget a törzsnek. Ha mindenkit megvédenék, hogy tartanám meg a népem hűségét? Van elég félnivalóm. Ismered a mondást. Ahol két cigány van, ott háromfelé húznak.

– Szóval te csak a tieidet véded meg?

– Igen, csak a családot!

– Izéld meg a családodat!

– Vigyázz, mit beszélsz, testvér! Miért segítenék minden gazembernek ebben a lyukban?

– Nekem miért segítesz? Tévedtem. Rosszabb vagy, mint Abdullah.

– Ha így beszélsz velem, kitépem a nyelvedet.

– Tépd csak! – mondta Dzsihan. – Tépd csak ki, úgysem számít már!– Csakhogy… családtag vagy. Akkor pedig beszélhetsz velem így is.

Dzsihant elkapta egy köhögésroham, válla rázkódott. Amikor újra tudott beszélni, megkérdezte: – Miről beszélsz?

– Kössünk egyezséget. Te megiszod ezt, és meggyógyulsz. Én pedig rendezek egy ünnepséget tavasszal. Tiszteletbeli cigánnyá avatlak. Így nem kell kiszakítanom a nyelvedet.

Halk nevetés hagyta el Dzsihan ajkát. Balaban haragosan nézett rá: – Viccesnek találod?

– Nem, egyáltalán nem – válaszolta Dzsihan. – Megtisztelő lenne. De nem hiszem, hogy kijutok innen.

Abdullah, aki a cellájában hallgatózott, odakiáltott: – Hagyd megrohadni!

– Fogd be a pofád! – üvöltötte Balaban. Aztán halkabban azt mondta Dzsihannak: – Idd meg, és cigányt csinálok belőled. Ez egy jó kis kotyvalék, daki dej [57] receptje.

Ebben az állapotban Dzsihannak nem tűnt fontosnak, hogy megkérdezze, ki az a daki dej. Amint kortyolt egyet, ki is köpte. – Pfuj, mi ez? Undorító!

Balaban sóhajtott. Egy gyors mozdulattal hátrahúzta Dzsihan fejét, a vállához szorította, és leöntötte a folyadékot a torkán. Kilöttyentve, levegőért kapkodva, köhögve és öklendezve, de Dzsihan mégis lenyelte a felét.

– Rendben – mondta Balaban. Ruhájából elővett egy zsebkendőt, és Dzsihan feje köré tekerte. – Ezen a tavaszon családtag leszel.

Nem lehet tudni, hogy a varázsitalnak köszönhette-e, melyből naponta háromszor ivott vagy puszta szerencse, amelyről Dzsihan azt gondolta, hogy nincs sok neki, de felgyógyult a betegségéből. Új erőre kapott és újra terveket szőtt.

A Héttorony erődben a remény ritkaságszámba ment, szarból viszont bőven akadt. A vödröket ritkán ürítették ki, és Dzsihané sem volt kivétel ez alól. Egy halom ürülék gyűlt össze az egyik sarokban. A régi időkben az építészek a padlókra rajzoltak. Dzsihan egy ág segítségével rajzolt a padlójára, és tintának szart használt.

Először is egy karavánszerájt tervezett. Ezt letörölte, és megpróbálkozott egy vidéki kúriával Mihrimah számára. Fő műve egy börtönépület volt. Nem magas, hanem szétterülő. A mennyezet nagy nyílásain keresztül sok friss levegőt kapna. Dzsihan ebben a börtönben soha nem helyezné egy cellába a fiatal elítélteket és a vén rókákat. Senkit sem tartana láncon. A rabok műhelyekben dolgoznának, megtanulnák az ácsmesterséget vagy a kőművesszakmát. A főépület szomszédságában műhelyek lennének. Eddig a napig Dzsihan élvezte az épületek tervezését, de igazából soha nem gondolt azokra, akik használják majd őket, és arra, hogyan érzik majd magukat bennük. Ezúttal másképp volt. Ugyanolyan sok figyelmet szentelt az emberekre, mint az épületekre.

– Mit csinálsz? – kérdezte Balaban, amikor legközelebb ellenőrizni jött.

– Egy szegényházat rajzolok. Ez a rész a konyha, és ez itt az iskola. Képzeld csak el, mit jelentene a szegényeknek, ha a város minden bölcs embere csupán egy napig tanítana itt.

– Teljesen megőrültél – mondta Balaban, de nem tudta megállni, hogy megkérdezze: – És mi az a másik?

– Az egy kórház – válaszolta Dzsihan, és a második rajzra mutatott. –Olyan embereknek, akik nálam is őrültebbek. Ebben az épületben helyeznék el őket, de anélkül hogy bezárnák őket.

– Hagyd a fura rajzaidat! Híreim vannak. A nagyvezír megkegyelmezett neked.

– Honnan tudod?

– Vannak rokonaim a palotában.

Árnyék suhant át Dzsihan arcán. – De miért? Mi változott?

– Mi bajod? – kérdezte Balaban és méltatlankodva felemelte a kezét. –Térden állva köszönd meg Allahnak! Miért kérdezősködsz annyit? Amikor fuldoklik az ember, megragadja az első keze ügyébe akadó kígyót, és nem kezdi el firtatni, hogy jó-e vagy rossz az a kígyó!

✽

Alig valamivel pirkadat előtt Dzsihan lépteket hallott, és kulcs fordult a zárban. Két őr lépett be. Levették Dzsihan láncait és felsegítették. Az első és egyetlen dolog, ami eszébe jutott, hogy ki fogják végezni. Látván a vonakodását, taszigálni kezdték, bár finomabban, mint máskor. A szánalmuk megerősítette a félelmét.

– Akasztani visztek?

– Nem, te idióta. Szabad vagy.

Dzsihan hitetlenkedve lépdelt Balaban cellája felé. A cigányok aludtak. Elkeserítette, hogy búcsú nélkül kell elmennie. Elővette a zsebkendőt, amit a cigány adott neki, és a vasrácsokra kötötte. Kaymakra nézett, aki éppen akkor motyogott valamit, amit nem lehetett hallani. Abdullah mellette feküdt, békésen aludt. Úgy nézett ki, mint aki képtelen az erőszakra, pedig a vérében volt.

Végig lépkedtek a folyosókon, fel a lépcsőkön. Ahogy megmászták az emeleteket, Dzsihan csak arra tudott gondolni, hogy ki mentette meg és miért. Kint kocsi várt rá.

– Hová megyünk? – kérdezte a kocsist.

– Azt parancsolták, hogy vigyelek Mihrimah szultánához.

Így tudta meg, hogy ki mentette meg. A kocsi ablakából a tenger fölötti párát bámulta, a fenyőfák sötétzöldjét, a villás farkú papírsárkányokat, melyek magasra szöktek, szárnyaltak a szélben.

Minden úgy volt, ahogy hagyta, ugyanakkor semmi sem volt ugyanaz. Amikor az ember megváltozik, azt várja, hogy valamiképp a világ is megváltozzon.

Kidugta a fejét, és szólt a kocsisnak. – Kérlek, nem mutatkozhatok ilyen állapotban. Vigyél el egy hamamba!

– Nem. Azt a parancsot kaptam, hogy egyenesen a szultánámhoz vigyelek.

– Efendi, könyörülj rajtam! Hogy hagyhatnám, hogy így lásson?

A kocsis vállat vont. Ő nem foglalkozott ezzel. – Akkor kellett volna erre gondolnod, amikor börtönbe mentél – monda durván.

Dzsihant felingerelték ezek a szavak. Többé nem volt türelme a szívtelen emberhez. – Akkor most hallgass ide! Épp most jöttem ki a börtönből. Ha kell, visszamegyek. De előbb megöllek!

A kocsis morgolódott. Mivel tartott a szabadult fogolytól, megállította a kocsit a következő téren és befordult egy mellékutcába, a legközelebbi hamamot keresve. A hamam tulajdonosa nem akarta beengedni Dzsihant, és csak azután egyezett bele, hogy a kocsis megvesztegette. Dzsihan összerándult fájdalmában, amint a forró víz megérintette a bőrét. A márvány melege a lábujjai alatt azt az érzetet keltette benne, mintha felhőkön járna. Hat hét óta először borotválkozott meg. A nagydarab kurd tellak [58] vagy dühös volt egy aznap reggel elszenvedett igazságtalanság miatt, vagy csak túl sok hasist fogyasztott, mindenesetre nagyon erősen dörzsölte. Ujjai gyorsan dolgoztak, csuklója körül vörös karikák rajzolódtak ki az erőlködéstől. Amikor végzett, Dzsihan bőre olyan vörös lett, mint a pipacs. A várbörtön szaga és piszka fekete pöttyök formájában kiütközött a bőrén. Szédelegve felállt és áttámolygott a párán a kinti pódium felé. Hűvösnek és frissnek érezte a belső kamra gőzölgő forrósága után.

Szamócasörbettel kínálták. Míg az italát kortyolgatta, körülnézett. Látott ott egy testes, durva arcú férfit, valószínűleg kereskedőt, aki félig aludt. Egy másik férfi ugráló szemmel és sebhellyel az arccsontján a peremen ült, lábát lóbálta, melynek nagy részét pestamal [59] takarta. A mellette lévő kazak Dzsihant méregette, de nem találta érdekesnek, így hátat fordított neki.

Kisvártatva két fiú tűnt fel – arcuk szőrtelen, szemük nagy és csillogó. A zömök férfi hívatta őket. Dzsihan tudta, hogy mi folyik ott. A privát szobákban a fiúk teljesítették a kötelességüket a vendégekkel szemben. Dzsihan Kaymakra és Abdullahra gondolt. Háta megfeszült, szája grimaszba rándult.

Egy hang a fülébe súgta. – Nem szereted a fiúkat?

Dzsihan összerándult. Egy férfi kucorgott a márványon. Az első dolog, ami feltűnt neki, hogy milyen szőrös volt – a mellét, a karját, a lábát és a vállát sötét szőrcsomók borították.

– Nem tetszik, ami itt zajlik – mondta Dzsihan.

Bár a férfi bólogatott, mintha egyetértene vele, vigyorogva hozzátette: – Tudod, mit mondanak: – A fiúk nyáron, a feleségek télen melegítenek.

– Nekem van egy remek takaróm nyárra és egy paplanom télre.

A férfi felnevetett, de nem szólt többet.

✽

Aznap délután, amint megérkezett Mihrimah Boszporusz-parti házába, izgatott várakozás lett rajta úrrá. Szóval mégsem fagyott meg a szíve. Aprókat lélegzett, hogy lenyugtassa magát, majd letérdelt az asszony előtt.

– Úristen! – Mihrimah a szája elé kapta a kezét. – Csupa csont és bőr vagy!

Dzsihan fel mert rá nézni. Mihrimah nyakát gyöngysor díszítette, amelyen megcsillantak a napsugarak, valahányszor megmozdult. Egyszerű selyemruhát viselt, örökzöld színűt. Férjes asszonyként, s egy kislány anyjaként immár másként viselkedett. Könnyű fátyla mögött gyönyörű volt – és szomorú. Soha senki szomorúsága nem volt ilyen édes. A nő könnyezett miatta; talán mégis szerette. Dzsihan úgy érezte, megszakad a szíve.

Mihrimah egymás után hozatta az ételeket, és arra buzdította Dzsihant, hogy kóstoljon meg mindent. Birkapörköltet, töltött szőlőlevelet, aszalt szilvát szirupban, különböző színű cukrozott mandulát. Volt valami egy kistányéron, amit Dzsihan soha nem kóstolt korábban – kaviár. Különös a sors. Egy nappal korábban még szarral rajzolgatott a földre, most pedig selyempárnákra telepedve kaviárt evett a szerelme kezéből. És ahogy egy pillanatra behunyta a szemét, nem tudta volna megmondani, hogy melyik a valóság, és melyik valaki más élete.

– Régen meséltél nekem – mondta Mihrimah, alig hangosabban a suttogásnál. – Emlékszel?

– Hogy tudnám elfelejteni, felség?

– Minden más volt még akkor. Gyerekek voltunk. Az embernek gyereknek kell lennie ahhoz, hogy kedvét lelje egy mesében, nem gondolod? Bár, mint felnőttek…

Mondani akart még valamit, amikor a nagy lépcsőn felhangzó léptek zaja félbeszakította. Dzsihan kihúzta magát, mivel azt hitte, hogy Mihrimah férje, Rüsztem pasa érkezik. Amikor odafordult, meglátta Heszna hatunt, egy kislánnyal az oldalán. A gyerek mélyen meghajolt az anyja előtt, és nagy barna szemét Dzsihanra szegezte.

– Ajsa, gyönyörűségem, szeretném, ha üdvözölnéd a vendégünket. Tehetséges építész. Ő és Szinán mester építették azokat a gyönyörű mecseteket, amikről beszéltünk.

– Igen, anya – mondta a gyerek az érdeklődés bármi jele nélkül.

– És ő gondozza a fehér elefántot is – tette hozzá Mihrimah.

Ajsa arca felderült. – Te vagy az, aki segített az elefántnak meginni az anyukája tejét?

Dzsihannak elállt a lélegzete. Mihrimah ezek szerint továbbadta a lányának azokat a történeteket, melyeket ő mesélt el neki valaha. A felismerés mosolyra késztette. Mintha behatolt volna a ház intim szférájába, és részévé vált volna az ágyban zajló beszélgetéseiknek anélkül, hogy tudott volna róla. A gyerek feje felett tekintete találkozott Mihrimahéval. A megértés, mint a szél lágy suhogása szállt közöttük.

– Szeretne felséged eljönni valamikor és megnézni az elefántot? – kérdezte Dzsihan a kislányt.

Ajsa lebiggyesztette az ajkát, mintha azt akarná mondani, hogy talán igen, talán nem. Ahelyett hogy az anyjára nézett volna, az engedélyért Heszna hatunra pillantott, aki csendesen figyelte őket a háttérből.

Dzsihan tekintete a nevelőnőre siklott. Megöregedett: orcája elfonnyadt, ráncos lett, mint az elszáradt levelek. De még a nő pillantásának eltéveszthetetlen szigorúsága sem tudta félbeszakítani Dzsihan gondolatmenetét. Ilyen lehetne az ő élete, ha elég szerencsés lett volna ahhoz, hogy Rüsztem pasa cipőjében járjon – ez a lány az ő lánya lenne, e falak oltalmaznák a világtól, és a hercegnő, akit titokban szeretett, lenne a törvényes felesége. Sem korábban, sőt még a börtönben töltött legsötétebb óráiban sem kívánta úgy egy férfi halálát, ahogy most.

Elkapott egy mozdulatot. Heszna hatun meredt rá, nem pislogott. Ajka gyorsan mozgott, mintha beszélne valakihez. Dzsihan libabőrös lett. Tudta, hogy a nő képes olvasni a gondolataiban, bár nem tudta volna megmagyarázni, hogyan – és tudta, hogy a nő ezt valamilyen úton-módon felhasználja majd ellene.

Egy nappal az után, hogy kiengedték a börtönből, Dzsihan nehéz szívvel kelt fel. Pislogott néhányszor, hirtelen azt sem tudta, hol van. A gondozók már felkeltek, és a csukott ajtó mögül egy leopárd morgása hallatszott. Kivonszolta magát az ágyból, kitántorgott az udvarra a kúthoz, és vizet fröcskölt az arcára. Vízpermet hullott le a hangáról, gyöngyöző cseppek, mint a harmatcseppek. Friss illatú volt a szellő, az állatok lustán járkáltak a ketreceikben. Bár előző nap töltött már valamennyi időt az elefánttal, alig várta, hogy újra láthassa. Úgy tervezte, hogy később, a nap folyamán felkeresi a mesterét. Egyszerre volt túláradóan boldog és ideges. Meg akarta kérdezni Szinánt, miért nem látogatta meg a börtönben egyszer sem, és ha valamilyen oknál fogva nem tudott eljönni, miért nem küldött legalább egy levelet.

Délben érkezett a mestere házához. Kétsége azon nyomban szertefoszlott, amint meglátta Szinánt és a szeretetet a szemében. Elgondolkodott azon, hogy az apja, akit elvesztett hajdanán, nézett-e így rá valaha. Előrehajolt, hogy megcsókolja mestere kezét, de Szinán magához húzta és átölelte. Megtört hangon ezt mondta: – Hadd nézzelek! Nagyon sovány vagy, fiú.

Kisvártatva bejött a vak kahja a szobába. A fiának most tanították az anyja feladatait, és Dzsihan tudta, egy napon, nem is olyan sokára, a fia átveszi majd a helyét. Szívet tépő szomorúságot érzett, és remélte, képes lesz majd elbúcsúzni az öreg szolgálótól és az áldását kérni, ha eljön az ideje.

– Ennie kell – mondta Szinán a székéből.

– Szegény fiú! – mondta a kahja, azután olyan gyorsan, ahogy tudott, kiment, hogy utasításokat adjon az étellel kapcsolatban.

A szolgák behoztak egy alacsony asztalt, kéztörlőket és fakanalakat. Edényekben mézet, vajat, tejszínt, lapos kenyeret, savanyúszőlő-melaszt, halvát raktak rá és egy kancsó joghurtitalt mentával és mazsolával.

– Egyél, igyál! – parancsolta Szinán.

Dzsihan evett, bár nem volt éhes. Amikor már egy falat sem fért bele, Szinán, aki figyelte, halkan megszólalt: – Azért büntettek meg téged, hogy engem figyelmeztessenek. Ezt mindenki tudja.

Dzsihan a szavakat kereste. Szinán, aki nem volt tudatában a segédje szívében forrongó keserűségnek, folytatta: – Őfelsége szeretné újra átgondolni a vízvezeték tervét. Azt szeretném, ha velem jönnél a szerájba.

Tisztáznunk kell a nevedet.

– Még azt sem tudom, hogy mivel vádoltak – mondta Dzsihan.

Szinán kis szünetet tartott: – Árulással.

Dzsihan nem rémületet érzett ebben a pillanatban, csak végtelen szomorúságot.

– Ott lesz Rüsztem pasa is? – kérdezte Dzsihan. A legutolsó dolog, amit látni akart, a nagyvezír undok képe volt.

– Minden bizonnyal. Meg kell majd csókolnod a kezét, és a bocsánatát kérned. Képes vagy rá?

Dzsihan nem tudott válaszolni. Ehelyett megkérdezte: – Nem értem ezt a hirtelen irgalmat. Mi változott?

– Én is ezen tűnődöm. Kell, hogy legyen valami oka, de elképzelni sem tudom, hogy mi. Mindössze annyit tudok, hogy szultánunk kifejezte azon óhaját, hogy látni akar engem.

Dzsihan csendben maradt. E mögött csak Mihrimah állhat. Bizonyára beszélt a férjével és győzködte az apját, könyörgött neki, hogy még egyszer hallgassa meg az építészeket. Finom utalások, mint a pitypangcsomók a szélben. Minden azt sugallta, hogy Mihrimah törődött vele. Dzsihan lehajtotta a fejét, mert attól félt, a mestere olvas a gondolataiban.

✽

Látogatásuk napján Dzsihan új ruhákat vett fel – világos pamut salvárt, lenvászon inget, hegyes orrú bőrcipőt. A mestere vette neki, hogy a lehető legjobban nézzen ki. Szinán is körültekintően öltözött, egy sárgásbarna kaftánt és egy hagyma alakú turbánt vett fel. A kahja imákat mormolt, amiket majd egy évszázada tanult az anyjától, és meghintette a fejüket rózsavízzel, melyet hét imám áldott meg.

Szultáni lovas kocsit küldtek értük – kedvező jel, semmi kétség, arra utalt, hogy a szultán törődik velük. Beszálltak, a Mester és az inasa, közöttük kézirattekercsek. Gyomruk görcsbe rándult, nehezükre esett a beszéd. Szinán és Dzsihan ilyen hangulatban hajtottak be a szerájba.

Szulejmán szultán üdvözölte őket. Egyik oldalán ott állt a nagyvezír izmos alakja. Másik oldalán a sejhüliszlám és a fő janicsár aga. Szorosan összekulcsolták a kezüket, leplezetlenül hűvös tekintettel figyelték az érkezőket.

A szultán megszólalt: – Szultáni főépítész. Ezen nagyra becsült férfiúk mindegyikének kérdése van hozzád. Hajlandó vagy válaszolni?

Szinán meghajolt: – Megtiszteltetés számomra, felség.

A sejhüliszlám, Ebusszuud efendi beszélt először, akinek az arcáról nem lehetett leolvasni az érzelmeit, hiszen olyan volt, mint egy halvány, megfakult írás: – Dicső városunkban vannak hidak a hitetlenek idejéből, melyek nem maradtak épségben. Összeomlottak, mert igaz hit nélkül építették őket. Egyetértesz ezzel?

Szinán nagy levegőt vett: – Isten értelmet adott nekünk, és azt mondta, hogy használjuk jól. Sok régi híd azért van romokban, mert nem szilárd talajra építették. Amikor mi hidat emelünk, megbizonyosodunk róla, hogy a víz sekély, a talaj szilárd és kedvező az áramlás. Való igaz, hogy a hidakat hittel kell építeni, de ugyanakkor szakértelemmel is.

Szulejmán szultán intett a balján álló janicsár agának, hogy beszéljen: – Felség, a szolgád, Szinán, úgy látszik, azt hiszi, hogy meg tudja jósolni, mennyi víz van hét réteggel a föld alatt. Hogy lehetséges ez? Mi úgy tudtuk, hogy Szinán építész, és nem varázsló. Vagy netán az okkult tudományokban is jártas?

Dzsihan megriadt a rosszindulatú célozgatástól, tisztában volt annak a következményeivel, ha valakit fekete mágiával vádolnak meg.

Szinán válaszolt: – Nincs gyakorlatom a jövőbe látásban, de a föld alatti víz mennyisége mérhető néhány műszer megfelelő használatával.

– És az említett műszerek Allahtól valók vagy a Sátántól? – kérdezte a janicsár aga.

– Biztosan Istentől – válaszolta Szinán. – Isten azt akarja, hogy bővítsük a tudásunkat.

A sejhüliszlám közbevágott: – Al-Khidr, nyugodjon békében a Paradicsomban, vizet fedezett fel. Azt állítod, hogy olyan szent ember vagy, mint ő?

– Egy szent ember körme hegyéig sem érek fel – válaszolta Szinán. – Al-Khidr Mózes prófétával utazott, és megfejtette az univerzum titkait. Az ő tudásához képest az enyém csak egy vízcsepp, de hiszek benne, hogy a megfelelő mérőeszközöket használva megtaláljuk a láthatatlan forrásokat.

A szultán a nagyvezírhez fordult: – Mit mondasz, pasa?

Rüsztem szárazon köhögött. – Tudni szeretném, hogy mennyit tervez a szultáni főépítész költeni erre. A kincstárunkat nem lehet kiüríteni.

Szinán már várta ezt a kérdést, és azt válaszolta: – Úgy hiszem, két út van. A költség attól függ, hogy a szultánom melyik utat választja.

Szulejmán érdeklődött: – Hogy érted ezt, építész?

– Felség, az a célunk, hogy friss vizet hozzunk a városba. Munkásokra van szükségünk, több százra. Ha szeretné, gályarabokat alkalmazunk.

Akkor nem kell nekik fizetnünk, ráadásul végtelenül sok akad belőlük.

– Mi a másik út?

– Képzett mesterembereket alkalmazunk, és képességük, valamint felségednek tett szolgálataik alapján megfizetjük őket. Cserébe munkájuk verítékét és imáikat adják.

– Szóval Szinán úgy gondolja, hogy meg tudja tölteni a pénzesládákat verejtékkel és imákkal? – kérdezte Rüsztem.

A szultán nem törődve a megjegyzéssel megkérdezte Szinánt: – Te melyiket javasolnád?

– Azt hiszem, meg kellene őket fizetnünk, hogy megkapjuk az áldásaikat. A kincstárat talán érzékenyebben érintené, de jobb lenne a trónnak és az embereknek.

Dzsihan elsápadt, a legrosszabbtól tartott. Nyomasztó volt az ezt követő csend. Végül a szultán felemelte a kezét és azt mondta: – A szultáni főépítésznek igaza van. A víz adomány, és nagylelkűen kell szétosztani. Vizet fogok adni a népemnek, és fizetni fogok a munkásaimnak.

Szulejmán azonnal Szinánhoz fordult: – De nem engedem, hogy új hidat építs, csak újítsd fel a régi vízvezetékeket!

A szobában izgalom támadt, ahogy minden jelen lévő férfi azt találgatta, hogy ki nyerte meg a vitát, ha volt ilyen személy egyáltalán. Szinán azt mondta: – Uram, engedelmével az indiai segédem fog segíteni nekem a felújításban.

A szultán megsimogatta a szakállát, miközben alaposan végigmérte Dzsihant.

– Emlékszem rá. Jó, hogy ilyen elkötelezett az inasod. – Szünetet tartott. – Mit mondasz, pasa, megbocsássunk neki?

A nagyvezír szeme villámokat szórt, széttárta a karját. Szinán bátorítóan bólintott Dzsihannak. Dzsihan több eltökéltséget mutatva, mint amennyit érzett, tett egy lépést, mintha sűrű ködön kellene áthaladnia, és megcsókolta a gömbölyded, gyűrűkkel teli kezet, majd a homlokához szorította. Arra gondolt, hogy szeretné ellopni az egyik gyűrűt. Cserébe a szenvedéseiért.

– Isten áldja meg az erőfeszítéseidet! – mondta Rüsztem, arca fagyos, mérges kifejezése elütött hangja édességétől.

A visszaúton a Mester és az inasa márványfolyosókon haladt keresztül. Olyan emelkedett hangulatban voltak, hogy nehezükre esett csendben maradni. Dzsihan tudta, hogy nem csak az ő szíve vert hevesebben. Mestere szintén tartott attól, hogy Dzsihan a látogatás után megint azon a szűk helyen találja magát, pedig csak dolgozni akart. És megint mintha valami ismeretlen jótevő segítette volna, szabadon távozott. Talán volt jótevője, gondolta Dzsihan, vagy titokzatos patrónusa, aki beavatkozott az érdekében, valahányszor a dolgok túl rázóssá váltak, egy őrangyal, aki mindig mellette állt.

Amikor Dzsihan visszatért az állatkertbe, az állatgondozók már mosolyogva várták.

– Gyere velem! – kérte Olev, kezét összekulcsolva a mellkasán.

– Hová megyünk? – kérdezte Dzsihan.

– Ne kérdezd! – válaszolta Olev, miközben a könyökénél fogva húzta Dzsihant. – Egy férfinak, aki csak most jött ki a börtönből, szüksége van az örömre.

Dzsihan meglepetésére Olev a kedvenc lovak istállói felé irányította. Itt tartották a legjobb szír, arab, kappadókiai, kilíkiai telivéreket, melyek mindegyike egy kék amulettet viselt a nyakán szemmel verés ellen. Ahogy a fő fehér eunuch szeretett csődöre, Vihar meglátta, hogy közelednek hozzá, halkan felnyerített. Nemes, fenséges, kivételes jószág volt. Olev megtapogatta az állatot, édes szavakat súgott a fülébe.

– Megmondaná nekem valaki, hogy mi folyik itt? – kérdezte Dzsihan idegesen.

– Mindig is szerettél volna lovagolni ezen a lovon, nem? Ez a mi ajándékunk neked.

– De Kamil aga…

Olev egy kézmozdulattal félbeszakította. – Ne aggódj! Minden el van rendezve. Az aga ma éjjel nincs a palotában. Ellátogatott a szomorúság hamamjába. Ne kérdezd, hol van az a hely, nem tudom megmondani.

– És mit vártok tőlem, mihez kezdjek a lóval?

– Semmit – kacsintott Olev. – Csak menj, és vágtass le a dombon!

Hamarosan egy árnyék húzott ki az istálló kapuján. Dzsihan úgy ráhajolt a lóra, hogy teste egy vonalba került a ló hátával, így vágtatott Viharon ülve bele a sötétségbe. A két kapuőr, akiket korábban megvesztegettek, a legkisebb mértékben sem foglalkozott vele. Az Olev által megadott irányba nyargalt, élvezte a szelet az arcán, szabadnak és bátornak érezte magát. Kis idő múlva lelassított. A közelben egy szekér állt. A cigányok ott vártak rá összecsődülve.

– Mi a fene? – kérdezte Dzsihan. – Mikor jutottatok ki a börtönből?

– Ó, mindnyájunkat egy hónappal előtted szabadon engedtek, csak megvártuk, amíg megbocsátanak neked – felelte Balaban.

– Micsoda? Miért nem mondtad el nekem? – hebegte Dzsihan. – És mit csináltok itt ilyenkor?

– Az oroszlán-ember üzent értünk – mondta Balaban, miközben kipányvázta Vihar gyeplőjét egy a szekérhez. – A barátaid beszélgettek rólad. Úgy gondolják, itt az ideje, hogy szórakozz egy kicsit. Rászolgáltál.

– Mit jelent ez? – kérdezte Dzsihan gyanakodva.

A cigányok cinkos pillantást váltottak.

– Majd meglátod – felelte Balaban, és mielőtt Dzsihan tiltakozhatott volna, Balaban ostorral rácsapott a szamárra. A szekér elindult, Vihar követte.

A szekér vidéki utakon és mezőkön zötykölődött keresztül. Bár hűvös őszi este volt, a koromfekete eget észak felől, a város külső részeit szegélyezve, ködfoltok takarták. Ködtakaró nyelte el a kanyargó utcákat és a boltíves hidakat, Isztambul pedig őket nyelte el. Sikátorokon haladtak át, melyek többsége olyan szűk volt – mindkét oldalukon faházakkal, melyek úgy megdőltek, mint a facsemeték az erős szélben hogy a szekerük tengelye megkarcolta a falakat, melyek mellett elhajtottak. Minden környék, melyet maguk mögött hagytak, csendesebbnek, dohosabbnak és gyászosabbnak tűnt az előbbinél. Balaban hallgatott. Hosszú ideig nem hallottak mást, csak időnként egy-egy sirály vijjogását, lódobogást és a kerekeket a kockaköveken.

A kocsi megállt, ők pedig lemásztak róla. Dzsihan vett egy nagy lélegzetet, hogy megnyugodjon, leugrott a lóról és körülnézett, hogy ismerős-e neki a látvány, de nem volt az.

– Gyerünk – bökte oldalba Balaban. – Ha étellel kínálnak, egyél! – Jobbkezét a szívére helyezve az embereihez fordult: – Menjetek, Isten legyen veletek!

Dzsihan Balaban mögött lépkedett. Minden egyes lépésnél egyre intenzívebbé vált a szag az utcán – a jázmin illata összekeveredett a tengerével és az ételekével, a sós víz illattal és a fokhagymaszaggal. Az állatgondozók sokat tanultak az állatoktól, és Dzsihan tudta, mert Csota a fejébe verte, hogyan használja a szaglását. Így jobban figyelt ezekre a szellőben megbúvó illatokra, és kisvártatva megérezte a közeli házból eredő illatosított olajok fuvallatát.

– Hol vagyunk? – suttogta Dzsihan.

Balaban kuncogott. – Nem jöttél rá? Kupiba hoztunk!

Dzsihan elsápadt. – Nem akarok odamenni.

– Micsoda? Félsz a fiatal lányoktól? Csak bemegyünk, és körülnézünk. Ha nem tetszik, amit látsz, elmegyünk. A vérem fesse vörösre a földet a lábad alatt, ha hazudok. Gyerünk, indiai! Azok után, amiken a börtönben keresztülmentünk, hallgass rám!

Dzsihan tétovázott. Nem bólintott rá, de nem is utasította vissza az ajánlatot. Balaban betolta, és szüntelenül beszélt, hogy elterelje Dzsihan figyelmét, és enyhítse a félelmét. Elmagyarázta, hogy egy bordélyház Isztambulban kissé olyan, mint egy mese kezdete – egyszer volt, hol nem volt. Különféle kurvák laknak hónapokig ugyanazon fedél alatt, és amikor már azt gondolod, hogy örökre ott lesznek, egyszer csak eltűnnek, és a ház kiürül. A prostituáltak között akadtak özvegyek, akik olyan szegények voltak, mint a templom egere. A férjük elment a háborúba vagy eltűnt, ők pedig szajhává váltak – átmenetileg vagy csak alkalmilag.

A legtöbb környéken azokat a nőket, akiket joggal vagy tévesen azzal vádoltak, hogy könnyű erkölcsűek, átkokkal sújtották és kövekkel hajigálták. Az ilyen nők gyakran arra ébredtek, hogy kátrányt kentek az otthonuk küszöbére, és rágalmakat firkáltak a falaikra. Néha letartóztatták, sőt be is börtönözték őket. A szajhákat menetiránynak háttal öszvérekre ültették, és végighurcolták az utcákon, hogy mindenki láthassa, mit érdemelnek az olyanok, mint ők.

– A kádik vegyes társaság, és ugyanúgy össze vannak zavarodva, mint bárki más – magyarázta Balaban. Bár a kurvákat gyűlölték, a prostitúcióra mégis szükséges rosszként tekintettek, amely áldásos a kincstár számára, hiszen megadóztatták. Csak a ramadán hónapban tiltották szigorúan az ügyleteket. Az év fennmaradó részében a prostitúció volt az egyetlen törvényszegés, amely bűncselekménynek számított, és mégsem volt az.

A kissé elmaradott Eyüp kerület számos tiltó rendeletet bocsátott ki. A tavernákat bezárták, a nyilvánosházakat lepecsételték. Voltak azonban olyan kávéházak, melyekben engedélyezték a kockajátékot. Minden rossz hírű nőt kitiltottak, még azokat is, akik már felhagytak ezzel az élettel, és férjhez mentek. Hogy elkerüljék ezt a sorsot, a szajhák az időjárástól függően egyik helyről a másikra vándoroltak.

– A prostitúció olyan, mint a szél – mondta Balaban. – Ha be akarod börtönözni, kiszökik a lyukakon keresztül.

Ezzel elérték a bejáratot. Egy fekete férfi nyitott ajtót. Amint meglátta Balabant, meghajolt és üdvözölte: – Isten hozott, főnök.

– Tiéd ez a hely? – kérdezte Dzsihan meglepetten.

Balaban jeges pillantást lövellt a szolgára, majd Dzsihanhoz fordult mindkét kezét felemelve: – Én csak egy szegény vándorcigány vagyok. Azt hiszed tán, hogy ez valami guruló ház, amit magam után húzhatok? Hogy lehetne az enyém? Gyerünk, ne vesztegessük az időt!

Felvezették őket a lépcsőn, ahol egy idős nő, akinek az arca olyan barázdált volt, mint a dió, nagy tisztelettel üdvözölte Balabant. Mellette egy kosárban anyamacska hevert hat kölykével, akik kis gombóccá gömbölyödtek, és mindnek ugyanolyan vastag, hamuszürke bundája volt. – Itt születtek – mondta a nő. – A lányaim után kapták a nevüket.

Ezek a lányok, ahogy Dzsihan megtudta, a következők voltak: az arab Fatima, a velencei Nefise, a kurd Kamer, a cserkesz Narin, a török Zarife, a zsidó Leah és az örmény Ani.

Tőlük jobbra és balra zárt ajtók voltak, melyek mögül Dzsihan alkalmanként sutyorgást hallott. Balaban betuszkolta Dzsihant az egyik szobába, leültette egy párnára, és azt mondta, inkább elmegy és utánanéz a zenészeknek, azzal eltűnt.

Kisvártatva megjelent egy fiatal lány, tálcával a kezében. Lángoló haja volt és arca mindkét oldalán szomorú sebhelyek éktelenkedtek. Szeme a távolba meredt, mintha régmúlt dolgok után kutatna. Vizet, bort és tányérokra halmozott kecskesajtot, édes fügét, pirított mandulát és savanyúságot hozott Dzsihannak. Egy alacsony asztalra helyezte őket, és megkérdezte, szeretne-e még valamit. Dzsihan megrázta a fejét, és a szőnyeg mintájára szegezte a tekintetét. Ahogy a szolgálólány elment, egymás sarkát taposva két nő lépett be a szobába. Egyikük olyan kövér volt, hogy három toka lógott az álla alatt. Orcája kerek, fénylő piros.

Dzsihan szerint ha Csota itt lenne, lenyelné a két orcát almák helyett.

Dzsihant ez a gondolat mosolyra késztette.

A nő sugárzó arccal megkérdezte: – Tetszem neked?

– Nem – válaszolta Dzsihan. Nem akart udvariatlannak tűnni, ezért gyorsan hozzátette: – Izé, igen, de nem úgy.

A nők vihogtak – a kövér jobban, mint a másik. A hús fel-le ugrált a hasán. Ajkát cuppogtatva Dzsihan felé hajolt: – Három mellem van, és egy szörny van a hasamban, amelyik akkor jön ki, amikor éhes vagyok.

Férfiakat eszem!

Dzsihan rémülten nézett rá. Megint nevetésben törtek ki.

– Idehívnátok Balabánt? – kérdezte Dzsihan. – Beszélnem kell vele.

A nők összenéztek, attól féltek, hogy túl messzire mentek az ugratásban. A szoba levegője fülledt volt és áporodott. Dzsihan felállt, elnézést kért, és villámgyorsan elhagyta a szobát. Az utolsó pillanatban észrevette, hogy a nők is felálltak és követték. Gyorsan becsukta az ajtót és bereteszelte. Kint a lépcsőnél beleütközött a szobalányba, aki a tálcát hozta.

– Jól vagy? – kérdezte a lány. – Elmész?

– Igen, Csota már vár.

– Ő a feleséged?

Dzsihan akaratlanul elmosolyodott. – Nem, ő az elefántom. Egy hatalmas állat.

A lány fekete szeme felragyogott. – Tudom, mi az az elefánt.

Ekkor a nők, akiket bezárt, dörömbölni kezdtek az ajtón. Dzsihan elsápadt. A legkevésbé sem akarta, hogy elkapják. Kétségbeesve nézett körül.

– Gyere velem! – mondta a lány, és kézen fogta.

Egy hátsó ajtón keresztül elérték a nyikorgó lépcsőket. A lány a padláson lévő saját szobájába vezette, ahol olyan alacsony volt a mennyezet, hogy le kellett hajolniuk. A félhold alatt elragadó kilátás nyílt az ablakból – magas fenyőfákból álló erdő, és alatta a tenger fekete csíkjai. A víz innen fentről egészen másnak látszott, lágynak és tömörnek, egy vastag selyemsálnak, amely elterül a város vállain.

Dzsihan elmesélte a lánynak, mi történt odalent, amin a lány nagyon elcsodálkozott. Elmondta, hogy Perinek [60] hívják. Régen a katonai táborokat követte szajhaként, de soha többet nem teszi. Miután arcát tönkretették – egy katona, aki a harcmezőn olyanokat látott, hogy megbomlott az elméje, és dühét a kurvákon töltötte ki –, senki sem kívánja.

– Nem igaz, hogy senki férfi sem akar majd téged – mondta Dzsihan. –Csinosabb vagy, mint azok a hölgyek ott lent.

A lány megcsókolta, ő pedig visszacsókolt. A lány nyelvének íze megmaradt Dzsihan szájában. A lány megcirógatta a fiú haját, az ujjbegyei puhák és melegek voltak a fiú homlokán, amely ráncos volt az aggodalomtól.

– Még sosem csináltad, ugye? – kérdezte Peri.

Dzsihan mélyen elpirult, és ez elegendő válasz volt a lány számára. Lefektette a fiút és lassan lehúzta a ruháit. Ahogy a lány szája a bőrét érintette, Dzsihant elöntötte a vágy. Nem tudta, hogy létezik az élvezeteknek ez a királysága. Csak évekkel később értette meg, milyen szerencsés volt, hogy olyasvalaki mutatta meg neki az utat, mint ez a lány.

A sötétben, míg Peri mellett aludt, ismeretlen földön találta magát, amint Csotán lovagolt. A házak tetején lépdeltek, egyik tetőről a másikra. Aztán meglátta a távolban Mihrimahot, aki fehér lenvászon ruhát viselt, haja lobogott a szélben. – Várj! – kiabálta Dzsihan. Mihrimah nem hallotta. Dzsihan újra kiáltott. Mindannyiszor hiába.

– Cssst, ébredj fel!

Dzsihannak szüksége volt egy kis időre, hogy felidézze, hol van, és amikor rájött, már hideg verítékben úszott. Gyorsan felöltözött, és azt motyogta: – Mennem kell. – Megtorpant, amikor észrevette, milyen szomorú a lány arca. – Sajnálom. Nem tudom… mi a szokás. Fizetek… neked?

Peri elfordította a fejét. – Semmivel sem tartozol nekem.

Dzsihan közelebb lépett, megsimogatta a lány haját. Zavara egyre nőtt, majd erős bűntudatba torkollt. Tudta, hogy el kellett volna mennie, még mielőtt ez megtörténik. Nem akarta, hogy Peri a tanúja legyen annak, ahogy ő megbánja, ami kettejük között történt.

– Beszéltél álmodban – mondta Peri, miközben kinyitotta az ajtót. – Megzavartalak?

Nem válaszolt a kérdésre.

– Az a lány ott lakik a szívedben, ez egyértelmű. Akárki is ő. Tudja, hogy szereted?

Dzsihan kábultan hagyta el a házat. Sosem merte szerelemnek nevezni azt a dolgot, melyet Mihrimah iránt érzett, és amikor ezt valaki más kimondta, feltárta, leleplezte, ő óvatosan megragadta a szót, és a keblére ölelte, hogy ne is engedje el.

A vízvezeték kijavítására százharminc munkást fogadtak fel. Két csapatban dolgoztak – az első a nyugati ágon, a második a középső részen, ahol a leginkább elpusztult a vezeték. Közben a négy inas egy asztrolábeum segítségével a völgyek mélységét és a csúcsok magasságát mérte. Szinán azt parancsolta nekik, hogy mélyedjenek el a régi idők szakmai ismereteiben. Ha jobban akarták csinálni a bizánciaknál, meg kellett érteniük, mi az, amit meg tudtak oldani, és mi az, amit nem.

Davud és Juszuf jártasak voltak a geometria tudományában, így ők végezték a vízi utak mérését. Nikola és Dzsihan a dombokon fel és le baktatva kutatták a törött csatornaszakaszokat és az eltömődött vízlevezetőket. Néhol a víz átrohant egy szurdokon, mert a vízvezetékek felújításra szorultak, máshol eltűnt a zöld réteken, visszatért a földbe anélkül, hogy az emberek használták volna. Volt, ahol meg kellett találniuk az ér forrását, és kiásni a csatornákat. Gátakkal terelték a folyót, hogy egyetlen irányba folyjon, a város felé. Aztán az új csatorna segítségével a völgybe vezették. Minden szakaszon megmérték a víz mennyiségét – sárgaréz kiöntőket használtak, melyeket zsilipekkel tartályokhoz csatoltak, és kiszámították, mennyi víz gyűlt össze az út során.

Egy héttel később Dzsihan valami különöset vett észre. A munkások messzire elkerülték őket, és vonakodtak végrehajtani az utasításaikat. Minél jobban figyelte őket, annál inkább meggyőződött róla, hogy kifogásokat kerestek, hogy ne kelljen egy szöget se beverni vagy deszkát cipelni. Apró dolgok ezek, melyek, ha összeadódnak, elég nagyok lesznek ahhoz, hogy mindent hátráltassanak.

Félrevonta az egyik művezetőt – egy kurdot, akit Szalahaddinnek hívtak. A felesége mostanában szült ikerfiúkat. Mivel Dzsihan becsületes férfiúnak ismerte, azt várta tőle, hogy megmondja az igazat.

– Mi folyik itt? Miért ilyen lassú mindenki?

Szalahaddin elkapta a tekintetét. – Dolgozunk, efendi.

– Lemaradásban vagytok. Miért?

A férfi arcát elöntötte a pír. – Nem mondta nekünk, hogy van itt egy szent.

– Ki állítja ezt?

A férfi vállat vont, visszautasítva, hogy elárulja a neveket.

Dzsihan másik kérdéssel próbálkozott. – Honnan tudjátok, hogy van itt egy szent?

– Láttak egy… kísértetet – válaszolta Szalahaddin Dzsihanra pillantvamegerősítésért.

Egy mártír szellemét, egy bátor muszlim katonáét, aki a hitetlenekkel folytatott harc közben vesztette életét. Nyíl fúródott a mellébe, amely elérte a szívét, de ő még két napig folytatta a harcot rendületlenül. A harmadik nap elesett, és ezen a környéken temették el. Most itt bolyongott a lelke, és az építkezés sürgés-forgása megzavarta. A munkások attól féltek, hogy a szellem megátkozza őket.

– Képtelenség. Bárki terjeszti is ezt a történetet, Szinán mesternek akar ártani.

– De ez igaz – mondta Szalahaddin. – Látták a kísértetet.

– Hol? – kérdezte Dzsihan és dühösen az égbe lendítette a kezét. – Mutasd meg!

Meglepetésére a férfi az állával az állványzat felé bökött.

– A kísértet ott vert tanyát? – kérdezte Dzsihan gúnyolódva.

De Szalahaddin komoly maradt. – Ott látták.

A délután hátralévő részében Dzsihan az állványzat körül ólálkodott, ellenőrizte a deszkákat, meghúzta a köteleket, és megbizonyosodott róla, hogy biztonságosak. Mogorván nézett minden emberre, akivel találkozott.

– Nem figyelsz – mondta Davud, amikor másnap tanulmányozták a méréseket.

– Sajnálom, kicsit elkalandoztam – mondta Dzsihan és elállt a lélegzete. Ebben a pillanatban valami megragadta a figyelmét – a faállvány harmadik szintjén. Pár munkás dolgozott ott, egyikük egy vödröt cipelt. Figyelte a férfit, aki megingott, mintha egy láthatatlan kéz meglökte volna, aztán visszanyerte az egyensúlyát. Dzsihan hátán felállt a szőr. A múltban, amikor a faanyag ritkaságszámba ment, hogy spóroljanak vele, olyan emelvényeket használtak, melyek a támfalakról lógtak le. De ezt most a földtől magasították, és a falhoz volt erősítve, ráadásul megtámasztották támasztógerendákkal és merevítőbordákkal. Ahhoz, hogy elmozdítsák, hogy az építmény egy része vagy egésze szabadon függjön, ki kellett lazítani a köteleket.

– Jól vagy? – kérdezte Davud, követve Dzsihan tekintetét.

Kétségbeesett kiáltás hasított a munka morajába. Látták, amint egy deszka fricskázott a levegőben, úgy pörgött, mintha levél volna a szélben, majd a földre zuhant. Egy másik deszka egy munkás fején landolt rémes puffanással, és jól megütötte. Az emberek fel-alá rohangáltak, ahogy fa és fém záporozott fentről.

– Kijámet, kijámet [61] – jajveszékelt valaki.

Az ökrök bőgtek fájdalmukban, egy ló törött lábbal hevert, teste rángatózott, orrlyukai kitágultak. Dzsihan nem látta Csotát a felfordulásban. Az állványzat, melyet csak egy hete olyan büszkén építettek, egy szempillantás alatt leomlott. A középső rész felsőbb szintjein dolgozók estek a legnagyobbat, ők szenvedték el a legsúlyosabb sérüléseket. Ők és azok lent, akikre a deszkák estek. Nyolcuk életét követelte a baleset. Szalahaddin is köztük volt.

✽

Szinán és a négy inas megérkeztek a gasszal-hoz, a halottmosóhoz. – Itt maradhatunk veled, miközben lemosod?

A férfi habozott. Aztán vagy mert felismerte a szultáni főépítészt, vagy mert azt hitte, hogy egy gyászoló rokon, azt mondta: – Rendben, efendi.

Szinán a segédeihez fordult és megkérdezte őket: – Csatlakozik hozzám valamelyikőtök?

Juszuf elpirult, kerülte a mester tekintetét. Nikola azt mondta, hogy mivel ő nem muszlim, a férfi talán nem akarná, hogy jelen legyen a lemosásnál. Davud, aki hirtelen elsápadt, azt mondta, hogy még nem felejtette el azokat a holttesteket, melyeket gyermekként látott, és nem is akar újabbat látni, amíg meg nem hal. Mivel Dzsihan maradt egyedül, bólintott: – Majd én jövök.

Szalahaddin meztelen teste a hideg márványon hevert. Különböző méretű és árnyalatú véraláfutások borították a feje és a mellkasa bal oldalát, ahol eltalálták a lezuhanó deszkák. Dzsihannak az a különös érzése támadt, mintha a sérüléseket csak ráfestették, vagy még inkább rákarcolták volna Szalahaddin testére, és ha lemosnák őket, Szalahaddin azonnal életre kelne.

– Isten építette testünk palotáját, és a kulcsait ránk bízta – súgta Szinán olyan halkan, hogy a gasszal, aki mögötte állt, lehajtotta a fejét, mert azt hitte, Szinán imádkozik.

Testünk palotája… Milyen furcsa, hogy ezt mondja, gondolta Dzsihan. Ő mindössze egy kupac megsebzett húst látott. Mintha Szinán olvasna a gondolataiban, arra kérte Dzsihant, hogy jöjjön közelebb.

– Az ember Isten képére teremtetett. És a központjában rend, egyensúlyvan. Nézzétek a köröket, és a négyzeteket. Nézzétek, milyen arányosan vannak elrendezve. Az emberi test négy elemből áll – vér, sárga epe, fekete epe és nyálka. Mi is négy elemmel dolgozunk – fa, márvány, üveg és fém.

Dzsihan és a gasszal lopott pillantást váltottak. Dzsihan tudta, mit gondol a férfi, mivel ő maga ugyanazt gondolta. Attól félt, hogy mestere a fájdalomtól vagy a kimerültségtől elvesztette az eszét.

– Az arc a homlokzat, a szemek az ablakok, a száj az ajtó, amely a világmindenségre nyílik. A lábak és a kezek a lépcsőházak.

Miközben ezt mondta, Szinán vizet csöpögtetett egy vizeskancsóból, és kezével köröket írva le olyan gyengéden kezdte lemosni a testet, hogy a gasszal mozdulni sem mert.

– Ezért amikor egy emberi lényt lát az ember, akár rabszolgát, akár egyvezírt, muszlimot vagy pogányt, tisztelnie kell. Jusson eszetekbe, hogy még egy koldusnak is saját palotája van.

Dzsihan közbevetette: – Megbocsásson, Mester, de én nem látom a tökéletességet. Én hiányzó fogakat látok, és ezt a görbe csontot. Úgy értem, mindannyian ilyenek vagyunk, néhányan púposak, míg mások… – Ezek csak felszíni repedések. De maga az épület hibátlan.

A gasszal a nyakát nyújtogatva a válluk felett, egyetértésképpen bólintott. Valószínűleg jobban meggyőzte Szinán nyugtató hangja, mint az nézetei. Ezután hallgattak. Kétszer lemosták az elhunytat – egyszer meleg vízzel, egyszer langyossal. Aztán jobb kezét kint hagyva tetőtől talpig tejfehér halotti lepelbe tekerték. Jobb kezét óvatosan a szívére helyezték, mivel a férfi egyszerre búcsúzott ettől a világtól és üdvözölte a másvilágot.

A temetési szertartást egy imám vezette, akinek olyan nagy golyvája volt, hogy nyomta a légcsövét, ezért sípolva lélegzett. Azt mondta, nagy vigasz, hogy ezek a férfiak egy építkezésen haltak meg, és nem akkor, amikor rossz hírű nők után futottak, ittak, szerencsejátékot játszottak vagy eretnekségeket beszéltek. A halál a becsület órájában, kemény munka közben csapott le rájuk. Amikor eljön az ítélet napja, mert bizonyosan eljön, Isten ezt majd számításba veszi.

Azt mondta, hogy Szalahaddin halandó életét egy, a szultán számára készülő híd építése közben fejezte be – senki sem merte kijavítani, hogy valójában egy vízvezeték felújításán dolgozott. Cserébe a másvilágon, amikor átkel Sirat hídján – amely vékonyabb, mint egy hajszál, és síkosabb, mint ezer angolna – egy angyalpár fogja segíteni. Fogják majd a kezét, és nem hagyják, hogy a híd alatti pokol lángjaiba essen.

A koporsót sírás-rívás, jajveszékelés közepette vitték át a temetőbe. Mivel Szalahaddin családja szegény volt, Szinán fizette a sírkövét.

Odavánszorgott hozzájuk az elhunyt apja, akit legyengített a kor és a szomorúság. Megérintette és nagyra értékelte, hogy egy olyan férfi, mint Szinán, részt vesz a fia temetésén, és mindannyiuknak megköszönte. Eközben Szalahaddin fivére távol maradt. Nem volt nehéz kitalálni, hogy őket tartotta felelősnek testvére elvesztéséért, aki még nem töltötte be a negyvenet. Dzsihannak elég volt rápillantania, hogy megértse, szerzett magának egy ellenséget. A férfi, miután földet lapátoltak a fivére koporsójára, a tömeg hátsó része felé indult, Dzsihan követte.

– A fivéredet Isten várja a Paradicsomban – mondta Dzsihan, amikor a férfi utolérte.

Semmi válasz. Egy kínos pillanatig mind a ketten arra vártak, hogy a másik beszéljen. Végül a másik fickó törte meg a csendet. – Vele voltál, amikor meghalt?

– A közelében voltam.

– A szellem lökte le őket. Láttad, hogy történt?

– Senki sem lökte le őket. Baleset volt – mondta Dzsihan ingerülten. Még ő sem tagadhatta a baleset bizarrságát.

– A szellem meg akart titeket állítani. Nem lesz vége a katasztrófáknak, ha zavarjátok őt, de a mestered nem törődik ezzel. Ő nem tiszteli a halottakat.

– Ez nem igaz. A Mester jó ember – mondta Dzsihan.

A fiú arca elsötétedett a dühtől. – A barátodnak igaza volt. Bemocskoltok egy szent helyet a kalapácsaitokkal és a szamaraitokkal. Mindannyian a pokolra juttok.

A tömeg kezdett szétszéledni. A gyászolók között, akik a kapu felé araszoltak, Dzsihan észrevette Szinánt, aki fásultan ballagott, mintha láthatatlan zsinóron rángatták volna, akarata ellenére. – Ne vádold a mesteremet!

Erősen fújt a szél, miközben elhagyták a temetőt, egy csomó piszkot és szemetet görgetve feléjük. Később, sokkal később Dzsihannak derengeni kezdett, hogy a felfordulás közepette nem kérdezte meg Szalahaddin fivérétől, hogy ki volt az a barát, akivel beszélt, és hogy miért jósolt ilyen szörnyű dolgokat.

✽

Másnap csak a munkások fele jelentkezett munkára.

– Hát, ennyit a fizetett munkásokról! – jegyezte meg Davud. – Ha láncra vert gályarabokat vettünk volna igénybe, egy sem hagyott volna el minket.

Látjátok, hova vezet a kedvesség?

– A Mester talál majd segítséget – mondta Nikola.

Igaza lett. Szinán eltökélte, hogy befejezi, amit elkezdett, és új munkásokat vett fel. Nem volt nehéz újakat találni. A városban sok embernek volt szüksége munkára. Az éhség nyomorúsága győzedelmeskedett a szent átkától való félelem felett. Egy ideig azután úgy tűnt, helyreálltak a dolgok. A felújítás baleset nélkül haladt. Közeledett az ősz, a levegő csípőssé vált.

Aztán jött az árvíz. Házakat, fogadókat, szentélyeket és kunyhókat elsodorva ömlött át a völgyeken. Nem tudták teljesen megnyitni a csatornákat, melyek a vízvezetékekhez vezettek. A víz elsöpörte az állványzatot, és elmosta a csatornát, mint az omlós ostyát. Az árvíz felkészületlenül érte őket. Senki sem sebesült meg, de heteket és értékes alapanyagokat veszítettek. A katasztrófa a vészmadarak kezére játszott. Most mindenki, még az is, aki korábban bizonytalan volt, azt terjesztette meggyőződéssel, hogy Szinán és segédei meg vannak átkozva.

Elcsüggedtek. Eddig a mesterük legyőzött minden akadályt, lehetett az bármilyen nagy. De ez most más volt. Hogy tudna Szinán legyőzni egy szellemet?

A felújítási munka leállt. Szinán bármennyire keményen próbálta is, egyetlen lelket sem tudott rávenni, hogy folytassa a munkát. A munkások azzal vádolták a szultáni főépítészt, hogy veszélybe sodorta őket, csak hogy elnyerje a szultán kegyét. Kinek kell víz, amikor a víz csak balszerencsét hoz? A vízvezetékek a hitetlenek idejéből származnak. Mi másért akarnák megjavítani, ha nem azért, hogy terjesszék a bálványimádást? Dzsihan meglepődött, amikor hallotta, hogy az emberek már elfelejtkeztek a muszlim mártír szelleméről. Új félelmet találtak, amibe belekapaszkodhattak, és bele is kapaszkodtak. Amikor szem előtt voltak, hallgatagok és szolgálatkészek voltak, de amint az inasok hátat fordítottak nekik, gonosz pletykákat sugdostak.

Egy héttel ezután Szinán egy alacsony, jókötésű emberrel az oldalán jelent meg. Mindketten felmásztak az állványzatra, amit azóta újjáépítettek.

– Munkások! Pallérok! Az a szerencse ért bennünket, hogy köztünk van egy nagytiszteletű hodzsa [62].

Szinán az idegen felé nyújtotta a kezét. A férfi tett egy lépést előre, hamuszürkén és elkínzottan, mivel nem szokott a magassághoz. Szemét lehunyva a Korán verseit kezdte recitálni. Mint megtudták, Fülemüle hodzsának hívták. Boszniában született, hét nyelven beszélt Istennel, és több hitvallás és szekta „útjait” ismerte. Volt valami ennek a máskülönben átlagosnak tűnő férfinak a hangjában, ami megbabonázta a munkásokat. Azt mondta nekik, hogy folytassák a munkát, és soha ne beszéljenek gonoszságokat másokról, mert azt, hogy a Sátán ilyen magasan repülhet, két szárnyának köszönhette: a lustaságnak és a rágalmazásnak.

A hodzsa mindennap eljött, és velük volt napkeltétől napnyugtáig. Haja megtelt porral, cipőjére sár tapadt. Szenteltvizet hintett szét és elmondta a dzsefsen imát, melyet, ahogy mondta, Gábriel arkangyal árult el, amikor Mohamed prófétának nagy szüksége volt támogatásra – mert a prófétákat, akár a közönséges embereket, megrémíthetik e világ veszélyei. Megszentelte a vízvezetékeket, és egyaránt lecsendesítette a zsidók, a keresztények és a muszlimok félelmeit. Aztán így szólt: – Most már minden tiszta. Ez a terület olyan tiszta, mint az anyatej. Menjetek vissza dolgozni.

És ők így is tettek. Apránként befejezték a felújításokat, és bár késéssel, de olyan tökéletesen, hogy még azok sem tudtak kifogást emelni, akik a földön mindenki másnál jobban gyűlölték Szinánt. Szulejmán szultán örült. Az építészt elhalmozta ajándékokkal és dicséretekkel, és al-inszan al-kamil-nak [63] hívta.

Dzsihan ekkor értette meg, hogy a mestere titka nem a keménységében rejlett, mivel nem volt kemény, és nem az elpusztíthatatlanságában, hiszen nem volt elpusztíthatatlan, hanem abban, hogy képes volt alkalmazkodni a változáshoz, elviselni a csapásokat, és feltámadni a romjaiból újra meg újra. Míg Dzsihant fából, Davudot fémből, Nikolát kőből, Juszufot pedig üvegből gyúrták, addig Szinánt áradó vízből. És amikor valami, bármi akadályozta az áramlását, ő elfolyt alatta, mellette, felette, ahogy tudott, megtalálta az útját a réseken, repedéseken át, és tovább folyt.

Micsoda szörnyű éjszaka! Csotát erős fájdalmak kínozták. A hajnal első fényéig üvöltött, bömbölt és morgott; az ormányát himbálta ide-oda, teljesen kimerült. Olyan rosszul érezte magát, hogy Dzsihannak mellette kellett aludnia, már ha tudott volna aludni. Bekukucskált az állat szájába és meglátta a szenvedése okát: az alsó állkapcsa bal hátsó részén, az őrlőfoga mellett csúnya feketeség tátongott, fel volt dagadva és gennyes volt.

Dzsihan felidézte, hogy az előző nyáron neki is szörnyen fájt a foga, ezért a borbély, aki a szultáni istállók felügyelőjét borotválta, megkönyörült rajta. Dzsihan üvöltött és nyögött, de a borbély addig húzta a fogat, míg véget nem vetett Dzsihan szenvedéseinek. Csakhogy Dzsihan egyetlen lelket sem ismert Isztambulban, aki képes lett volna eltávolítani egy elefánt zápfogát.

– Mi a baj? – kérdezte Szibériai Taras, amikor belépett az istállóba és meglátta Dzsihan arcát. – Egy karóba húzott fej is boldogabbnak látszik nálad.

– Csota miatt. A foga halálra gyötri.

– Bárcsak a tajgán lennénk – sóhajtotta Taras. – Ismerek egy cserjét, ami rögtön rendbe hozná. Nagymama odavan érte.

Dzsihan tátott szájjal bámult rá. – Még él a nagymamád?

– Igen, meg van átkozva – mondta Taras. Látva Dzsihan meglepődését, hozzátette. – Nincs annál nagyobb átok, mint eltemetni minden szerettedet, és még mindig lélegezni.

Évekkel később Dzsihan visszaemlékezett erre a pillanatra, de most elengedte a füle mellett ezeket a szavakat.

– Hozz fokhagymát, édesköményt, szegfűszeg olaját… egy csipet ánizst, más nem kell… és keverd össze.

Dzsihan beszerezte a hozzávalókat a konyhából, és addig törte őket egy mozsárban, míg ragacsos zöld pasztát nem kapott. Amikor megmutatta Tarasnak a masszát, Taras elégedett volt. – Most pedig dörzsöld be az állat fogínyébe! Ez majd elmulasztja a fájdalmát kis időre. A fogat meg majd ki kell húzni.

Dzsihan visszarohant az istállóba. Mivel az elefánt hevesen ellenállt Dzsihan próbálkozásainak, csak a kenőcs felét tudta bedörzsölni, és abban sem volt biztos, hogy a megfelelő fognál kente be az állat ínyét. Csota szájából kellemetlen szag áradt. Semmit sem tudott enni, és az éhség, mint mindig, felhergelte. Dzsihan összevarrt két sálat, belerakta a megmaradt kenőcsöt, és az állat feje köré kötötte a belobbant bőrre. Csota olyan mulatságosan festett, hogy Dzsihan nevetett volna, ha a szerencsétlen állat nem szenved ennyire.

Az utakat róva Dzsihan vándor foghúzó után kutatott vagy borbélyt keresett. Az első, akit megkérdezett, nevetésben tört ki, amikor meghallotta, hogy ki a páciens. A következőnek olyan fenyegető arca volt, hogy Dzsihan nem merte bevinni az állatkertbe. Kétségbeesésében már ott tartott, hogy feladja, amikor eszébe jutott egy férfi, aki mindent tudott mindenről – Simeon, a könyvárus.

✽

A Galata torony körüli negyed csak úgy nyüzsgött az emberektől. Kereskedők jártak együtt párban a házalókkal, küldöncök és tolmácsok húzódtak félre, hogy utat engedjenek az ökrös fogatoknak, egy nagykövet egy tahtirevan-on [64] utazott, melyet fekete rabszolgák cipeltek, kutyák kóboroltak falkákban. Dzsihan látott férfiakat, akik a jesivába tartottak, a sarkokon beszélgető öregeket, és egy nőt, aki kézen fogva húzta a fiát.

Spanyol, francia, arab szavak röpködtek a levegőben.

Befordult a sarkon. Amikor eszébe jutott Csota, rohanni kezdett. Aztán egyszer csak megtorpant. Előtte, csak pár lépésre Simeon házától, meglátta az utazót, akivel együtt ivott az út menti kocsmában. Szemét a földre szegezve mellette állt a néma inas. A férfi mondott valamit, ezután Juszuf bólintott, és elsétált.

Váratlanul felrémlett Dzsihan előtt, hogyan rabolták ki őket a visszaúton Rómából. Gyanította, hogy ennek a férfinak itt a szeme előtt volt valami köze hozzá.

– Hé, Tommaso!

Az olasz megfordult. Elcsodálkozott, amikor meglátta Dzsihant. Villámgyorsan futva eltűnt az utcai tömegben. Dzsihan üldözte egy kis ideig, bár nyilvánvaló volt, hogy nem tudja elkapni. Csüggedten visszament, és bekopogott Simeon ajtaján.

– Jól vagy? – kérdezte a könyvárus.

– Járt itt Juszuf az imént egy szőke fickóval?

– Miféle szőke fickóval? Hónapok óta nem láttam Juszufot.

– Ne is törődj vele – sóhajtott Dzsihan. – Szükségem lenne a segítségedre.

– Jó időzítés, nemrég érkezett egy hajó. Vannak új könyvek Spanyolországból.

– Később megnézem őket. Előbb az elefánton kell segítenem.

Amikor Dzsihan elmondta neki a problémáját, Simeon elhúzta a száját.

– Én az elméletek embere vagyok, sosem gyakoroltam állaton.

– Nem ismersz valakit?

– Nem jobban, mint te. Tudod mit, megnézem, van-e valami valamelyik könyvben, aztán te magad is megcsinálhatod.

– Remek – mondta Dzsihan erőtlenül.

– El kell kábítanod. Szerezz egy csomó bozát. Jobb, ha mélyen alszik.

Simeon azt mondta, hogy a régi időkben az orvosok bürököt használtak, amely sok halandót megölt és keveset megmentett. Manapság jobban szerették a fekete csucsort és a mandragórát. Az utóbbi egy növény, amely, amikor kitépik a földből, szörnyű sikolyt hallat. De a legjobb az ópium, Galenus [65] ezt ajánlotta sárgaságra, vízkórra, leprára, fejfájásra, köhögésre és melankóliára. Egy Dzsihan korú és méretű férfi számára két kanál volt a megfelelő adag. Mivel egy elefánt olyan nehéz, mint egy hegy, és olyan magas, mint egy fa… – Simeon felvonta a szemöldökét, miközben számolt.

– Egy hordónyira lesz szükséged.

– Hol találok ópiumot?

– Keresd a fő fehér eunuchot! Nincs olyan csoda, amit ő ne tudna megtenni – mondta Simeon.

Dzsihan hóna alatt a könyvvel visszatért a palotába, szívét aggodalom járta át. Szegfű Kamil agával nem lehetett ujjat húzni. Nem felejtette el a dorgálást, amit érkezésekor kapott tőle. Dzsihan összeszedte a bátorságát és meglátogatta az agát. Meglepetésére a férfi megértően, szinte kedvesen viselkedett.

Azonnal szerzett ópiumot. Dzsihan nem kérdezte, hogyan. A palotában eltöltött évek során beléivódott a csend törvénye. Tudta, mikor ne tegyen fel kérdéseket. Két gondozó húzta fel Csota felső állkapcsát, másik kettő tartotta az alsót. Az elefánt olyan gyenge és fáradt volt, hogy nem küzdött sokáig. Egy tölcsér segítségével ernyedt szájába töltöttek egy kancsó ópiummal fűszerezett vörösbort.

Csota légzése apránként lelassult, pofája ellágyult, mint a viasz, szeme a semmibe révedt. Lábai megrogytak hatalmas súlya alatt és eldőlt. Megkötözték hajókötelekkel arra az esetre, ha felébredne, és kábulatában rájuk támadna. Dzsihan ebben az állapotban látott neki a műtétnek.

Vésővel kezdte, majd kalapáccsal folytatta. Dara, a zsiráfgondozó, Kato, a krokodilgondozó, és Olev, az oroszlánidomár egymást váltva ütöttek, kalapáltak, vertek. Aztán húztak, vontak, rángattak. Majd egy örökkévalóság múltán, izzadságban, vérben és nyálban úszva Dzsihan kiásott egy fogat, mely olyan volt, mint annak a kígyónak a hatalmas méregfoga, amelyről egy meddah [66] mesélt valahol egy kávéházban.

– Add nekem! – parancsolta a fő fehér eunuch felcsillanó szemmel.

Dzsihan most értette meg, miért volt a férfi kedves hozzá az elejétől kezdve. Ő kaparintotta meg a ritkaságok gyűjteményét, mely valaha Hürrem szultánáé volt, és hozzá akarta tenni Csota fogát. Dzsihan megborzongott, amikor belegondolt, hogy hol tarthatta a gyűjteményét az aga, és mi minden lehetett még ott.

Amikor Dzsihan megtudta, hogy Rüsztem pasa meghalt, sok mindent érzett egyszerre, de a szomorúság nem tartozott közéjük. Mihrimah hercegnő férje… három gyermekének az apja… a szultán veje, aki minden éjjel megérintette Őt; a devsirmével a szerájba került fiú, aki túl gyorsan kapaszkodott fel, és túl korán távozott; a nagyvezér, akit tiszteltek és féltek; az ember, aki Dzsihant börtönbe küldte, és a szabadulása után elvárta, hogy kezet csókoljon neki… Úgy végezte, mint minden más halandó. Egy ideig vízkórban szenvedett, Dzsihan mindössze ennyit tudott. És bármennyire próbált nem gondolni rá, minden újabb nap hallott róla valamit, és egyre jobban gyűlölte.

Miután ő távozott az élők sorából, Mihrimah hercegnő hívatta Szinánt, és azt üzente, hogy hozza magával az indiai inasát is.

– Szultáni főépítész, építs egy tökéletes mecsetet megboldogult férjemnek, nyugodjék békében! – Egy özvegyhez illően sötét színeket viselt. Dzsihan a mestere mögött várakozott összekulcsolt kézzel, tekintetét a szőnyegre szegezte. Arra gondolt, hogy az ő feladata lesz felépíteni ezt a mecsetet. Rak majd egy jelet benne valahová, aprócskát, de az értő szem számára nyilvánvalót. A Rüsztem pasa iránti gyűlöletét bele fogja vésni az épületbe, melyet neki emelnek. És ha bűn így gondolkodni, akkor ő bűnös.

Mihrimah, aki mit sem sejtett Dzsihan gondolatairól, tovább beszélt. Azt mondta, hogy nem kell aggódniuk a költségek miatt, mivel ő fogja állni azokat. Egy tágas udvart kért, és boltozatos üzletsort, hogy biztosítsák a mecset bevételét. Ragaszkodott hozzá, hogy a legjobb minőségű izniki csempéket használják: zsályazöldet, zafírkéket és olyan sötétvöröset, mint az alvadt vér.

– Úgy lesz, ahogy akarod, felség – mondta Szinán.

– Azt akarom, hogy dicső legyen – mondta Mihrimah. – Méltó elhunyt férjem nemes nevéhez.

Dzsihan sóhajtott. Úgy kígyózott benne a harag, mint egy szerpentin. Sokáig tétovázott, és majdhogynem akarata ellenére kísérte el mesterét ebbe a gazdag házba. Ekkor, mintha csak észrevette volna a kényelmetlenségét, Mihrimah hozzá fordult.

– Egy ideje nem láttam az elefántot. Hogy van?

– Hiányzik Csotának, felség – felelte Dzsihan halkan.

A nő figyelmesen megnézte Dzsihant, és észrevette rajta az idő nyomait. – Honnan tudod?

– Napjában többször is azt látom, hogy szemét arra az ösvényre szegezve várakozik, melyen felséged szokott érkezni.

Mihrimah felemelte a kezét, mintha meg akarná érinteni a levegőt kettejük között.

– Nos, mondd meg Csotának, hogy messze jártam, az élet más útjain, de vissza fogok jönni, és meglátogatom, mivel sohasem ismertem hozzá fogható fehér elefántot!

– Csota boldog lesz, ha ezt hallja, felség.

– Mondd meg neki, hogy nem rajtam múlott.

Dzsihan tekintete az égre kúszott. Villás farkú papírsárkány lebegett fent, gyönyörűen és szabadon. Azt mondta: – Biztos vagyok benne, hogy meg fogja érteni, felség. És abban is biztos vagyok, hogy még mindig várja a visszatértét.

Mihrimah lassan bólintott: – És most menjetek! Isten vezessen titeket!

Ahogy a mester és az inas távozni készültek, Mihrimah nagyon halkan azt mondta: – Azt mondtad, hogy az elefántok sohasem felejtenek. Hát az elefántidomárok?

Dzsihan elsápadt. Érezte magán a mester tekintetét, akit meglepett az imént hallott párbeszéd közvetlensége. De ezúttal Dzsihan nem akart titkolni semmit. Nem akart tettetni, színlelni. Lehajtotta a fejét, és azt mondta: – Ők sem felejtenek, felség. Soha.

✽

Isztambul, a szultáni székhely, belefáradt már a tűzvészekbe és földrengésekbe. A város mézesmadzagja mindenféle-fajta embert idevonzott közelről s távolról – a fontoskodót, a kutatót, a sóvárgót. Túl sokan voltak egyazon ég alatt, többen, mint a csillagok, melyeket bámultak – muszlimok, keresztények, zsidók; minden vallás hívei és eretnekei egyszerre beszéltek Istenhez. Segítségért és jó szerencséért könyörgő fohászaikat és imáikat felkapta a szél és összekeverte a sirályok vijjogásával. Dzsihan azon tűnődött, hogy vajon a Mindenható hallotta-e bármelyiküket is ebben a nagy zűrzavarban.

Nyár vége felé Ebusszuud efendi, a sejhüliszlám heves kirohanást intézett Szinán ellen. Kijelentette, hogy átkozott a márványtörmelék, melyet az építész a felújítás során eltávolított az Hagia Sophiából, és ezért egyik szerencsétlenség után a másikat hozza majd az isztambuliakra. Végül, mivel nem tudták, hová helyezzék a régi templom elátkozott köveit, Szinán és segédei Hürrem szultána síremlékéhez használták fel, abban bízva, hogy neki már nem lenne ellene semmi kifogása.

1566-ban, május elsején az oszmánok hadjáratot indítottak Szigetvár erődje ellen és szükségük volt az elefánt szolgálataira. Dzsihan nem örült, amikor ezt meghallotta, de eleget tett a kötelességének. Lehet, hogy Szinán inasaként dolgozott, de míg Csota élt, a szultán hajcsára volt.

Júniusban elérték Nándorfehérvárt; a Duna sebesen hömpölygött, ameddig a szem ellátott – duhaj volt és csábító. Szulejmán szultán, aki egészen addig előttük lovagolt, lelassította a lovát, és ügetésre fogta a vörössárga kancát. Dzsihan nem tudta, hogy ennek hátterében a szultán köszvénye állt, mely olyan fájdalmassá vált, hogy nehezen ült lovagló ülésben. Nagyvezírében, Szokolluban – kimért hangú, komoly arcú, ravasz férfi, aki egy Héjafészek nevű bosnyák faluból származó devsirme volt – felmerült, hogy egy hordszékben utaztassa, de végül elvetette az ötletet. Egy ilyen lépés csak demoralizálná a csapatokat, akik inkább látnák azt, hogy ebihalak potyognak az égből, mint hogy parancsnokuk gyenge és erőtlen. Ekkor jött rá a megoldásra: Csota.

Dzsihannak megparancsolták, hogy készítse fel az elefántot arra, hogy Kelet és Nyugat Urát szállítsa. – Bizonyosodj meg róla, hogy az állatod tudja, ki lovagolja meg – figyelmeztették.

Másnap reggel Dzsihan évek óta először látta a szultánt közvetlen közelről. A bőrszíne megfakult, a lángok kihunyta után a tűzhelyben összegyűlő kihűlt hamura emlékeztette Dzsihant. Homlokát, melyet Mihrimah is örökölt, ráncok barázdálták, egy érthetetlen, rejtélyes kalligráfia, melyet az idő rajzolt rá. Dzsihan lehajolt és megcsókolta a szultán kaftánjának szegélyét – a ruha nem a legnemesebb anyagból készült, mivel Szulejmán már kerülte a hivalkodást. A testőrei felsegítették az elefánt hátán lévő hordozóba. Miután elhelyezkedett, Dzsihan felrakta saját ülését Csota nyakára. Ily módon folytatták az utat.

Augusztus ötödikén érték el Szigetvárt. Fullasztó délután volt, a mezők sárgállottak a tengernyi pitypangtól. Tábort vertek, áthozták az ostromágyúkat, melyeket egy tucat ökör vontatott. Felállították a szultán hét fehér lófarkas sátrát egy domb tetején, ahonnan az uralkodó szemmel tarthatta az erődöt, melyet megesküdtek, hogy elfoglalnak. A vár parancsnoka Zrínyi Miklós gróf volt. Az emberei hatalmas, vérvörös színű rongyokat lógattak ki a falakra.

– Mit jelent ez? – kérdezte Dzsihan egy gyalogos katonától.

– Azt jelenti, hogy nem hagyják el azt az átkozott erődöt. Inkább meghalnak.

A gróf és a katonái makacsul és kitartóan védelmezték a várukat. A napokból hetek lettek. Eltelt egy hónap. A forróság elviselhetetlenné vált. Pirított kölest, magvakat, szárított húst és kancatejből készült sajtot ettek.

Több nyájnyi juh és kecske, amit Isztambulból hoztak magukkal, arra várt, hogy levágják őket. Dzsihan elképzelni sem tudta, hogyan képes kitartani az ellenség ilyen kevés ennivalóval, és még kevesebb emberrel. A szultán serege ostromolt, a vár kitartott. Mindkét oldalon sokan elestek, az oszmánok közül többen, mint az ellenséges vonalakban. De míg a másik fél oldalán csak százak harcoltak, az oszmánokén ezrek. Halottaikat a legmélyebb kutaknál is mélyebb gödrökbe temették, majd folytatták az ostromot. Időről időre követeket küldtek a grófhoz, arra kérték, hogy adja meg magát, és biztonságot ígértek neki, ha megteszi. Szulejmán szultán még azt is felajánlotta neki, hogy legyen Horvátország vezetője a szultán uralma alatt. Minden követ ugyanazzal az üzenettel tért vissza. Tovább harcolnak.

Az oszmán ágyúk dübörgő hangját visszhangozták a hegyek. Az ellenség ellenállása megingathatatlan volt. A lyukakat, melyeket a nappali támadás nyitott, a férfiak, nők és gyerekek éjszaka betömték. Mindent felhasználtak, hogy megerősítsék a falakat – gerendát, szövetet, szőnyeget. Semmit sem kíméltek, még azt a finom selyem falikárpitot sem, amely egy gazdag család tulajdona lehetett. Lantokat tartó vízi nimfák táncoltak a felületén, hajuk úgy lobogott, mint a holdfény a sötét hullámokon. Dzsihan nem tudta róla levenni a szemét. És a janicsárok sem.

Volt valami elbűvölő ebben a fényűző Paradicsomot ábrázoló képben. A színei és a lágysága annyira csábított, hogy a parancsnokok, akik valami boszorkányságot gyanítottak, elrendelték, hogy ágyúzzák le a falikárpitot. Szakadatlanul lőtték a falnak azt a részét, míg a pazar színek el nem tűntek egy élettelen, fakó korom- és salakkupacban.

Egy tiszta szeptemberi délután Dzsihan Csotán lovagolt, a szultánt hozta vissza a sátrába, amikor dübörgést hallottak, amely még napok múlva is ott csengett a fülükben. A föld megrázkódott a robbanástól, gomolygó füst emelkedett a felhők fölé. Az elefánt megtántorodott, majdnem ledobta őket a hátáról.

Dzsihan parancsokat kiabált Csotának, próbálta lecsillapítani, miközben ő tátott szájjal bámult a koromfekete égre.

– Hajcsár… mi folyik itt? – kérdezte a szultán, aki a hordozóban hevertpárnákon.

– Uram, felrobbantották a fegyverraktárukat… és magukat.

– Mit mondasz? – A szultán felült, és előrehajolt, hogy jobban lásson. –Szóval megtették – motyogta – Megtették.

Egy hosszú, félelmetes pillanatig az uralkodó és a hajcsár a lángokat bámulták: Csota az őrület határán az ormányát lóbálta, és a fülét himbálta. Az állat látható nyugtalansága ellenére a szultán azt parancsolta: – Menj közelebb! Látni akarom.

Dzsihan engedelmeskedett, azt remélve, hogy az elefánt nem fog félúton megvadulni. Amikor elérték a helyszínt, mégis Dzsihant rázta meg nagyon a látvány. A föld tele volt szórva darabokra tört fegyverekkel és leszakadt végtagokkal – lehetetlen volt megmondani, melyik tartozott az ellenséghez, és melyik hozzájuk. Dzsihan nem tudott levegőt venni, öklendezett. Az epe megtöltötte a száját, majdnem elhányta magát.

Kezével elrejtette az arcát.

– Ne sírj! – mondta a szultán – Imádkozz, fiam!

Dzsihan szégyellte a gyengeségét, kihúzta magát.

– Imádkozni fogok a katonáinkért, uram.

– Nem – mondta a szultán. – Mindannyiukért imádkozz! Most már nincs köztük különbség.

Ez a férfi, aki negyvenhat éven át uralkodott, aki könyörtelenül vívta egyik háborút a másik után; aki meggyilkoltatta a legragyogóbb nagyvezírt, és talán egyetlen barátját; aki végignézte, ahogy megfojtják a legidősebb fiát; és egy másik fia halálát okozta, aki belepusztult a bánatba; és aki elrendezte, hogy a harmadik fiát meggyilkolják Iránban; ez a férfi, aki a legerősebb volt az összes oszmán szultán közül, épp most mondta egy pitypangos halálmezőn, hogy végül nincs különbség az ellenséges váron belül és kívül tartózkodó keresztény és muszlim katonák között. Ezt a talányt Dzsihan évekig nem tudta megfejteni.

✽

Másnap reggel az égett hús szaga még mindig beborította a csatamezőt. A bűz olyan tömény volt, hogy a szél nem tudta elsodorni. Dzsihan úgy érezte, mintha a szag megakadt volna a torka hátsó részén, nehezítve a légzését, és csak nyelni hagyta.

Mint bármely más napon, Dzsihan aznap is előkészítette Csotát az uralkodó számára, és a szultán sátra előtt várakoztak. Csakhogy kisvártatva Szokollu lépett ki a sátorból, és azt suttogta, hogy szeretne pár szót váltani a hajcsárral. Eddigre Dzsihan már elég hosszú időt töltött a szerájban ahhoz, hogy tudja, ha a nagyvezír egy közönséges szolgával akar beszélni, akkor valami szörnyűséges dolognak kellett történnie vagy fog történni. Dzsihan követte a nagyvezírt, szíve a torkában dobogott.

A szultán sátrában, bár bevilágította a napfény, mégis egy lámpás izzott szerényen az egyik sarokban. Szemben ezzel egy bársonyszófán feküdt a szultán mozdulatlanul.

– Figyelj, fiam! – mondta a vezír. – Amit itt látsz, azt senki sem tudja. Érted?

– A szultán…? – Dzsihan hangja elcsuklott.

– Igen, attól tartok. A szultánunk meghalt, legyen otthona a Paradicsom. Most nincs idő gyászolni. Neked és nekem van egy fontos feladatunk.

Nem tudván, hova máshová nézzen, Dzsihan tágra nyílt szomorú szemmel bámult a szultán lábára. A hetvenkét éves Szulejmán szultán nem érte meg, hogy tündökölhessen a diadalukban.

– Ránk hárul a kötelesség, hogy eltitkoljuk az igazságot a sereg elől. –Szokollu óvatosan, vontatottan beszélt. Úgy gondolta, hogy a szavak olyanok, mint a pénz, takarékosan kell bánni velük. – A szultánunk úgy fog az elefánton ülni, mint máskor, te pedig körbe viszed.

Dzsihan arcizma megrándult, ahogy derengeni kezdett neki, hogy egy holttestet fog Csotára ültetni. Megkérdezte: – Mi van, ha valaki beszélni akar a szultánnal?

– Gondoskodj róla, hogy az elefánt senkihez se menjen közel. Ha a janicsárok messziről látják a szultánt, az elég lesz. Nem kell hallaniuk a hangját. Csak tudniuk kell, hogy él.

Hirtelen lépéseket hallottak. Az őrök behoztak valakit. Szokollu meg akart bizonyosodni róla, hogy csak a legmegbízhatóbbak lépik át a küszöböt, kinyújtotta a nyakát, hogy ellenőrizze, ki érkezett. Egy alacsony, bikanyakú tatár volt az.

– Ó, te vagy az! Gyere közelebb!

A nagyvezír kivett egy irattekercset a ruhájából, megcsókolta, és a homlokához érintette. – Vidd ezt Szelim hercegnek!

A férfi meghajolt.

– Légy sebes, mint a szél! Sehol se állj meg útközben! Lóháton egyél! Ne aludj! Ne vesztegesd az időt! A birodalom sorsa függ tőled.

Dzsihan kíváncsi volt, milyen hosszú ideig tart elvágtatni Szigetvárról Kütahyáig, ahol a herceg, mint kormányzó szolgált. Nem volt elég, hogy az apja halálhíre haladéktalanul eljusson hozzá; neki is időben oda kell érnie Isztambulba. Az üres trón rossz jel, minden megtörténhet az apa halála és a fiú trónra lépése közötti időben.

Szokollu kihozott egy gyöngyház dobozban fekvő Koránt. – Meg kell esküdnötök a szent könyvre. Mindkettőtöknek.

Úgy tettek, ahogy mondta. A nagyvezír mégsem látszott elégedettnek.

Megkérdezte, honnan származnak. – Indiából – válaszolta Dzsihan.

– Kazanyból – felelte a futár.

Szokollu elővett egy aranyozott drágaköves tőrt. – Adjátok ide a kezeteket.

Egy vágást ejtett a futár mutatóujján, majd Dzsihanén is. Vér spriccelt az ujjhegyükből a tőr hüvelyére. – Ha bármelyikőtök elárulja a titkot, mindkettőtöket megöllek.

Dzsihan nem értette, hogy miért függ az élete egy idegen futártól, aki valószínűleg ugyanígy érzett, mert homlokát ráncolva fordult felé. Mégsem mert egyikük sem tiltakozni. Szokollu két selyemkendőt adott nekik, hogy kössék be az ujjukat.

– És most eredj, fiam – mondta a futárnak. – Allah vezessen téged!

Dzsihan vetett egy utolsó pillantást a férfira, akinek mostantól bíznia kellett a lojalitásában. Néma búcsúként biccentettek egymásnak. Dzsihan ekkor még nem tudta, de évekkel később ugyanez a futár lesz, aki Szinán mestert a palotába viszi azon az éjszakán, amikor Szulejmán szultán unokája megöleti öt fivérét, hogy biztosítsa a trónját. Amint a küldönc távozott, bejött az orvos. Egy ex-converso ,, [67] Salamancából, aki teljesen visszatért egykori vallásához. Dallamos kiejtéssel beszélt oszmánul. Őt is megeskették, hogy megőrzi a titkot, de szentírás nélkül, mivel Mózes öt könyve nem volt a közelben – és bizonyos okból az ujját is megkímélték.

– Tud nekem segíteni? – kérdezte az orvos, és Dzsihan felé bökött.

Szokollu, aki most háttal fordult nekik, elmélyedt a szultán kézjegyének hamisításában, és leveleket, parancsokat küldözgetett az uralkodó nevében. Elutasítóan intett, és a válla fölött odavetette: – Persze, menj, segíts!

Az orvos kinyitott egy tégelyt, mire csípős szag töltötte be a sátrat. Mirha, kasszia és fűszerek keveréke. Levetkőztették a szultánt, és bekenték az egész testét. Amit Dzsihan ezután látott, azt képtelen volt elmondani bárkinek, bármennyire szerette volna. Újra és újra megjelent az álmaiban. A fő orvos felvágta a szultán mellkasának bal oldalát, és kivette a szívet. A szív egy mozdulatlanul heverő vörös madárra hasonlított a tenyerében. Az orvos két kezébe fogta, majd egy ezüsttálra helyezte. Azután bevarrta a sebet tizenkét öltéssel. Dzsihan elborzadva nézett a férfira. – Miért csináljuk ezt, efendi?

– A szív a létezésünk központja. Ez volt a szultánunk utolsó kívánsága. Azt akarta, hogy ha itt halna meg, a szívét temessék el a csatamezőn.

A legelőkelőbb kaftánját választották, amit csak találtak az útiládában, és felöltöztették a testet. Végül megfésülték a szakállát, szénnel kihúzták a szemét, és kiszínezték az arcát rózsaszín púderrel. Amikor elkészültek, Szulejmán szultán egészségesebbnek nézett ki, mint amikor élt.

– Vegyétek le róla ezt a ruhát! – mondta Szokollu, amikor meglátta, mit műveltek. – Túl hivalkodó. Ő nem hordott ilyet.

Újra levetkőztették a holttestet, és ráadtak egy egyszerű ruhát.

Ahogy leszállt az est, megérkezett három őr, akik végeztek a tábor ellenőrzésével, hogy jelentsék, minden csendes. Segítségükkel odahozták az elefántot a bejárathoz. Csota izgatott volt, valami szokatlant érzett.

– Mi a gond? – kérdezte Szokollu ingerülten.

– Uram, könyörgöm, adjon időt nekem, hogy felkészítsem az állatot!

Dzsihan kedvesen beszélt Csotához, elmondta neki becsületesen, hogy egy halott embert fog szállítani. Biztosította róla, hogy csak néhány napról van szó. Sok rábeszélés, cirógatás és számos alma után az állat megnyugodott, és hagyta nekik, hogy rárakják a szultánt a hordozóban. Dzsihan felugrott az elefánt nyakán lévő megszokott helyére. Ott lovagolt, szemét a távolban köröző keselyűkre szegezte. Amikor meglátta, hogy néhány leereszkedik a szanaszét heverő holttestekhez, el kellett fordulnia. Húszezer ember veszett oda Szigetvár ostrománál.

✽

A visszaút során megtudták, hogy Szelim herceg átvette a várost. A futár sikerrel járt. Szokollu nagyon megkönnyebbült. Mivel többé nem kellett úgy tenni, mintha a szultán élne, megparancsolta a testőreinek, hogy közöljék az igazságot. A szultán testét lehozták az elefánt hátán lévő hordozóból, elhelyezték egy hintóban, melyet két fehér mén húzott. Így érték el a fővárost. Isztambul lakói már várták őket. Az út két oldalán ezrek gyűltek össze. Sírtak, zokogtak, a hajukat tépték, a mellüket verték. Dzsihan félelem nélküli harcosokat látott könnyekben kitörni, férfiakat, akik úgy zokogtak, mint a kisfiúk.

Az apa temetését a fiú trónra lépése követte. Szelim azt akarta, hogy az emberek úgy ünnepeljenek, mint előtte még soha. Földrengések, járványok, halál… a csapások olyan sűrűn és nagy számban záporoztak rájuk, hogy nem sok öröm maradt, és ennél is kevesebb remény. Már eleget gyászoltak. Itt volt az ideje, hogy újra szórakozzanak.

Az ulema megdöbbent. Még Szokollu is félt a reakciójuktól. A tanácsadója, Feridun bég azonban meggyőzte, hogy jó lenne hagyni a tömeget, hogy egy kicsit mulasson. Ezt mondta: – Lehet-e a testnek állandóan székrekedése? A világnak ki kell ürítenie a beleit. Hagyd mulatni őket, vezírem!

Aznap, amikor Szelim trónra lépett, Csotát kihozták az istállóból. Csodálatos fejdíszt viselt és ezüstszínű, drágakövekkel kirakott takarót. Az elefánt vezette a szultáni menetet Isztambul utcáin. Az emberek integettek, éljeneztek, hangosan énekeltek. És Dzsihan újfent nem tudta elhinni, hogy ilyen rövid idő alatt ennyire megváltozott a közhangulat. Bánatuk örömbe csapott át, és nagyon gyorsan megfeledkeztek a könnyeikről. Ha az emberek ilyen könnyen mozognak szomorúság és vidámság között, ez azt jelenti vajon, hogy ugyanilyen könnyen váltanak szeretetből gyűlöletbe?

Miután az új szultán trónra lépett, Csota és Dzsihan visszamentek dolgozni az építkezésre. Reggelente elhagyták az állatkertet, mindig ugyanazon az útvonalon; esténként visszatértek, fáradtan és szomjasan, hamu- és sárszagúan. Szinán mester nagyjából ekkor vágott bele egy új, a Büjükcsekmedzse-tavat a tengerrel összekötő sáv felett átívelő híd építésébe. A híd hosszú és kecses volt.

Egy decemberi éjszakán, amikor befejezték az építkezés nagyját, épp a városba tértek vissza. A Mester és három inasa szekéren, Dzsihan pedig előttük, Csotán lovagolva. Amint bevettek egy kanyart, távoli hangot hallottak a város felől, és valahonnan a közepéből egy éles, vérfagyasztó kiáltást. Amikor Dzsihan felnézett az égre, narancs-, sárga és vörös színű zuhatagot látott. A színek olyan élesek voltak, hogy bántották a szemét. Elkiabálta magát: – Tűz!

A szekér megállt, és utasai leszálltak. Szinán zavartnak tűnt. Azt mondta: – Mennünk kell segíteni.

– Miért nem Csotával megyünk? – kérdezte Dzsihan. – Gyorsabb lenne.

Így mindannyian felmásztak a hordozóba, Dzsihan pedig visszaült az elefánt nyakára.

Az utcákon követték a kiáltásokat, melyek üvegszilánkként lyuggatták át a levegőt. Ahogy haladtak, a szél egyre erősebben és forróbban fújt, a tűzvihart az egyik faházról a másikra szórta. Dzsihan körülnézett, elkápráztatta az izzás és a zűrzavar. A lángok élénk színű örvényekben nyaldosták az éjszakai eget, és szinte egybefüggőnek tűntek. Amikor a tűz erősödött, a fák úgy ragyogtak, mint a muranói üveg lámpák.

Minden újabb sarkon, ahol befordultak, még felkavaróbb és lélegzetelállítóbb látvány fogadta őket. Állatok lézengtek mindenfele – elveszetten és kábultan. A családok próbálták menteni azt a kevesüket, amijük volt, a férfiak kosarakat, hordókat és mindenféle holmit cipeltek, a nők sápadtak voltak a rémülettől, a csecsemők torkuk szakadtából üvöltöttek. Csak a gyerekek nem féltek. Úgy szaladgáltak, mintha egy játék kellős közepébe csöppentek volna, amit a felnőttek találtak ki számukra.

A szemük előtt vált füstté az egész környék. Szobák lettek semmivé, melyekben az anyák szültek, ahol a körülmetéléseket elvégezték, ahol az élet megfogant, ahol betegen kilehelték a lelküket. Ezek a helyek mind hamuvá váltak az emlékekkel együtt, melyeket hordoztak. Semmi sem maradt, csak a rekkenő hőség és a föld, teleszórva ruhákkal, cipőkkel, apró holmikkal és tégladarabokkal, melyek valaha falat alkottak. Megálltak egy főútnál, ahol a tűz a legpusztítóbb volt. Szinán mindenkit megdöbbentve azt kérte, hogy vigyék oda. Mint szultáni főépítész, korábban keményen dolgozott azon, hogy megakadályozza ezt a csapást azáltal, hogy lekövezte az utakat, és ellenőrizte az épületeket. És mindezt hiába.

Bár a janicsárok is jelen voltak, de csak tétlenkedtek, beszélgettek az emberekkel, nehézkes ólomléptekkel cselekedtek, csaknem vonakodva. Szinán odament az egyikükhöz, egy férfihoz, aki egy gerendán üldögélt, és unatkozva nézelődött.

– Miért nem csináltok valamit?

A janicsár, akit váratlanul ért a kérdés, és nem ismerte fel az építészt, kurtán odavetette: – Mit?

– Miért nem segítesz az embereknek?

– Segítek – válaszolta a férfi mogorván.

Egy másik janicsár közelebb sompolygott. Azt mondta, azért nem oltották el a lángokat azonnal, mert az agájuk parancsát várták, aki betegen ágyban feküdt.

Szinán arca erre elsötétedett. – Miféle parancsra vártok? Hogy maradhattok tétlenek, amikor a város lángokban áll?

Míg Szinán a janicsárokkal vitatkozott, a hajcsár és az elefánt, akit megőrjített a lárma, befordultak egy mellékutcába. Az úton arrébb Dzsihan két nőt látott, akik magukon kívül üvöltöztek egymással. A szomszédoktól megtudta, hogy egy éppen úton lévő kereskedő feleségei voltak. Amikor kitört a tűz, a nők a gyermekeiket felkapva kirohantak a házból, és mindketten azt hitték, hogy a másik hozta ki az újszülött babát.

Dzsihan vetett egy pillantást az égő épületre, és a zokogó nőkre. Két dolog futott át ekkor az agyán. Nyilvánvaló, hogy a nők nem tudtak kihozni semmi értéket, márpedig ezekből egy kereskedő házában akad bőven. Arra is gondolt, ha már egyszer bent van, meg tudja menteni a csecsemőt, és ily módon enyhíti annak a bűnét, hogy lop ezektől az emberektől.

– Várj meg itt! Bemegyek – mondta Dzsihan Csotának. Nem is álmodott róla, hogy magával vigye az elefántot, mert érezte, mennyire megrémült a lángoktól.

Dzsihan lassan az izzó ház felé vette útját. Minden lépést nagyon óvatosan tett meg, fülelt a legapróbb neszre is. Amint átlépte a küszöböt, a lángok minden oldalról rátámadtak. A felső szint a homlokzati szobák felett összeomlott, de az épület hátsó része még ép volt. Dzsihan meglátott egy sárgaréz gyertyatartót és megkaparintotta, még ha csekély értéke volt is. Pár lépés múlva nagyobb szerencsével járt: egy smaragddal kirakott, üres arany tintatartót talált. Dzsihan köhögve, fulladozva, tapogatózva átbotorkált a füstfüggönyön. Szeme úgy könnyezett, hogy nem látta tisztán, hova megy. Félreugrott, amikor egy égő gerenda éppen mellette zuhant le. A fa vállon találta és letaglózta. Nem tudott továbbmenni.

Hirtelen egy hústömlő ragadta meg gyengéden a derekánál fogva, és felemelte.

– Csota! Te meg hogy kerülsz ide? – kérdezte Dzsihan.

Válasz helyett az elefánt a ház mélye felé vezette – vagyis afelé, ami a házból maradt. Csota mozgatta a fülét, mintha elkapott volna egy érzékelhetetlen hangot. Érzékeny lábai biztosan megégtek, de erre a hajcsár csak később gondolt.

Dzsihan nem tudta kinyitni a száját, attól félt, hogy még egy füstadagot lenyel. Minden lélegzet fájt. Levette a kabátját, és az arca köré tekerte. Csota hátulról taszigálta gyengéden, de állhatatosan. A lángoktól övezve Dzsihan a második szoba felé tántorgott, kissé összeszedte magát. Az elefánt mögötte várakozott.

És ott volt – egy bölcső. A fátyolszerű tüll, ami takarta, segített a kislánynak lélegzethez jutni. Dzsihan megragadta a pólyát, nem is ellenőrizte, hogy él-e a csecsemő. A baba az egyik kezével mintha az életbe kapaszkodna, megfogta Dzsihant. Annyit sírt, hogy elment a hangja, rózsabimbó szája csukva volt. Meglepő volt az ereje, és minden bizonnyal ragadós is, mert Csota és Dzsihan mindketten nyugodtabbak lettek.

Mire Csota és Dzsihan kijutottak, az utcán várakozó emberek száma megháromszorozódott. Szinán és az inasok szintén odagyűltek, mivel hallották, hogy a vadállat betrappolt egy lángokban álló házba. A csecsemő anyja odarohant hozzájuk, és kitépte Dzsihan kezéből a babát. Aztán imádkozott, nevetett, hálálkodott, sírt, és próbálta megcsókolni Dzsihan kezét, Csota bőrét, mindezt egyszerre, nem félve attól, hogy eltapossa az elefánt.

Dzsihan Szinán felé tántorgott, aki tárt karokkal jött felé. – Haragszom rád… és büszke vagyok, fiam, nagyon büszke.

Az inasok megölelték. Dzsihan érezte a belőlük áradó hűvösséget. Túltett rajtuk, és ez nem tetszett nekik.

Kiderült, hogy a janicsár aga tényleg beteg volt. Mégsem ez volt az oka annak, hogy elmulasztott utasításokat adni a katonáknak. A hadsereg, amely a zsoldja emelését követelte, lehetőséget látott a tűzben arra, hogy bebizonyítsa önnön fontosságát. Mivel a nagyvezír késlekedett megadni az emelést, az aga késlekedett parancsot adni a janicsároknak, hogy eloltsák a lángokat.

A hajcsár és az elefánt a Mester háza felé vette az irányt. Fulladoztak a koromtól és a parázs füstjétől. Dzsihan bekötözte Csota lábait. Két körme letört, vérzett. Egész teste tele volt égési sebekkel. Ezek a sebek sohasem múltak el.

✽

Később Dzsihan Szinán kertjében állt és onnan bámulta az alattuk elterülő várost. Mindenütt füstkísértetek gomolyogtak. Hajnalban a madarak nem csiripeltek, a tűzhelyek nem pattogtak, a sirályok nem csaptak le; minden hallgatásba süllyedt. A levegő csípős volt, a hideg különösnek hatott az éjszaka forrósága után.

A pusztítás mértéke csak akkor vált világossá, miután a tűz kialudt. A zsidó negyed kőépítményeit kivéve minden utca romokban hevert.

– A tűz volt a tanítónk – mondta Szinán, amikor újra összegyűltek. – Tanított nekünk valamit.

Ugyanazon a héten Szinán elment a palotába, és megkapta a szükséges engedélyt. Keveset aludt, és új terveket rajzolt. Az utakat ki akarta szélesíteni egy fél könyökkel mindkét oldalon. A házak nem lehetnének két emeletnél magasabbak. Több téglát és követ használnának az építkezéseken fa helyett. Bár az új rendelkezéseket bejelentették, az emberek semmibe vették őket. Igen, a tűz jó tanár volt, de Isztambul könnyebben felejtett, mint emlékezett, és sosem tanulta meg a leckét.

✽

Egyik este Szangram eljött meglátogatni Dzsihant egy tálka szütlaccsal, ahogy sok hónappal ezelőtt. Nagyon öreg és gyenge volt. Néha önkéntelenül rázta a fejét, mintha valami láthatatlan társával vitatkozna. Dzsihan elfogadta a kínálást, és megköszönte neki. Miközben Szangram figyelte, ahogy eszik, megkérdezte: – Hallottad, hogy mit csinált Őrültfej Kapitány?

Dzsihan majdnem elejtette a kanalát. – Mit?

Garreth kapitány flottája belefutott egy armadába. Az azt követő ütközetben a vén tengeri medve beleharapott abba a kézbe, mely hosszú évek során etette, és árulóvá vált. A háborút, melyet az oszmánok oldalán kezdett, a pápát támogatva fejezte be. Mivel tudta, hogy elevenen megnyúzzák, ha elfogják, elmenekült az oszmán területekről. Soha többé nem térhet vissza Isztambulba. Nem is bánta. Vidáman élt a menedékben, amit a pápaság nyújtott neki, és új zászló alatt hajózott oszmán matrózokra vadászva.

Dzsihannak elállt a szava, mikor ezt meghallotta, elárasztották a felkavaró emlékek. Csakis Garreth kapitány miatt kötött ki végül a szultáni állatkertben. Ez az ember tervelte ki, hogy állatgondozónak álcázva elhelyezi egy kőhajításnyira a szeráj kincseitől. A terv gond nélkül működött, mivel a tengerészek a parancsára megszabadultak az igazi elefánthajcsártól. Feldarabolták, és a hideg vízbe lökték. – Sosem bírtam ennek a fickónak a képét – mondta a kapitány magyarázatképpen, bár Dzsihan sosem értette, hogyan utálhatta ezt a férfit, aki egy szót sem beszélt törökül, sem angolul, és egész nap csak a hullámokat bámulta. A raktérben árukat hoztak Indiából, és egy haldokló elefántot. Dzsihan csak egy hajósinas volt, aki megszökött a mostohaapja elől. Csak egy fiatal gyerek egy anatóliai városból. Ugyan mit tudott ő egy elefántról?

Ahogy Dzsihan ott állt ezen töprengve, egy másik gondolat ötlött fel benne. Miért mondta el mindezt Szangram ilyen sietve Garreth kapitányról?

– Szóval, tudtad… – suttogta Dzsihan.

– Hogyne tudtam volna? – válaszolta Szangram. – Azt állítottad, hogy indiai vagy, de egy szót sem beszéltél egyetlen nyelvünkön sem, és semmi értelme sem volt a történetnek, amit előadtál.

– De akkor miért nem árultál el? Mindenkinek elmondhattad volna, hogy ez a fiú szélhámos, és hazudik.

Szangram elmosolyodott. – Akartam… de aztán meggondoltam magam. Nem akartam, hogy szenvedj. Úgy tűnt, van elég bajod, miért okoztam volna még több fájdalmat?

Dzsihan felállt, és megcsókolta a férfi csontos kezét. – Csak egy fiú voltál, és most nézd meg magad! – mondta Szangram. Dzsihan beharapta az ajkát. Milyen különös. Miközben elérhetetlen álmokat hajszolunk, és neheztelünk az életre, mert megtagadja tőlünk az ajándékait, akadnak emberek, akik úgy támogatnak minket az utunkon, hogy közben nem vonják magukra a figyelmet. Csak adnak, és nem várnak semmit viszonzásul.

Szelim szultán úgy döntött, hogy élvezi, felújítja és kibővíti az állatkertet. Apjával ellentétben, aki pusztán tudomásul vette, hogy a kertjében élnek, az új uralkodó érdeklődött állatai élete iránt. Gyakran meglátogatta a vadállatokat, néha egyedül, de legtöbbször udvaroncai kíséretében. Különösen a nagymacskák nyűgözték le, a tigrisek, a gepárdok és az oroszlánok, és mindenki számára ismeretlen okból imádta a struccokat. A majmok is felkeltették a kíváncsiságát a misztikus hangjukkal és taglejtésükkel. Mégis mind közül Csotát szerette a legjobban. Imádott lovagolni az elefánt hátán. Végül egy nagyobb hordozót kért összehajtható létrával. Csotát megajándékozták egy új fejdísszel, amit már egy mérföldről látni lehetett. Fényes türkizkék, arany rojtokkal szegve és pávatollakkal díszítve. Dzsihan legnagyobb rémületére ő is kapott egy ehhez illő öltözetet – csillogó, kék tulipánokkal hímzett ezüstös mellényt és fehér turbánt. Ehhez hasonló, nevetségesen feltűnő ruha nem akadt a városban, és éppen ez volt a cél. A szultán hajlamos volt a fényűzésre, mind saját, mind környezete esetében. Szerette törpékkel, némákkal, bohócokkal tölteni az idejét, az ő társaságukat többre értékelte a vezírjeinél, tanácsadóinál és az ő unalmas beszédjeiknél.

Szelim, a költő és íjász, szomorú, nyugtalan férfi volt, olyan rövid nyakkal, amely szinte nem is létezett, pirospozsgás, rózsás arccal, és leejtett vállal, mely mintha valami láthatatlan teher alatt roskadozott volna. Negyvenkét évesen lett szultán, túl élete virágán. Egész életében az oszmán trónra várt, azért imádkozott és szőtt összeesküvéseket; és amikor eljött a pillanat, mégsem állt készen. Dzsihan úgy gondolt rá, mint egy pislákoló gyertyafényre – ideges, szabálytalan, melyet a szél egy napon kiolt majd.

Bátyját, Bajezidet, a legnagyobb riválisát kivégezték Iránban, így Szelim maradt az egyetlen örökös. Az ember azt hinné, hogy mindez megnyugvással töltötte el, ehelyett még aggodalmasabb lett. Ha a hercegeket ilyen könnyen meg lehetett gyilkolni, kidönteni, mint egy fatuskót, könyörtelenül, irgalom és felelősségre vonás nélkül, akkor ő kiben bízhatna a világon? Mértéktelenül ivott. Mohón evett. A legszebb nőkkel hált. Vadászott – szarvasra, vadkacsára, fogolyra, vadkanra. Agancsokat, agyarakat, patákat gyűjtött, amíg rájuk nem unt, aztán kidobta őket. Semmi sem csillapította a szomját. Egyetlen pillantás a ruháira elég volt, hogy az ember lássa a különbséget közte és megboldogult apja között.

A fényűzés iránti szenvedélyében selyemkaftánokkal, drágakőritkaságokkal, finom brokáttal és mámorító parfümökkel ékesítette magát. Szénnel kihúzta a szemét, amelytől keménnyé vált a tekintete, és ez egyáltalán nem illett a személyiségéhez. Turbánjai, melyeket rikító színű tollforgókkal díszített, magasabbak voltak Szulejmán szultánéinál, és ez senki figyelmét sem kerülte el.

Számos asszonyától rengeteg gyermeke született. Volt egy ágyasa, aki túltett a többin, és a felesége lett – Nurbanu, a velencei, igéző nő. Anyja a Cecília nevet adta neki. Azt állította, hogy magas rangú családból származik, és nemesasszonyként élne, ha tizenkét éves korában nem adták volna el rabszolgának a kalózok. A rosszindulatú szájak kiegészítették a történetet azzal, amit ő kihagyott – jelesül, hogy bár az apja patrícius volt, ő valójában csak egy fattyú, mert házasságon kívül született. Nurbanu állhatatosan küldözgette a leveleket Korfun és Velencében élő rokonainak. A bailónak, a dózsénak és a szenátusnak szintén írogatott.

Cserébe nem csak egy levelezőkört kapott, hanem ajándékokat is. Akárcsak Szelim, Nurbanu is szerette a csillogást, a pompát. Mostanában, a kérésére küldtek neki egy pár ölebet Velencéből – két nyírt, puha bundájú kutyuskát –, ezek mindig ott tipegtek körülötte. Vicces teremtmények voltak, megfeledkezve a méretükről megugattak mindent, ami mozgott. Mielőtt ettek, minden ételüket megkóstolta egy előkóstoló arra az esetre, ha egy gonosz lélek megpróbálná megmérgezni őket. Akadtak is jó néhányan, akik szerették volna elpusztítani a korcsokat.

Esténként a tűz körül az állatgondozók Nurbanuról beszélgettek, megosztva egymással a róla szóló pletykákat és történeteket. A csendtörvényt, amely megkövetelte, hogy mindenki csendben legyen és lábujjhegyen járjon, még mindig betartották, de nem olyan szigorúan, mint korábban. Mindenesetre körültekintően megválogatták a szavaikat és titkos nyelvet használtak, így kedvük szerint locsoghattak. És nem csak ők. Az eunuchok udvarától a fő orvos tornyáig, a hercegek szobáitól a zülüflü baltadzsik alvóterméig a szeráj tele volt hangokkal. Minden motyogás, vihogás és fecsegés, melyet elnyomtak Szulejmán uralma alatt, most kiszabadult, és a folyosókon kavargott.

Azokon a napokon, amikor az idő kellemes volt, a szultán örömét lelte abban, hogy társaságával kihajózott, és ettek-ittak, miközben átsiklottak az Aranyszarv-öblön. Szelim abban a hitben ringatta magát, hogy addig, amíg Szokollu nagyvezír kezében van a gyeplő, a birodalom remekül működik. Bár nem volt közömbös az állam bonyolult ügyei iránt, inkább poéta vagy vándorköltő maradt volna, ha nem láncolják oda a trónhoz.

Az ulema gyűlölte a dolgait, és azzal vádolták, hogy bűnös életet él. A janicsárok szidták, amiért nem vezette a sereget egyik harcmezőről a másikra. Az emberek lépten-nyomon összehasonlították a nemzőjével, és gyengének találták. Átkozták Hürrem szellemét – amely még mindig ott bolyongott a márványtermekben –, amiért nem szült derekabb fiút. Szelim kiengesztelte, megbékítette őket azzal, hogy pénzt adott nekik.

Vagyonokat osztott szét csak azért, hogy békén hagyják. Nagylelkűségének köszönhetően a rossz dolgok, melyeket róla mondtak, elmosódtak, mint a nedves homokba rótt írás – hogy aztán az egész rövid időn belül újra íródjon.

A Szelimhez legközelebb álló udvaroncok között akadtak költők, elégiaírók és zenészek. Volt egy Hubbi Hatun nevű költőnő is, aki képes volt órákig szavalni lehunyt szemmel. Hangja úgy emelkedett és süllyedt, mint egy sirály a szélrohamban. Voltak közöttük énekmondók, akik a birodalom minden sarkából ismertek dalokat, melyeket egy tucat nyelven elő tudtak adni, így repítették a közönségüket a mennyei boldogságból a kétségbeesésbe, majd a reményvesztettségből a boldogságba. Volt egy festő, aki amikor egy kicsit becsípett, azt mondta, hogy egyszer majd a vérét fogja a vörös festék helyett használni.

Dzsihan mindannyiukat ismerte. A rózsakertben sétálgattak vígan, aztán megálltak az állatkertnél, megszemlélték és megetették az állatokat. Hangos társaság voltak, akik ugyanúgy szerettek ünnepelni és hetvenkedni, ahogy a szultánjuk. Látogatásaik váratlanok, meglepetésszerűek voltak, lehettek a délután vagy az este bármely órájában.

✽

Egy csütörtökön, az éjszaka kellős közepén az állatgondozók zene és nevetés hangjaira ébredtek. Álmos szemmel pislogtak egymásra, próbálták kitalálni, hogy mi folyik.

– Hol vannak ezek az átkozott szolgák? – hasított egy hang a sötétbe.

Magukra kapták a ruhájukat, kirohantak és felsorakoztak. A szultán és három vendége tűnt fel – fürgén, és ránézésre meglehetősen elázva.

Szelim elbődült: – Hol az elefánthajcsár?

Dzsihan előrelépett és mélyen meghajolt.

– Már nagyon kerestünk téged. Szeretnénk elefánton lovagolni.

– Most, szultánom?

A kérdés hallatán a kísérők röhögésben törtek ki, miközben a szultán haragosan nézett. Dzsihan bocsánatért esedezett, és sietett az istállóba. Csota elégedetlenkedett, nem akarta elhagyni az álmok földjét, ahol épp boldogan trappolt. Dzsihan félig mentegetőzve, félig fenyegetve ki tudta hozni, és felrakta rá a hordozót.

A szultán, a zenész, a költő és a bárd felmásztak. Dzsihan észrevette, hogy a szultán felszedett pár kilót, csak úgy dagadozott. A szolgák, akik velük jöttek, étellel és itallal töltött kosarakat hoztak. Kötelekkel az összes kosarat beemelték az elefánt hátán lévő hordozóba. Csota felemelte Dzsihant az ormányával, és a nyakára tette, így kezdték meg éjszakai sétájukat.

Dzsihan azt hitte, hogy a szultáni kerteken belül maradnak, de amint elérték a külső kaput, hallotta, amint Szelim ezt mondja: – Menj tovább, elefánthajcsár!

– Hová, uram?

– Menj, és meg se állj, amíg nem mondom!

Az őrök a megdöbbenéstől tágra nyílt szemmel félreálltak, és hagyták őket áthaladni. Csota még mindig álmosan és rosszkedvűen, csigalassúsággal baktatott, nem volt hajlandó gyorsítani még Dzsihan noszogatására sem. Úgy tűnik, hogy a hordozóban nem bánták. Énekeltek. A lant hangja betöltötte a levegőt. Átkeltek a kacskaringós utcákon, ahol semmi, még egy levél vagy egy árnyék sem mozdult.

– Állj meg, elefánthajcsár! – parancsolta a szultán.

Dzsihan úgy tett, ahogy mondták neki.

– Ugorj le!

Dzsihan engedelmeskedett.

– És most kapd el!

Vihogva, mint a gyerekek, leeresztettek egy kosarat. Egy borosüveg és egy csésze lapult benne. A szultán azt mondta: – Igyál!

– Uram…

– Gyerünk! Tudod te, mennyire bosszantják a józanok a jókedvűeket?

Dzsihan megtöltötte a csészét, és felhajtotta. Nagy hahota követte. A szultán, aki láthatóan jól szórakozott, azt mondta: – Igyál még egyet!

És ez így ment tovább. Még mielőtt felfogta volna, megitta az egész üveget. Megkérte Csotát, hogy emelje fel, és ahogy az állat megemelte, Dzsihan feje úgy forgott, mint egy kocsikerék. Ott ült piros foltos arccal, fájdalmát elrejtve, és hallotta, hogy a szultán megkérdezi: – Mondd csak, hajcsár, voltál már valaha szerelmes?

Dzsihan kissé bizonytalanul válaszolt: – Mindössze annyit tudok a szerelemről, felség, hogy fáj a szív tőle.

Az elefánt hátán lévő hordozóból szomorú dallam hallatszott, úgy lebegett a szélben, mint egy rég tovaszállt madár tolla. A költő egy verset szavalt: – Nézd a szépséget, mely kitárja a szívet, a rózsa tükrében…

Ebben a pillanatban Dzsihan úgy gondolta, hogy Isten, aki bizonyára nézi őket, megérti a fájdalmat és a félelmet, amit a miatt éreznek, hogy olyan kicsik és sérülékenyek. Lelkesen tapsolt. Szemtelenségét – mely bármely más napon bajba keverte volna – nevetéssel és örömmel fogadták.

Hirtelen üvöltés hasított a levegőbe: – Mi a fene folyik itt?

Egy férfi tántorgott előttük. Úgy nézett ki, mint aki most ébredt. Szemmel láthatóan az a kapualj volt az ágya, ahol megálltak. Mivel túl részeg volt ahhoz, hogy hazataláljon, itt szundikált.

Dzsihan magához térve figyelmeztetni próbálta a szerencsétlen fickót. Odahajolt hozzá, és azt súgta neki: – Hé, ez itt a szultán!

– Igen? – vakkantotta az ember. – Az a szultán – és Szelimre mutatott. – Ezek meg az arkangyalok… – mutatott az udvaroncokra. – Ez a vadállat pedig zebani [68] a pokolban – mutatott Csotára. – Én pedig halott vagyok.

A szultán kifakadt: – Mit keresel ilyenkor az utcán?

– Semmit – válaszolta a férfi.

– Csak ácsorogsz, és biztosan azt keresed, hol ihatnál még többet? Ne hazudj! Nem szégyelled magad?!

A férfi kábultan, elveszetten odafordult Csotához, mintha meg akarná csókolni az ormányát. – Tényleg keresek valamit, de nem bort. – A mellére csapott. – Szerelmet keresek!

Az udvaroncok nevettek, és bosszúsága ellenére így tett a szultán is. – Ilyenkor? Az üres utcákon? Reménytelen vagy.

A részeg felemelte a fejét, karját összekulcsolta a mellén. – Talán tényleg az vagyok. De mi a helyzet veled?

Dzsihan holtra vált a rémülettől. Nem mert a szultánra nézni, félt, hogy büntetést ró ki szemtelen szolgájára. Amikor azonban Szelim újra megszólalt, hangja nyugodt volt, együttérző: – Fogd ezt! – Valami megcsörrent a kockakövön. A férfi felkapta, majd furcsán bámult kezében a gyűrűre.

A szultán azt mondta: – Ha megtalálod, amit keresel, gyere el a palotába, és mutasd be a pecsétemet! Mondd azt, hogy üzeneted van a Birodalom Ura számára!

A részeg, akiben csak most tudatosodott, hogy tényleg a szultánnal beszél, odatántorgott hozzájuk, hogy megcsókolja a szultán kezét, a ruhája szegélyét vagy a lábát, de mivel ezek egyikét sem érte el, ehelyett átölelte Csota lábát.

– Menj arrébb! – mondta Dzsihan. – Különben agyontapos.

A férfi hátralépett, némán, remegve és hálát rebegve, kábultan és boldogan, hogy még él.

Szelim parancsot adott: – Gyerünk, menjünk, hajcsár!

A visszaúton csendesek voltak és meglepően komorak.

Mióta megérkeztek az oszmán palotába, voltak idők, amikor Csotát hanyagolták, sőt rosszul bántak vele, de mindig is egyetlen és egyedülálló volt. Nem volt másik elefánt az állatkertben. És nem volt másik szultáni elefánt a birodalomban. Minden megváltozott, amikor egy napon egy karrak lehorgonyzott Galata kikötőjében.

Április volt. A júdásfák virágba borultak, a város illatfelhőbe burkolózott, amikor a hajó horgonyt vetett. Rakományában három állatot szállított: egy zebrát, egy zsiráfot és egy afrikai elefántot. Szekereken hozták őket a szerájba, pocsék állapotban, betegen és gyöngélkedve egy gyötrelmekkel teli utazás után. A fekete nyelvű, békés tekintetű zsiráf sajnos nem élt sokáig. A zebrát az oroszlánházba küldték. Ami az elefántot illeti – egy húszéves, Mahmud névre hallgató hím –, felépült, és maradt. És vele együtt egy barátságtalan fickó is érkezett, a neve Buziba.

Csota ekkor már a harmincas éveit taposta. Egy ilyen idős elefánt korántsem botorkál még, de már nem olyan mozgékony, mint fénykorában. Mindazonáltal minden újabb nyárral okosabb és éleseszűbb lett. Dzsihan most értette meg, hogy miért szerették jobban a harcedzett katonák az idős elefántokat, mint a fiatalokat. Ez utóbbiak teste és végtagjai egészségesebbek voltak ugyan, de a fiatalok általában vakmerőek – akárcsak az emberek.

Mahmudot Csotával egy istállóban helyezték el, Buziba pedig csatlakozott a fészerben az állatgondozókhoz. Dzsihan szeretett volna széles fekhelyet adni neki, de ez lehetetlen volt. Minden este együtt vacsoráztak, és minden délután egymás mellett foglalkoztak az elefántjaikkal. Még ha Buziba hallott is a hamamról, semmi jelét nem mutatta. Ritkán fürdött, ha fürdött egyáltalán, és soha nem takarította a környezetét sem. A palotabeli szokásokkal ellentétben hangosan evett. Étkezésekkor Dzsihan elkerülte a mellette lévő ülőhelyet a jobbra-balra röpködő morzsák miatt.

Nem Dzsihan volt az egyetlen, akit bosszantottak az idegenek. Csota szintén háborgott. Dühöngött. Idegesítette, ahogy Mahmud a szénát rágcsálta, ahogy a vizét itta.

Időnként felrúgta a másik vödrét vagy elcsente az ételét. Egy mérges elefánt nagyon elszánt.

✽

Egy reggel, amikor Dzsihan betért az istállóba, azt látta, hogy Csota azon a takarón taposott, amelyet Buziba dobott mindig Mahmudra, amikor sétálni mentek.

– Szégyelld magad! – sziszegte Dzsihan. Próbált halkan beszélni, hogy más ne hallja meg. – Szállj le róla!

Elkésett. A takaró csupa mocsok lett.

– Mi történt? – jött Buziba hangja hátulról.

Értelmetlen lett volna tagadni Csota neveletlen viselkedését, és Dzsihan nem is próbálta tagadni. – Ki fogom tisztítani, esküszöm.

Buziba felkapta a takarót, és közben motyogott valamit, ami Dzsihan számára káromkodásnak tűnt. – Azt hiszed, hülye vagyok? Tudom, mi folyik itt – mondta sokkal inkább elégedett, mint feldúlt hangon. – Te és az állatod irigyek vagytok.

– Ez nem igaz.

– Dehogynem, mégpedig azért, mert hamarosan kirúgnak titeket. Mindenki láthatja, melyik elefánt a jobb.

Dzsihan kinyitotta, majd becsukta a száját, nem tudott ellenkezni. Valaki látta a legbensőbb félelmét, hangosan kimondta, és az univerzum meghallotta.

Másnap a szultán tűnt fel udvaroncai kíséretében. Ahogy Dzsihan mozdult, hogy felkészítse Csotát a lovaglásra, Szelim azt mondta: – Rajta, próbáljuk ki az új elefántot!

Buziba földre vetette magát, és kijelentette, hogy ő és az állat boldogok, hogy az Oszmán Ház uralkodóját szolgálhatják, a Hit Parancsnokát, a Próféta Utódját, Isten Földi Árnyékát, a legnagylelkűbbet, legerényesebbet és a legbecsületesebbet azon uralkodók közül, akik eddig trónra léptek és ezután fognak trónra lépni.

Dzsihan sohasem hallott még ilyen sok mézes szót, amit ilyen sűrű, ragacsos sziruppal csöpögtettek le. Ráadásul úgy tűnt, hogy a szultánnak tetszett. Csota hordozóját villámgyorsan Mahmudra rakták, Dzsihan kabátját átadták Buzibának. Dzsihan tiszta szívből utálta ezt a kabátját, de most a világot jelentette neki. Miközben Dzsihan a szája szélét rágta, Csota pedig a fülével csapkodott idegesen, Mahmud és a gondozója átvették a helyüket.

Kimentek. Még miután eltűntek a látótérből, a szél azután is odasodorta a hangjukat – vagy csak Dzsihan hallotta úgy. Nyomorúságában Csotát vigasztalta, aki ormányát Dzsihan dereka köré csavarta. Egy ideig így álltak, egymás társaságában lelve menedéket.

Másnap reggel elszabadult a pokol. Volt egy kis tó az istállók mögött, melyet zöld, bolyhos szőnyegként körbevett a moha. Nem volt benne több víz, mint egy halas pocsolyában, de Csota szeretett itt időzni. Dzsihan engedélyt szerzett neki, hogy megmártózhasson ott időnként, mivel Szelim nagyon kedvesnek találta a látványt, ahogy az elefánt vizet spriccel.

Amikor Csota és Dzsihan elérték a tavacskát, ott találták Mahmudot Csota megszokott helyén. Mellette Buziba a vízbe lógatta meztelen lábát, lehunyt szemmel, és félig nyitott szájjal sütkérezett a napon.

Dzsihan átgondolta a lehetőségeit. Nem volt ildomos verekedést kezdeményeznie, mert az eljutna a fő fehér eunuch fülébe, és bajba kerülne. Mégsem hagyhatta annyiban. Csota ott állt mellette, csendben, mint egy kisegér, mintha ő is az esélyeit latolgatná.

Dzsihan Buzibához lépett és óvatosan megveregette a vállát. Buziba, akit kirángattak az álmodozásból, összerándult. – Mit akarsz?

– Ez Csota helye.

Buziba ránézett, de fa arcán semmilyen érzelem nem látszott. Újra lehunyta a szemét. Ásított, és tovább lóbálta lustán a lábát, mintha Dzsihan és Csota nem álltak volna ott a válaszra várva.

Dzsihan azt mondta: – Menjünk, Csota. Majd máskor visszajövünk.

Dzsihan alig tett egy lépést, amikor csobbanást hallott. Csota, ez az áldott lélek megtette, amit ő nem mert. Buziba most már a kis tóban köhögve, prüszkölve, a kezével kalimpálva átkozódott. Mivel Dzsihan látta, hogy nem tud úszni, azonnal odarohant hozzá.

– Fogd meg a kezem, kihúzlak!

Buziba abbahagyta a csapkodást, amikor rájött, hogy milyen sekély a tó. Csöpögve felállt, magától partra jutott, és dühösen feléjük masírozott.

Így kezdődött a háborújuk. Mindennap új okot találtak, hogy egymás torkának essenek. Dzsihan alig tudott koncentrálni a Szinánnak végzett munkáira, mert attól félt, hogy amíg távol van, Buziba bántani fogja Csotát. Nem tudott aludni, alig evett, folyton csak törte a fejét, de nem jutott semmire. Emlékezett, mit mondott egyszer Szinán együtt érző hangon: – Az egyensúly az, ami egyenesen tart minket. Így van ez az épületek és az emberek esetében is. – Dzsihan elvesztette az egyensúlyát. Csota szintén. Az elefánt azzal töltötte a napokat, hogy merev tekintettel bámult maga elé, mintha egész lényével azt kívánta volna, hogy kívül legyen az istálló falain, amit az ellenségével kellett megosztania. Két hét ilyen kínlódás után Dzsihan előállt egy tervvel. Addigra az idő csípősebbé vált, a nyár már tovatűnt. Balaban cigányai mostanában tértek vissza Trákiából, és hamarosan délnek fordulnak. Dzsihan úgy döntött, hogy meglátogatja őket, mielőtt tovább állnak.

Úgy fogadták, mint egy rég elveszett fivért. Tamarindusz sörbetet ittak, ínycsiklandó aromák vették körül, rózsasavanyú szőlő melaszt, kecskesajtot, spenótos pitát és sült húst szolgáltak fel. A gyerekek rohangáltak, a nők dohányoztak, az öregek fogatlan szájjal kacarásztak. Miközben ettek, Dzsihant a szultánról kérdezgették, alig várták, hogy hallják a legfrissebb szerájbeli pletykát. Dzsihan elmagyarázta nekik, hogy meg kellett vesztegetnie az őröket, hogy kislisszolhasson, és vissza kell térnie az esti őrjárat előtt.

– Szóval, mi hozott ide? – tudakolta Balaban.

– Segítségre van szükségem – válaszolta Dzsihan. – Beszélhetnénk négyszemközt?

– Szükségtelen. Ez egy család – válaszolta Balaban és széttárta a karját.

Dzsihan közelebb hajolt és suttogóra fogta. – Tudsz valamit, amitől egy férfi lángra lobban egy nő iránt? Balaban vigyorgott. – Persze, szerelemnek hívják.

– Nem erre gondoltam. Olyasvalami kellene, amitől a férfi párosodni akar a nővel. Egy por vagy ital, ami felkelti a vágyat.

Balaban abbahagyta a rágást és Dzsihanra nézett.

– Beteg vagy?

– Nem nekem kell. Egy elefántnak.

– Annak az állatnak nem kell ösztönzés. Mit tervezel szegény Gülbaharellen?

– Jaj, nem Csotának lesz!

Dzsihan elmondott neki mindent – hogy hogy veszítette el a lelki békéjét egy másik elefánt és egy másik hajcsár miatt. Azt várta, hogy Balaban bedob majd valami aranyköpést az ő rovására, de amikor befejezte a történetet, a cigány ünnepélyesen bólintott és azt mondta:

– Ne bánkódj, segítünk.

Dzsihan előhúzta az erszényt, amit magával hozott, és az asztalra rakta.

– Ez a szultántól van vagy tőled? – érdeklődött Balaban.

– A szultán erről semmit sem tud, és nem is kell tudnia róla.

– Akkor tartsd meg! – mondta Balaban határozottan, jókedvűen. – És most menj! Majd megtalálunk.

Dzsihan visszatért az állatkertbe. Fejében boszorkányfőzet fortyogott – szégyen, remény, bűn. Két nappal később egy fiú érkezett, és őt kereste. Egy korsót hozott. – Ezt küldi neked valaki.

Dzsihan alaposan megnézte a fiút – csillogó, fekete szem, gödröcskés mosoly, olíva bőr. Kétségtelen, hogy Balaban rokona. A korsóban kurkumaszínű por volt. Belemártotta az ujja végét, és megkóstolta. Enyhe íze volt, kicsit sós. Bármibe bele lehetett keverni.

A konyháról kicsempészett némi gránátalmasörbetet és összekeverte egy kanál porral. Amikor Buziba elment, odaadta az italt az elefántnak, aki boldogan kortyolta. Semmi sem történt. Másnap az adagot növelve újra megpróbálta. Ismét semmi. Végül az egész port beleöntötte Mahmud rizskásájába, és végignézte, ahogy az elefánt mindet betömte.

Szerencsés módon aznap éjjel megjelent Szelim szultán a társaságával, újabb éjszakai mulatságra készültek.

– Elefánthajcsár! – szólt a szultán. Dzsihan meghajolt: – Igen, szultánom.

– Hol van a másik hajcsár?

Buziba futva érkezett, arca verejtékben úszott. – Felség, az elefánt nincs jól. Könyörgöm, bocsáss meg nekünk a ma estéért!

– Mi baja az állatnak? – tudakolta a szultán.

Mintegy válaszként szörnyű hang hallatszott az istállóból, amit egy csattanás követett. A szultán a zaj felé fordult, és a többiek is így tettek.

Ez volt a legfurcsább látvány. Mahmud őrjöngve belerohant az istálló oldalán lévő deszkafalba, és az egyik agyara beszorult egy deszkába. Se előre, se hátra nem tudott mozdulni. Hímtagja meg volt duzzadva és csöpögött. Inkább haragjában bömbölt, nem a fájdalomtól. Senki sem mert közelebb menni, még Buziba sem.

Ez volt Mahmud vége. Bár kiszabadították a deszka fogságából, dühe és frusztrációja nem csillapodott. Végül meg kellett béklyózni. Csakhogy összetörte a láncait és lerombolta a falakat. A legrosszabbak a hangok voltak, melyeket kiadott – trombitált, üvöltött, bömbölt. Egy hónap letelte előtt Mahmudot és Buzibát átküldték az Hagia Sophiához közeli régi templomba.

✽

Senki sem sejtett semmit – kivéve Olevet, az oroszlánidomárt. – Te voltál, ugye? – kérdezte összevont szemöldökkel.

Amikor Dzsihan nem felelt, így folytatta: – Emlékszem a napra, amikor ideérkeztél. Még gyerek voltál. Az elefántod kölyök volt, és te is az voltál. Emlékszem, rád néztem, és azt kérdeztem magamtól, hogy fog egy ilyen jószívű és hiszékeny fickó túlélni a palotában? Most pedig nézd csak meg magad! Egy lettél közülünk.

Dzsihan felnézett. – Mit jelent ez?

– Azt jelenti, hogy felesleges harcolnod – mondta Olev. – Te vagy azerősebb. De vigyázz! Ha kardod van, kövesd a kardodat, és ne mást! Senki keze sem maradhat tiszta a vértől, ha fegyvert tart benne.

– Én képes vagyok rá. Ne aggódj miattam! – mondta Dzsihan. De amint kimondta, azonnal megbánta, mert attól tartott, hogy a sorsot kísérti.

Mióta trónra lépett, amikor csak Isztambul összetörte a szívét – és ez gyakran megesett –, Szelim Edirnébe távozott, a városba, ahol gyermekkora egy részét töltötte. Ott kedvére vadászhatott, csavaroghatott, és vedelhetett, távol a rosszalló tekintetektől és az éles nyelvektől. Mint minden ember, aki tudatában van annak, hogy széles körben utálják, a szultán is hálás volt azoknak, akik támogatták – és Edirne népe mindig mellette állt. Így uralkodásának sokadik évében úgy döntött, hogy hűségüket egy mecset megépítésével jutalmazza, melyet nem a fővárosban, hanem a menedékül szolgáló városában építtet.

Abban a pillanatban, ahogy bejelentették, hogy az uralkodó megrendelt egy fényes mecsetet, a rosszakarói fecsegni kezdtek. Azt mondták, oka van annak, hogy a szultán nem Isztambult választotta. Mivel sosem vezette a hadsereget a harctéren, a székesfővárosban nem volt mersze egy ilyen hatalmas épületet építtetni. Hogy állhatna Szelim mecsetje Szulejmán dzsámijának közvetlen szomszédságában, amikor a fiú az apja nyomába sem ér? Azt mondták, hogy az új építkezés ezért lehet csak Edirnében.

A rosszindulatú szavakat figyelmen kívül hagyva Szinán és négy inasa áprilisban lerakták a Szelimije-dzsámi alapjait. A szultán megjutalmazta az építészt egy arannyal és ezüsttel díszített ruhával, ezzel mutatva, mennyire megbízik benne. A helyszínen mindenki – az asztalosoktól a gályarabokig – valamiféle várakozással tekintett a jövőbe, amely sem túlzó nem volt, sem közömbös. Úgy tűnt, valahogy érezték, hogy egyedülállót hoznak létre. Ezzel a tudattal és ezzel a félelemmel dolgoztak. Mert bűn bármi olyan fenségeset építeni, ami vetekedik a Teremtővel. Az imámok, papok és rabbik ugyan hallani sem akarnak erről, de mélyen legbelül ők is gyanítják, hogy néha még Isten is irigykedik.

A mecset ötlete álmában merült fel a szultánnak. Mohamed prófétát látta, akit nem az arcáról ismert fel, hiszen azt egyetlen földi halandó sem látta, hanem az aurájáról. Szelim megígérte neki, hogy ha meghódítja Ciprus szigetét, a zsákmányból egy mesés dzsámit épít. A próféta intett az angyaloknak, akik mellette várakoztak. Azok elsuhantak a levegőben, ragyogva, mint a szentjánosbogarak, eltűntek, majd visszatértek egy kézirattekerccsel, melyen a Szelimije tervei voltak.

A következő reggel a szultán elragadtatott és izgatott volt, nem akart felkelni. Amikor végül felkelt, elmondta a nagyvezírnek, mit látott álmában. Az éleseszű, ravasz Szokollu úgy gondolta, hogy az uralkodó álmai kétfélék lehetnek: olyanok, melyeket senkivel sem oszthat meg, még a nagyvezírével sem, és olyanok, melyeknek az uralkodó akaratához híven mindenkihez el kell jutniuk. Arra következtetett, hogy ez a második fajta volt.

Délre Szokollu megemlítette a dolgot a nisandzsi-nak, a kancellária vezetőjének. Ez az édesszájú férfi mindezt elmondta a fő halvakészítőnek, aki pedig továbbadta annak a kereskedőnek, aki a szultáni konyhákban használt magvakért felelt. Délután a történet elhagyta a szerájt egy pisztáciás szekér tetején, és elérte Isztambul külvárosait. Onnan pedig eljutott a gyapjúfestők és a tímárok utcájáig. Estére, amikor az esti imák megtöltötték a levegőt, már több százan hallottak róla. Mielőtt eltelt a hét, az egész város – beleértve a velencei bailót is – tudta, hogy a próféta azt követelte a szultántól, hogy mentse meg Ciprust a keresztény hitetlenektől.

Szelim meglátogatta ősei sírját és Eyüp mártír síremlékét. A szellemek áldásukat adták rá, hogy hadat viseljen. Csakhogy amikor eljött a behajózás ideje, a szultán nem tartott a flottával. A hódítást nem a szultán kardjával vitték véghez, hanem a szultán álmával. A zsákmány hatalmas volt. Miután Nicosiát meghódították, kifosztották, alig maradt valami abból a városból, ami egykor volt. Ezután több hónapnyi ostrom után bevették Famagustát. Több száz foglyot ejtettek.

Eközben Edirnében a szultáni főépítész és az inasai keményen dolgoztak. Szinán minden ilyen feladatra, akármilyen kimerítő volt is, úgy tekintett, mintha a selyemgubója lett volna. Ha egyszer oda behúzódott, teljesen begubózott, és megszűnt körülötte a világ. Nem érdekelték a háborúk és még kevésbé a diadalok. Mindazonáltal az építkezés csak a sziget elfoglalása után gyorsult fel. A hadisarc csak úgy özönlött, rengeteg munkást és anyagot hozott magával.

Ahogy a nevét viselő dzsámi egyre magasabbra és magasabbra emelkedett, a szultán különös módon úgy süllyedt egyre mélyebbre és mélyebbre. Ők ketten, a férfi és az épület, valahol mélyen összekapcsolódtak, de ellentétes módon – mint az éjszaka és a nappal. Hogy az egyik létezzen, a másiknak meg kell szűnnie. Minden egyes bevert szög, minden, az épülethez adott kő valamit elvett Szelimből – egészséget, boldogságot, erőt és végül a kiszmet-et [69].

Egy őszi délután, amikor a Szelimije-dzsámi nyolc masszív támpillérjének egyikén dolgoztak, a mester üzent az inasainak, hogy keressék fel. Amikor Dzsihan megérkezett a Mester sátrához, meglátta a többieket, akik ott őgyelegtek a bejáratnál. Letelepedett egy padra mellettük, és várták, hogy Szinán befejezze a megbeszélését az üvegkészítőkkel.

Davud, mint mindig, most is mogorva és gyanakvó volt. Azt súgta: – A Mester sosem szakított el egyszerre négyünket a munkától. Valami nagyon súlyos dolognak kellett történnie.

Hála istennek, az üvegkészítők hamarosan távoztak, így megmentették őket attól, hogy őrült találgatásokba bocsátkozzanak. A Mester egy szőnyegen ült, melynek közepét virágzó fák díszítették, a szegélyeit pedig szarvasok, gazellák, tigrisek, oroszlánok hada. A szőnyeget a horaszáni Herat városában szőtték, és egy kurd bég ajándékozta Szinánnak, akinek a Mester egy szegényházat épített. Szinán a jobb kezében, mellyel párnákra támaszkodott, egy imafüzért tartott, és lassan morzsolgatta. Dzsihan tudta, hogy hangulatától függően különböző imafüzéreket használt – a kék opált, amikor elmerült a gondolataiban, a sárga borostyánt, amikor jókedvű volt, a fekete ónixot, amikor égett a vágytól, hogy egy új munkába foghasson. Aznap egy halványzöld berill volt nála, amit akkor vett elő, amikor valami nagyon mélyen foglalkoztatta. Előtte az alacsony asztalon egy csésze kávé és egy pohár víz volt. Mellettük egy vázlat hevert, amit Dzsihan azonnal felismert: az Hagia Sophia.

Egymás után letelepedtek a szőnyegre, a Mester felé fordulva. Szinán csendben maradt, amíg elhelyezkedtek; az imagyöngyök hangja – melyek most gyorsabban peregtek – betöltötte a levegőt. Aztán elmondta, mi foglalkoztatja.

Az évek során az Hagia Sophia körüli terület megtelt engedély nélkül épített viskókkal. Néhány panaszt benyújtottak ugyan emiatt Isztambul főkádijához, de hiába. Végül, látva, hogy a dolgok milyen reménytelenné váltak, Szinán a szultánnak írt egy kérvényt. Levelében azokra a tudatlanokra panaszkodott, akik minden szakértelem nélkül emeltek épületeket, anélkül hogy tekintettel lettek volna a környezetükre.

– A szultánunk megfontolta alázatos szolgája kérését – mondta Szinán.

Létrehoztak egy bizottságot. A fő kádi, a dzsámi imámja, hittudósok, a rangidős tervezők és kőművesek összegyűlnek majd, hogy felmérjék a kárt, és beszámoljanak az észrevételeikről. Ezután, feltéve, hogy a szultán egyetért, Szinán felújítja majd az Hagia Sophiát.

– Emiatt vissza kell mennem Isztambulba, és szeretném, ha ti is elkísérnétek.

Dzsihan lehajtotta a fejét, mert belepirult az izgalomba. Micsoda megtiszteltetés lenne felújítani ezt az építészeti gyöngyszemet – mely egykor gyönyörű bazilika volt, most pedig nagy mecset. Azt az épületet, mely egykor arra bátorította Jusztiniánuszt, hogy büszkén így kiáltson: – Salamon, túltettem rajtad! – Dzsihannak ugyanakkor az volt a határozott érzése, hogy Szinán nem mondott el nekik mindent. Megkérdezte:

– Ha a szultánunk engedélyt ad a mecset felújítására, mi fog történni a környező házakkal?

Árnyék suhant át Szinán arcán: – Lerombolják őket.

Dzsihan sóhajtott egyet. Most értette meg Szinán tépelődését. Mesterének választania kellett az emberek és az épület között, és ő nyilvánvalóan az utóbbit választotta.

✽

Isztambulban a találkozó napján legnagyobb döbbenetükre csatlakozott hozzájuk az uralkodó és a kísérete. Szelim szultán, aki égett a vágytól, hogy saját szemével lássa a helyzetet, úgy döntött, hogy eljön, és elkísérték a főemberei és a vezírei is. Körbejárták az Hagia Sophiát.

Elmondhatatlanul lehangoló látvány tárult eléjük. Csatornák futottak végig a mecset külső falai mentén, melyekben olyan sötét volt a víz, hogy csak koszosabbak lettek azok, akik megfürödtek benne. A partjukon békák kuruttyoltak, patkányok szaladgáltak, és ürülék halmozódott fel, állati és emberi egyaránt. Egy hajlatban kutyatetemet láttak, melynek hiányzott az állkapcsa, szeme tágra nyílt, mintha még mindig rettegne valamitől.

Ezek az emberek, akik a mecset körül éltek, mindannyian mostanság költöztek Isztambulba. Falvaikat hátrahagyva vándoroltak a fővárosba anélkül, hogy menedék vagy rokonság várta volna őket ott, akikre támaszkodhattak, vagy föld, amelyet megművelhettek. Mivel hallották a többiektől, hogy az Hagia Sophia körüli terület lakatlan, itt eresztettek gyökeret. És nemcsak a mindenféle méretű, szedett-vetett kalyibák határolták az ősi épületet. Voltak itt még műtermek, istállók, juhaklok, ólak, tyúkketrecek, latrinák. Ezek mind a mecsetre támaszkodtak, és négy oldalról nyomták. Ilyen nyomás alatt az Hagia Sophia nyugati falai, ahol a házak sűrűbben álltak, dőlni kezdtek.

A csapat betért egy cipészműhelybe. A mesterember, akinek a szultán jelenlétében tágra nyílt a szeme a félelemtől és a döbbenettől, remegett és hebegett-habogott, képtelen volt válaszolni egyetlen kérdésre is. Épp csak hogy el nem ájult. Lejjebb az utcán, egy másik düledező bódéban egy halom üstöt láttak, melyekben állati belet főztek, hogy gyertyát készítsenek belőle. A bűz olyan rettenetes volt, hogy a szultán, aki egy selyem zsebkendőt tartott az orra elé, kirohant. A többiek sietve követték.

E tarkabarka környék egyik lakója épített egy marhaistállót és egy háromemeletes házat. A felesleges szobákat diákoknak és zarándokoknak adta ki. Egy másik, aki kutat akart fúrni a hátsó kertjében, mélyen leásott a földbe, megbolygatva ezzel az Hagia Sophia alapjait. Egy harmadik felhúzott egy házat, amely hamarosan összeomlott. Csodával határos módon senki sem sérült meg. Majd ezután az illető épített egy újabb házat, és ezúttal sikerült függőlegesen tartania. Most egy halom kőtörmelék hevert a hátsó udvarán, ahol gyerekek játszottak és kutyák kószáltak.

Amikor véget ért a séta, a szultán a csődöre hátáról szólt: – Szultáni főépítész, lépj előre!

Szinán így tett, mélyen meghajolva.

– Ez gyalázatos. Az az óhajom, hogy újítsd fel a mecsetet!

Szinán újra meghajolt, hálásan, lehunyt szemmel.

– Áldásom adom rád. Késlekedés nélkül láss hozzá a felújításhoz! Állíts támfalakat, ahol kell! Rombold le a viskókat! Egyiket sem az engedélyemmel építették.

A szultán intett gyűrűkkel borított kezével, mire két szolga előlépett – az egyik utat nyitott, míg a másik a hermelinszegélyű selyemkaftánt vitte. A nagyvezír átvette a kaftánt és Szinánhoz fordult, aki még mindig térdelt. Kedvesen megkérte, hogy álljon fel. Az építészt ily módon megajándékozták a hűség ruhájával.

Davud, Juszuf, Nikola és Dzsihan lopott pillantásokat váltottak, nem tudták elnyomni a mosolyukat.

– Nos, akkor munkához láthattok – közölte a szultán, és távozásra készen meghúzta a lova gyeplőjét.

– Felség, az egyik törvénytelenül emelt épület egy raktár, amelyik a szerájhoz tartozik – mondta Szinán. – Megengedi, hogy azt is leromboljuk, mint az összes többit?

Szelim szultán jól láthatóan hezitált. – Tedd azt, amit tenned kell!

A következő nap egy másik csoportot alkotva – ezúttal a szultán és a kísérete nélkül – tanulmányozták Zejrek és Kalenderháne környékét. Itt is sok engedély nélkül épített épületet találtak. Szinán úgy döntött, hogy kihasít egy harmincöt könyök széles területet a szent mecset körül, és mindent lerombol ezen a területen belül. Inasaival részletesen leíratta a tervezett munkát. Nem egyszer, hanem kétszer. Egy másolat kell a szultánnak jóváhagyásra, egy pedig az építészek archívumába, a Vefába. Rögzítették a teendőiket: rendbe hozni az Hagia Sophia azon belső és külső részeit, amelyek megrongálódtak; friss vizet juttatni a mecsethez új csatornák építésével; befedni a beázó tetőket ólommal; kicserélni a minaret omladozó és málló faalapját egy erős téglaalapra; egy három könyök széles sávot nyitni a medresze körül úgy, hogy eltüntetik a kunyhókat; harmincöt könyök széles nyílt helyet hagyni az Hagia Sophia jobb és bal oldalán, és lerombolni minden, engedély nélkül emelt építményt; a bontásból maradt köveket, téglákat, faanyagokat felhasználni az Hagia Sophia felújításánál.

Röviddel azután, hogy megkapta a listát, a szultán nemcsak, hogy a beleegyezését adta, hanem kibocsátott egy rendeletet:

Isztambul város fő kádijának és az Hagia Sophia mecset alapítvány vezetőjének.

Ez a parancsom nektek, amelyet követnetek kell egyszer s mindörökre. Amikor jelentették nekem, hogy a nagymecset az idő és az emberek okozta elhasználódástól szenved, és javításért kiált, én személyesen vizsgáltam meg a területet a szultáni főépítész és más szakértők társaságában – Isten gyarapítsa a bölcsességüket –, és arra a következtetésre jutottam, hogy a felújítás szükséges és így végre kell hajtani, mivel a nagyra becsült szent helyek felújítása a Mindenható Isten parancsa és a szultán nemes felelőssége.

Ezért megparancsolom nektek, hogy segítsétek a főépítészt és a szakembereit, és biztosítsatok számukra mindent, amire szükségük van, hogy a munkájukat kiemelkedően végezhessék.

A rendelettől jókedvre derülve, Szinán és az inasok belefogtak a felújításba. Nyolcvanöt munkás segítette őket kalapácsokkal, pörölyökkel és nagy mennyiségű puskaporral felszerelve. Voltak ott állatok is: ökrök, tevék, öszvérek és, mint mindig, Csota, a fehér elefánt.

✽

Amikor elérték az Hagia Sophiát, nagy embertömeg várta őket. Elállták az utat, élő falat alkottak, és nem engedték tovább a munkásokat. Sötét, beesett szemek hunyorítottak dühödten, összeszorított szájjal. A helyzet pattanásig feszült. Az inasok, akik nem voltak hozzászokva ilyen fokú gyűlölethez, megtorpantak. És a mesterük is. Arca vérvörös lett, és hirtelen öregnek látszott.

– Mi folyik itt? – kérdezte Szinán.

– Az emberek dühösek, amiért le akarjuk rombolni az otthonukat – válaszolta Nikola.

– Mester, engedje meg, hogy beszéljek velük – kérte Davud. – Onnan jöttek, ahonnan én. Ismerem őket, közülük való vagyok. Nem akarjuk ellenséggé tenni őket.

– Igaza van – mondta Dzsihan. – Meg kell győznünk őket, mielőtt belevágunk a munkába.

Szinán összehúzta a köpenyét maga körül, mintha a huzattól óvná magát, és bólintott. – Menj, Davud, és beszélj velük! Mondd meg nekik, hogy kárpótoljuk őket a veszteségeikért. A szultánunk a szavát adta. – Aztán a munkásokhoz fordult. – Ma semmit sem fogunk csinálni.

Másnap reggel, amikor megérkeztek, az utca üres volt, és a környék nyugodtnak tűnt. Így is volt, amíg nem érkezett egy pallér rohanva, lángvörös arccal, és üdvözlésképp ezt kiabálta: – Efendi, imádkozz!

– Mi történt? – kérdezte Szinán.

– Ellopták a szerszámainkat és összetörték a kocsijainkat. Nem hagynak minket dolgozni ezek az elvetemült emberek! A tömeg nagyobb és dühösebb, mint egy nappal korábban – csak a mecset másik oldalán gyűlt össze – magyarázta.

– Mit akarnak? – kérdezte Szinán.

– Azt mondják, ez a hitetlenek temploma – mondta Havas Gábriel. –Hogy van pofájuk! Aljas rágalmakat terjesztenek magukról, bocsássa meg, hogy ezt mondom, mester!

– Mit mondanak? – kérdezte Szinán.

Havas Gábriel lesütötte a szemét: – Azt mondják, hogy azért akarják lerombolni a jó muszlimok házait a templom kedvéért, mert maguk is áttért keresztények.

Szinán azt válaszolta: – A mecseteket, templomokat, zsinagógákat Isten dicsőségére építették. Hogy lehetnek ilyen tiszteletlenek velük szemben?

A csőcselék nem hallgatott semmire. Az elkövetkező napokban az inasok sorozatos nehézségekkel szembesültek. A munkásokat megfélemlítették. Két állatot döglötten találtak, megmérgezték őket. Dzsihan félt, hogy Csotának is baja eshet, ezért nem hozta ki többet a területre. Egy szöget sem tudtak beverni, egy követ sem tudtak arrébb mozdítani.

Egy héttel később Szinán elküldte az inasait a főkádihoz, hogy segítséget kérjenek. A kádi ősz szakállú ember volt, elmélázó szemmel és óvatos arckifejezéssel. Dzsihan azt hitte, hogy a földfoglalókra fog haragudni, ehelyett azonban Szinánra volt mérges.

– A mestered írt a szultánnak, és a szultánunk, amilyen jó szándékú, komolyan vette a kérvényt. Nézd, hova jutottunk emiatt!

– Efendi, nem ezeket az embereket kellene okolni? – kérdezte Dzsihan.– Engedély nélkül építkeztek az Hagia Sophia körül, és…

– Rendben – vágott a szavába a kádi. – Megnézem, mit tehetek. De ne várj csodát!

Az inasok rosszkedvűen hagyták el a kádi hivatalát. Dzsihan megértette, hogy azok az emberek, akik segíthetnének nekik, tartózkodnak tőle, csupán keserűségből vagy lustaságból vagy mert irigyek Szinán sikerére.

A dolgok talán soha sem változtak volna, ha nincs az a fetva, melyet nem sokkal később bocsátottak ki.

A főmufti szavai úgy záporoztak a városra, mint a jégeső, kioltva minden tüzet, kicsit és nagyot.

„Kérdés: Vannak olyanok, akik azt mondják egy szent mecset felújítása kapcsán, amely korábban templom volt, hogy nem hagyják, mert ez a hitetlenek épülete, és össze fog omlani, egészen biztosan összeomlik, és nem is fontos, hogy összeomlik. És vannak olyanok, akik támogatják őket, mondván, hogy bárki, aki felújít egy templomot, amely a hitetleneké volt, maga is hitetlen. Mi történik ezekkel az emberekkel, és azokkal, akik követik őket?

A válasz: Bárki, aki ilyen valótlan, téves dolgokat állít, maga a hitetlen, és ezért ki fogják végezni. Azokat, akik gátolják a munkát, meg kell büntetni. A mecset felújítását folytatni kell, ahogy az igazságos saríához illik.”

Onnantól kezdve a dolgok elsimultak. Többé nem volt csőcselék az utcán, bár kisebb incidensek itt-ott előfordultak, főleg az, hogy ellopták a felszerelésüket. Szinán Juszuffal visszatért Edirnébe, hogy befejezze a Szelimije-dzsámit. Dzsihannak ez nem tetszett. Szerette volna Juszufon tartani a szemét. Még mindig nem tudta kikérdezni az olasz Tommasóval való titkos találkozóiról, és most, hogy egyedül kísérte a Mestert, nyugtalanság töltötte el.

Davudot, Nikolát és Dzsihant hátrahagyták. Őket bízták meg az Hagia Sophia körüli munkálatokkal. Azon voltak, hogy naponta levelet küldjenek a mesterüknek, hogy folyamatosan értesítsék a haladásukról. Végül a levelek megritkultak, és bűnös csend töltötte meg a távolságot a Mester és az inasok között.

Bár soha nem vallották be Szinánnak, az Isztambulban maradt inasok nagy nyomás alatt voltak. Mindig igyekeztek előre szólni azon viskók lakóinak, melyeket le akartak rombolni, és próbáltak nekik elég időt adni, hogy ingóságaikat elvigyék. Csakhogy az emberek vagy túl lassúak voltak, vagy vonakodtak, és ezért újra és újra ugyanaz a szomorú jelenet tárult eléjük: könnyek és káromkodások közepette egész családok cipelték azt a keveset, amijük volt – konyhai eszközöket, lámpákat, matracokat, játékokat, egy bölcsőt, egy kilimet, egy madarat a kalitkájában.

Dzsihan sokszor sétált a negyedben, hogy kiszellőztesse a fejét, néha más inasokkal, de leggyakrabban egyedül. Egy ilyen alkalommal ő és Nikola egy mocskos úton haladtak, mely tele volt félig üres műhelyekkel, amikor megláttak két, feléjük közeledő gyereket. Egy lányt és egy fiút – hasonlóságuk alapján testvérek –, zsályazöld színű szemük ragyogott sötét szeplőik felett, csibészes külsőt kölcsönözve nekik. Hajuk rövidre volt vágva, hogy ne tetvesedjenek meg. Mindketten mezítláb voltak.

Dzsihan térdeit behajlítva ezt mondta: – Hé, gyerekek! Nem volna szabad egyedül mászkálnotok itt. Hol laktok?

A lány az utca végi kunyhóra mutatott. Nikola és Dzsihan összenéztek. Ez egyike volt azon helyeknek, melyeket másnap reggel földig akartak rombolni.

A fiú megragadta Dzsihan karját, és teljes erejéből húzni kezdte. Rojtos ingujjából kilátszottak a csuklói, melyek úgy néztek ki, mint két fehér bot. Dzsihan rémülten értette meg, hogy a gyerek azt akarta, hogy kövesse a házába. A kelleténél hangosabban, azt mondta: – Nem, nem mehetek veled.

A gyerekek hajthatatlanok voltak. Miközben a fiú könnybe lábadt szemmel esdekelt, a lány Nikolát rángatta. Végül az inasok nem tudtak nekik ellenállni.

Dohos penész és rothadás szaga csapta meg Dzsihant és Nikolát, amint beléptek abba a lyukba, amit a gyerekek otthonnak hívtak. Az első szobában egy beteg férfi hevert a padlón. Egy tetőtől talpig elfedett asszony ápolta. Amikor meglátta őket, sietve elhagyta a szobát.

– Az apám – mondta a lány.

Hangjára a beteg, aki addig közönyösen feküdt, feléjük fordította a fejét. Dzsihanra meredő tekintete tele volt fájdalommal. Amikor kinyitotta a száját, csak sziszegő suttogás jött ki rajta. A lány rezzenéstelen arccal odahajolt hozzá, meghallgatta, amit mond, bólintott, majd így szólt: – Azt kérdezi, hogy te vagy-e Azrael.

Dzsihan megborzongott. A férfinak nyilvánvalóan hallucinációi voltak, és összekeverte őt a halál angyalával. Egy belső hang azt súgta neki, hogy távozzanak. Ehelyett jó egészséget kívánt a férfinak, és a gyerekek mögött a ház belső részeibe lépett. Nikola vele tartott. A második szobában ikercsecsemőket láttak, akik közös bölcsőben aludtak nyitott szájjal, egy napfénysugár esett rájuk. Az egyik csecsemőnek kissé torz, deformált szája volt. Egypetéjű ikrek, akik sohasem fognak egymásra hasonlítani.

A gyerekek sürgették őket, hogy menjenek tovább. Áthaladva egy alacsony mennyezetű, sötét folyosón, a hátsó udvarra jutottak; a két inas meglepődött, amikor szembesültek vele, hogy milyen közel vannak az Hagia Sophiához. Az udvar egyik oldalán tyúkól állt üresen. Roskatag faajtó nyílt egy darabka földre, amit árnyékszéknek használtak. Orrfacsaróan bűzlött. Az ajtó mellett duzzadt emlőjű, csíkos anyamacska terpeszkedett egy kosárban öt egyforma színű kölykével.

A kislány kivett egy kismacskát a nyakánál fogva, és az állat orrát sovány mellkasához szorította. A cica meg sem nyikkant, miközben a lány szeretettel szorongatta. Majd gorombán feltartotta az édes teremtményt, és azt mondta: – Vidd el!

– Ó, nem. Nem vihetem el.

– A tiéd – ismételte.

Dzsihan ugyanolyan határozott hangon: – Nem akarok kismacskát.

A lány arca elkomorult: – Itt meg fognak halni.

Látván nővére szorult helyzetét, a fiú kiragadta kezéből a cicát, és Dzsihan felé tolta. A kismacska pánikba esett, és megkarmolta Dzsihan hüvelykujját. Dzsihan felszisszent.

– Sajnálom – mondta Dzsihan. – Nem tudom megmenteni a cicátokat.

Az inasok összezavarodva újra keresztülmentek a házon, és kibotladoztak az utcára, ahol számos szomszéd gyűlt össze, akik hallották, hogy Dzsihanék ott tartózkodnak. Valaki elhajított egy követ, amely vállon találta Nikolát.

Az inasok futásnak eredtek, de zavarukban rossz felé fordultak. Berontottak a közeli mezőre, ahol a földiszedrek összekaristolták a bokájukat. Mellük zihált, érzékeik ugrásra készen, várták, hogy valaki előlép a bokrok mögül. Amikor lelassítottak, Nikola azt mondta levegő után kapkodva: – Nem akarom ezt csinálni!

– Én sem – válaszolta Dzsihan, és a kezére nézett. Az építkezésen ott találták Davudot, aki serényen dolgozott. Amikor meglátta őket, aggodalom ült ki az arcára. – Jól vagytok?

Dzsihan elmesélte neki, hogy mi történt. A beteg férfit, a gyerekeket, a csecsemőket…

– Ne hagyd, hogy ez befolyásoljon! – mondta Davud. – Engedély nélkül építették ezeket a kunyhókat.

– De nincs hová menniük.

– Kárpótolják majd őket. Ezt mondta a szultánunk.

– Te is jól tudod, hogy ez nem elég – válaszolta Dzsihan.

– És mi mit tehetünk? – dünnyögte Davud, ujjaival a szakállát cirógatva.– A mesterünk megbízott minket ezzel a feladattal.

– Igen, és hol van most? A szultán mecsetét építi, miközben nekünk kell bajlódnunk ezzel a szeméttel. – Alighogy Dzsihan kiejtette a szavakat, megállt, és megrázkódott dühében. – Bocsáss meg!

– Már meg is bocsátottam – felelte Davud testvéri mosollyal.

Azon a héten nem írtak Szinánnak, egyiküknek sem volt hozzá kedve. Kerülték egymást, mintha minél több időt töltöttek volna együtt, annál jobban emlékeztette volna őket ez a bűnükre. Aztán egy levél érkezett a Mestertől.

Szorgalmas inasaim,

Veletek lennék, ha nem kaptam volna azt a parancsot, hogy késlekedés nélkül befejezzem szultánunk mecsetjét. A Szelimije-dzsámi sürgőssége arra kényszerített, hogy magatokra hagyjalak benneteket. Azért tettem így, mert tudtam, hogy ti vagytok a legalkalmasabbak a munkára, hogy megőrizzétek az Hagia Sophia nagymecsetet. Csakhogy attól tartok, a legnehezebb feladatunk. A mi mesterségünkben ritkán van dolgunk emberekkel. Mi kőbányákkal barátkozunk, cserepekkel beszélgetünk, és a márványt hallgatjuk.

De ezúttal szemtől szemben találkoztok az emberekkel, akiknek le kell rombolnotok a házait. Ez nehéz dolog. Ha megtehetném, az összes ilyen családot egy biztonságosabb házba költöztetném, melyhez sok föld és fa tartozik. De ez nem rajtam múlik. És nem is rajtatok.

Emlékezzetek csak rá, hogy az emberek olyanok, mint a városok. Csak ők nem kőből és fából vannak, hanem húsból és csontból. Véreznek, amikor megsérülnek. Minden engedély nélküli épület egy szög, melyet Isztambul szívébe vertek. Jusson eszetekbe, és ugyanúgy sajnáljátok a városokat, mint az embereket!

Isten teljesítse kívánságaitokat, és tartsa meg az egyensúlyotokat.

Szinán, Seth és Ábrahám, a kőművesek és építészek szent patrónusainak alázatos és szerény tanítványa.

Azon az őszön az inasok számtalan viskót romboltak földig. Csakhogy az új viskók gyorsabban szaporodtak, mint ahogy lerombolták a régieket. Alighogy lerombolták az épületeket és eltakarították a törmeléket, a város más részein máris új épületek nőttek ki a semmiből, ugyanolyan törvénytelenül, és ugyanolyan veszélyesek voltak, és ugyanolyan csúnyák. A Szinán által kidolgozott, az utcák szélességére és a házak magasságára vonatkozó előírásokat ezúttal is figyelmen kívül hagyták. Dzsihan megrémült. Korábban sosem gondolta, hogy egy építész feladatai közé tartozhat megvédeni a várost a lakóitól, és a múltat a jövőtől.

A kupoláért mindenki odavolt. A főépítészhez írt leveleiben a szultán nagyobb kupolát követelt, mint az Hagia Sophiáé. Dzsámijának hirdetnie kell az iszlám győzelmét a kereszténység felett, és megmutatni az egész világnak, hogy kik kedvesebbek Isten szemében. Az ilyesfajta beszéd idegesítette Dzsihant. Ahogy az uralkodó, úgy az emberek is versengésbe hajszolták az építészeket, egymás ellen uszítva őket; Szinánt a matematikus Anthemius és a fizikus Isidorus ellen, akik a hitetlenek templomát tervezték egykor.

– Bánt valami? – kérdezte Szinán. – Olyan hallgatag vagy.

Cipőjüket fűrészpor borította, homlokukon vékony izzadságréteg csillogott. Bár kimerültek voltak, úgy folytatták a munkát, mintha minden nap az utolsó napjuk lett volna. Dzsihan azt mondta: – Alig várom, hogy befejezzük.

– Négy héten belül elkészülünk, ha Allah is úgy akarja – mondta Szinán, hangja megbicsaklott.

Még ez is túl hosszú idő volt, bár Dzsihan nem ellenkezett. Szégyellte, hogy panaszkodik, miközben a mester, aki több mint nyolcvanéves volt, napkeltétől napnyugtáig gürcölt. Ellenvetésük dacára Szinán nem pihent. Hasonlóan egy molylepkéhez, melyet vonz a tűz, Szinánt az építkezések pora, piszka és kulimunkája vonzotta. Keze kérges, körme repedezett volt. Az ünnepségeken hordott selyemkaftánok alatt a szíve mélyén egyszerű munkás volt. Ez hatással volt az inasaira is. Ha megjelent az építkezésen, látványa mindenkit arra ösztönzött, hogy még keményebben folytassa a munkát. Olyan volt, akár a parancsnok látványa a harcmezőn.

– Ez a mecset kimerít és felemészt minket – fakadt ki Dzsihan.

Szinán elgondolkodott: – Hát, te is észrevetted.

Dzsihan nem számított rá, hogy a mestere osztozik a félelmében, ezért ezt hebegte: – Ezek szerint ismered ezt az érzést.

– Képzelj el egy csecsemőt a méhben. Az anyjából él és teljesen leszívja. Amíg egy épületet megszülünk, mi is olyanok vagyunk, mint az anya. De ha a baba végre megszületik, mi leszünk a legboldogabbak.

Az építkezés és a szülés közötti hasonlat mosolyra késztette Dzsihant, de azonnal másik gondolata támadt. – Valamit nem értek. A szultán nem dolgozik velünk. Miért szívja ki mégis az építkezés az erejét?

– Mert összeforrt a mecsetjével – válaszolta Szinán.

– Dolgoztunk más épületeken is. Építettünk hidakat, mecseteket, medreszéket, vízvezetékeket… Akkor miért nem éreztem ugyanígy?

– Így éreztél, csak nem emlékszel rá. Ilyen a dolgok természete.

Elfelejtjük, hogyan éreztünk korábban. Megint csak, mint egy anya. – Szinán szünetet tartott, mintha nem lenne biztos benne, hogy folytassa-e: – De némely szülés nehezebb a többinél.

– Mester… azt mondja, hogy amit alkotunk, meg is ölhet minket?

– Amit alkotunk, meggyöngíthet bennünket – mondta Szinán. – Ritkán meg is öl minket.

Három héttel később a szultán küldött egy levelet, melyben tudatta velük, hogy eljön, hogy személyesen felügyelje a mecset utolsó simításait. Edirnébe fog utazni, hogy uralkodói felvonulást tartson. És ehhez szüksége volt egy elefántra. Mivel Mahmud kiesett a kegyeiből, és még nem nyerte vissza a bizalmat, Csotát követelte újra.

Mestere áldásával Dzsihan fogta Csotát, és visszatért a palotába. Örült, hogy láthatta régi cimboráit az állatkertben, miközben az elefánt az istállóban pihent. Másnap reggel készen álltak, hogy csatlakozzanak a felvonuláshoz.

Látványos volt. A janicsárokat, az elit alakulatokat és az íjászokat ragyogó színekbe öltöztették. Egy fedett kocsiban néhány ágyas kísérte a szultánt. Izgatottság és büszkeség érződött a szélben, de a felszín alatt nyugtalanság derengett. A távolban sötét felhők gyülekeztek ezen a máskülönben szikrázó, napsütéses napon. A keresztények, akik megrémültek Ciprus elvesztésétől, és attól, hogy a katedrálisaikat mecsetté alakították, életre hívták a Szent Ligát. Bosszút akartak állni. A pápa, Spanyolország és Velence erői, felülemelkedve régi sérelmeiken, egyesültek. Miközben Dzsihanék felkészültek az edirnei utazásra, tengeri csata zajlott az oszmán és a keresztény erők között a Korinthoszi-öbölben a nyílt tengeren, Lepanto mellett.

Szelim szultán kerek és kivörösödött arccal, peckesen kivonult. Miután üdvözölte a katonákat, magához intette a lovát – egy fajtatiszta fekete csődört. Ekkor felettébb különös dolog történt. A ló minden ok nélkül megbotlott. A közönség soraiból sóhaj szállt fel. Ez csak egyvalami lehetett – egy szörnyű ómen.

Szelim láthatóan zavartan megparancsolta, hogy a lovat vigyék vissza az istállóba. Nem akart egy balszerencsét hozó állaton lovagolni. Gyorsan kerítettek neki egy csereállatot: Csotát. Mivel a szultán hajlott arra, hogy pompával hagyja el a fővárost, és ugyanígy vonuljon be Edirnébe, mi lehetett volna alkalmasabb rá, mint egy elefánt? Dzsihannak megparancsolták, hogy készítse elő az elefánthordozót, és a csillogó fejdíszt, amelyet Csota mérhetetlenül utált.

Így a szultán elindult a kötéllétrán, és némi nehézség árán sikerült felmásznia. Épp be akart ülni a hordozóba, amikor Csota, vagy, mert a fejdísz nyugtalanná tette, vagy, mert valami démon szemen bökte, olyan erővel rázkódott meg, hogy az uralkodó elvesztette az egyensúlyát. A turbánja – egy hatalmas tollal díszített kupola – lecsúszott, és lezuhant, épp Dzsihan előtt ért földet. A hajcsár sietve felkapta, és felmászott a létrán.

Első alkalommal voltak azonos szemmagasságban. Dzsihan a létrán, a szultán bent a hordozóban. Dzsihan lehajtotta a fejét. Egy röpke pillanatra találkozott a tekintetük.

– Felség – mondta Dzsihan, miközben egyik kezével a kötelet tartotta, a másikkal a turbánt nyújtotta.

– Add ide! – mondta Szelim bosszús hangon.

A turbán kicsúszott a szultán kezéből, és újra leesett. A szolgák sietve felkapták. Odaadták Dzsihannak, aki átnyújtotta a szultánnak. Szelim ezúttal óvatosan vette át, némán, holtsápadt arccal. Azt mondta: – Távozhatsz, hajcsár!

Dzsihan lesietett a létrán és megtapogatta Csota ormányát. Az állat felemelte a megszokott helyére, a nyakára. Imák és hálák közepette elindultak. Az emberek ott sorakoztak az utak mindkét oldalán, és csodálattal nézték a menetet. A pompa ellenére mindenki kényelmetlenül érezte magát. Hiányoztak a hangok, csak a paták kopogása, a kocsikerekek zörgése, és a Csota fejdíszén lévő csengők csilingelése hallatszott. Dzsihan soha sem látott még ilyen sok embert, akik ilyen kevés zajt csaptak.

Jobb kedvük lett, ahogy maguk mögött hagyták Isztambult. Csakhogy Edirne kapujában rossz hírek fogadták őket. Az egész oszmán flotta odaveszett egy megalázó és felkavaró vereség során. Ha a kijámetnek más neve volna, az Lepanto lenne. Több százan fulladtak vízbe, megölték őket vagy rabszolgákként végezték. Az embereket sokkolta a hír, de ezzel még nem értek véget a csapások. A zavarodottság után jött az elégedetlenség és a harag. Egyszeriben mindenki a szultán ellen fordult.

Dzsihan évek óta először félt kimenni az utcákra. Egyszer amikor Csotával sétált, valaki megdobta őket kővel. A kő elsüvített Csota feje mellett, és egy farönkbe csapódott. Dzsihan körülnézett, kereste az elkövetőt. Látott néhány fiút, akik csontocskákkal játszottak, egy utcai árust, aki állati belsőségeket árult, és sétáló járókelőket. Bármelyikük lehetett. Abban a pillanatban csak arra tudott gondolni, hogy azért néznek rájuk gyűlölettel, mert Csota a szultán elefántja, ő pedig a szultán hajcsára.

Az építkezésen is komor, gyászos hangulat uralkodott. Ami reményteljesnek indult, lehangoltsággá változott. Lelkesedés és kétségbeesés. Hatalom és vereség. Ciprus és Lepanto. A Szelimije mintha láthatatlan ingára épült volna, az ellentétek között ingadozott. És a középpontban ott állt Szinán mester tántoríthatatlanul, érintetlenül, és kitartóan dolgozott tovább.

Folytatták. A minaretek karcsúk voltak, kecsesek, és magasabbak, mint amilyet valaha láttak, vagy amilyenről valaha hallottak. A mecset három galériájának négy ablaksora rengeteg fényt bocsátott be, amely a csempéken tükröződve világossá és derűssé tette a mecsetet, ellentétben a munkások kedvével. A mészszínű homokkő homlokzat meleg volt és hívogató. A hatalmas belső teret semmi sem törte meg. Az ember, bárhol térdelt is le, láthatta a mihrabot, ahol az imám tartózkodott, és ahonnan vezette az imát. Mindenki egyenlő távolságra volt Istentől.

Khiosz szigetéről görög festőket hozattak, hogy segítsenek a dekorálásban. Akadt muszlim művész is, egy Nakkas Ahmed Cselebi nevű álmodozó férfi. Annyira tetszett neki a mecset, hogy naponta többször eljött, csak hogy lássa és megcsodálja. Miközben a nyílt tengeren szigeteket foglaltak el, hajók süllyedtek el, muszlimok gyilkoltak keresztényeket és keresztények gyilkoltak muszlimokat, addig Szinán selyemgubószerű univerzumában egymásnak vállvetve dolgoztak.

A kupola, melyet nyolc különböző irányba néző márvány- és gránitpillér támasztott alá, egy négyzet tetején nyugodott, melynek egy fél kupola volt minden sarkán. Bármilyen varázslatos is volt belül és kívül, mindenki a méretére volt kíváncsi. A geometria tudományának mesterei Takijuddinnal, a szultáni főcsillagásszal nagy erőfeszítéseket téve aprólékos méréseket végeztek. Mindannyian tudni akarták a választ: nagyobb volt-e a sötétkék mennyei kupolájuk, mint az Hagia Sophiáé?

Nagyobb. Ha valaki lemérné a kupola alapja és a teteje közötti távolságot, akkor magasabbnak találná. A Szelimije-dzsámi kerek kupolája a magasabb csúcsával felülmúlta Jusztiniánusz templomának lapos kupoláját. És mégsem. Ha ugyanis valaki a föld szintje és a kupola teteje közötti távolságot vette számításba, akkor a Szelimije kupolája volt az alacsonyabb, és az Hagia Sophiáé a magasabb.

Egyszerre magasabb és alacsonyabb. Dzsihan kíváncsi volt rá, bár sosem merészelte megkérdezni, hogy a folytonos izgalom és a végtelen elvárások közepette Szinán mester pontosan hogyan akarta folytatni a munkát.

Marcantonio, a bailo, aki leszolgálta az idejét, elhagyta Isztambult. Hat évet töltött az oszmán égbolt alatt, és a legtöbb ideérkező utazóval ellentétben, ha csak kismértékben is, isztambulivá vált. Mivel szívélyes ember volt, rengeteg barátra tett szert, és kettőt közülük nagy becsben tartott: Szokollu nagyvezírt és Szinánt. Velence e lelkes küldötte tudós ember volt, jártas a szobrászatban és az építészetben. Újra és újra meglátogatta Szinánt, akinek munkáját egy csettintés és egy szívből fakadó nevetés kíséretében fabulosó-nak [70] nyilvánította. Szinán is sokszor felkereste, bár sokan helytelenítették, hogy egy hitetlennel barátkozott.

Volt még valaki ebben a városban, akiért a nagykövet rajongott: Csota. Amikor csak belebotlott Dzsihanba, érdeklődött az állat egészsége felől. Kíváncsian kérdezgette, faggatta az elefántokról – és nem az érdekelte, hogy mit esznek vagy mennyit nyomnak, vagy milyen sokáig élnek. Dzsihan megszokta, hogy mindig ilyen dolgokat kérdeznek tőle. Marcantonio kérdései másra irányultak. Igaz-e, hogy az elefántok, akárcsak a nők, hajlamosak sírni, amikor szomorúak? Amikor az állat aludni megy, Dzsihan szerény véleménye szerint miről álmodik? Van-e egy elefántnak önképe vagy csak felfogja a külső világot? Mivel Dzsihan képtelen volt válaszolni ezekre a kérdésekre, néha hagyta, hogy Marcantonio megetesse Csotát, és lovagoljon rajta, abban a reményben, hogy talán ő maga megtalálja a válaszokat.

Egy szép tavaszi napon Marcantonio megjelent az állatkertben. Két szolga követte, akik egy hatalmas keretet cipeltek.

– Búcsúajándék a nagyvezírnek – mondta a bailo huncut mosollyal.

– Megnézhetem? – kérdezte Dzsihan.

Amikor lehúzták a leplet, Dzsihan meglepetten látta, hogy egy festményt rejtett, amely az olasz követet ábrázolta turbánban és kaftánban. Egy szófán ült – nem keresztbe tett lábbal, mint az európaiak, hanem törökülésben, mint az oszmánok. A háttérben lévő nyitott ablakon keresztül Isztambul látszott – buja zöld hegyek, bárányfelhők, és a legkékebb tenger csónakokkal pöttyözve.

Első pillantásra a portré nem hasonlított a bailóra. Marcantonio bőre sárgás és sebhelyes volt, míg képmása fiatalságtól és egészségtől ragyogott. Az orra görbülete, a szőrök az orrlyukában és az anyajegy az arcán, amit mindennap gondosan bepúderezett, mind hiányoztak. Mintha azzal, hogy oszmán öltözéket viselt és belement, hogy egy festőnek pózoljon, egy másik valóságba csöppent volna, ahol minden lágyabb volt és ragyogóbb. A keret alján felirat állt – Domino Mahomet Pacha Musulmanorum Visitario amico optimo.

Minél tovább nézte Dzsihan a képet, annál inkább úgy érezte, hogy megelevenedik. A csónakok lassan siklani kezdtek a tengeren, evezőjük csobbant a vízben, és a felhők a látóhatáron izzó vörössé váltak. Aztán a képen szereplő férfi óvatosan a bailo felé fordította a szemét, mintha fel akarná mérni, mennyire hasonlítanak. Dzsihan borzongva borította vissza a leplet. Biztos volt benne, hogy szellem rejtőzik a képben, de nem tudta megmondani, hogy jó vagy gonosz szellem.

Szerdán, miközben az inasok egy vázlaton dolgoztak serényen, egy másik ajándék érkezett Marcantoniótól, ezúttal Szinán mesternek. Egy faragott rózsafa doboz, MB arany kezdőbetűkkel kirakva. Egy bőrborítású nagy könyv volt benne, Vitruviustól Az építészet tíz könyve. Nem más fordította és látta el kommentárokkal, mint Marcantonio bátyja.

Bár Szinán már korábban tanulmányozta az értekezést, örült, hogy megkapta ezt az új olasz nyelvű kiadást. A dobozt a mellére szorította, és visszavonult a könyvtárba. Előtte azonban hívta Dzsihant: – Gyere, segíts nekem elolvasni!

Csakhogy ez nem volt olyan egyszerű. Mivel a szöveget kifinomult, udvari olasz nyelven írták, nehéz volt lefordítani. Minden mondatnál megtorpant. Egyesével kellett átvergődnie az oldalakon. Szinán figyelmesen hallgatta, szeme összeszűkült, ahogy elgondolkodott.

Az építészet tudomány, állította a könyv, mely három dolgon alapszik: forza, erő, utilità, ezt Dzsihan funkciónak fordította, és bellezza, szépség.

– Mondd csak, e három közül melyiket áldoznád fel, ha egyet fel kellene áldoznod?

– A bellezzát – válaszolta Dzsihan magabiztosan.

– Ami az erőt vagy a funkciót illeti, nem köthetünk kompromisszumot, de ha szükséges, megcsinálhatjuk szépség nélkül.

Szinán arca az ellenkezőjét sugallta: – Nem mondhatunk le a szépségről.

– Akkor melyiket kellene feláldoznunk?

– Egyiket sem – válaszolta Szinán gyengéd mosollyal.

– Ha egyiket feladod, végül mindhármat elveszíted.

Ekkor besietett a kahja fia. Egy levelet hozott, azt mondta, hogy a palotából küldték. Szinán feltörte a pecsétet, és elolvasta. Szeme borostyán pöttyökkel csillogott. Elmondta, hogy Szelim szultán fogadást rendez Marcantoniónak. Óriási megtiszteltetés, ez kétségtelen, és megmutatja, hogy mennyire szereti az uralkodó a bailót.

– Milyen nagylelkű a szultánunk – jegyezte meg Dzsihan.

– Nos, úgy tűnik, te is ott leszel.

– Én? – Dzsihan nem tudta elhinni, hogy a neve szerepelt egy szultánilevélben.

Mint kiderült, nem teljesen így volt. Először is, a levél Szokollu nagyvezírtől érkezett. Másodszor, nem a hajcsár neve szerepelt benne, hanem az elefánté. Mivel Szokollu tudta, hogy mennyire odavan a bailo az állatért, azt kérte, hogy Csota szórakoztassa a közönséget azon az estén.

Dzsihan elcsüggedt.

– Csalódott vagy – jegyezte meg Szinán.

– A szultáni főépítész inasa vagyok, de a vezír elefánthajcsárként tekint rám.

– Fel a fejjel! – biztatta Szinán. – Szeretném, ha elkísérnél a bankettre. Ha ettél, előadhatsz majd egy mutatványt az elefánttal.

Dzsihan tátott szájjal bámult rá, alig tudta visszatartani a lelkesedését. Ez azt jelenti, hogy nem az állatgondozókkal fog enni az állatkertben, arra várva, hogy rá kerüljön a sor, hanem a nagyteremben, a vendégekkel. De ahelyett, hogy megköszönte volna Szinánnak, hallotta magát, amint azt mondja: – Csota nem tud egyetlen mutatványt sem.

– Nem is kell tudnia. Elég, ha parádézik egyet. Egy egyszerű trükk is elég lesz. Csak azt akarják látni, amit Isten teremtett, nem azt, amit te tudsz csináltatni az elefánttal.

Dzsihan még így is aggódott. A Hürrem szultána idejében történt katasztrófa az azóta eltelt idő ellenére élénken élt az emlékezetében. Nehéz szívvel trükköket kezdett gyakorolni Csotával. Erre az alkalomra az elefánt új sárga takarót kapott, és amikor ráadták, messziről úgy nézett ki, mint egy tűzgolyó. A lábán bokaláncot viselt – ezüstkarikákat száz aprócska csengővel. Az állat összezavarodott, amikor Dzsihan felrakta rá a csengettyűket. Tett néhány esetlen lépést, megállt, újra elindult, majd megállt, elképzelni sem tudta, honnan jön a csilingelő hang.

✽

A nagy nap délutánján Dzsihan az agyarától a farkáig lemosta, lekefélte és beolajozta Csotát, majd ráadta a takarót és a bokaláncot.

– Nagyon csinos vagy – turbékolta Dzsihan. – Ha elefántlány lennék, menten beléd szeretnék.

Egy röpke pillanatig öröm csillant Csota szemében, mely túl kicsi volt a fejéhez képest. Ilyen hangulatban haladtak át a belső udvarokba vezető kapukon.

Az este ajándékozási ceremóniával kezdődött. A balio sálakat, cipőket, ékköves öveket, egy fülemülét aranyozott kalitkában és tömött erszényt kapott, amely tízezer akcsét tartalmazott. A nagyrabecsülés moraja egyre nőtt, ahogy mindenki Szelim szultán nagylelkűségét dicsérte, bár ő még nem jelent meg. A követet az étkezőszalonba vezették. Egy magas mennyezetű szobában négy asztalt készítettek elő a legnemesebb vendégek számára. Marcantonio, a nagyvezír és Szinán mester egy asztalnál ülnek majd.

A szultán, a szerájbeli szokásoknak megfelelően, egyedül étkezett. Dzsihan arra gondolt, hogy az európai királyok és királynők mindig a kíséretük körében esznek. Eltöprengett, hogy melyik a jobb, ez a mód vagy az oszmánoké. Ki akarná nézni az uralkodót, amint egy csirkelábat csócsál vagy csámcsog és böfög, mint egy egyszerű halandó? Az, hogy nem látták a szultánt az asztalnál, csak növelte az iránta érzett tiszteletet. Ugyanakkor ez még elérhetetlenebbé tette, és végül is nehezebben érthetővé. Könnyebb volt olyasvalakit szeretni, akivel megosztod a kenyered.

Eközben a többi vendéget, köztük Dzsihant is, kisebb szobákba vezették. Nagyjából ötven hasonló magasságú és testsúlyú, zöld salvárba öltözött fiú szolgálta őket ki. Ügyesen és fürgén hordták a nagy, kerek tálcákat, melyeket falábakra helyeztek. Ezekre kanalat és olívabogyót raktak, továbbá savanyúságot és fűszereket olyan kis edényekben, hogy senki sem merte beléjük mártani az ujját, mert félt, hogy eltöri őket. Ez után tálakat és ezüstkancsókat hoztak mindenkinek, hogy kezet mossanak. Végül kéztörlőket és peskir-eket [71] osztottak szét a vendégeknek, hogy az ölükbe tegyék, és megtöröljék benne az ujjaikat.

Mivel Dzsihan tudta, hogy milyen fontos az etikett, jobbra-balra pislogott, és figyelte, mit csinálnak a többiek. A legnagyobb bűn, amit elkövethetsz egy fogadáson, a torkosság. Még ha a kedvenc ételedről van is szó, lassan kell enned, és nem mutatni a mohóság legapróbb jelét sem. Dzsihan ügyelt rá, hogy úgy használja a jobb keze három ujját, hogy ne csöpögtesse le az olajat. Szerencsére akadtak mások is, akik hozzá hasonlóan azt lesték, hogy mit csinálnak a többiek. Tekintetük időnként találkozott, és ilyenkor udvariasan biccentettek.

Búzalevest szolgáltak fel egy nagy karéj fekete kenyérrel, amely olyan laktató volt, hogy Dzsihan akkor és ott be tudta volna fejezni az evést. De amint elvitték a tányérokat, hússal töltött szőlőleveleket hoztak, fenyőmagos rizst és csirkekebabot, gombás csirkét, vajon sült bárányt, sült galambokat, sült foglyokat, báránylábat, almával töltött libákat, sózott szardellát, rengeteg lazacot észak jeges vizeiből, húsos böreket és hagymás tojást. Tálakon hosaf-ot [72] szolgáltak fel és limonádét kancsókban. Most, hogy étvágyát felkeltették a finom illatok, Dzsihan minden ételt megkóstolt. Miközben folytatták az evést, a csesnidzsi [73] és a kilerdzsi [74] körbejártak, hogy meggyőződjenek róla, minden tökéletesen rendben zajlik. Aztán következtek a desszertek: mandulás baklava, ámbrával sütött körte, cseresznyepuding, zúzott jéggel édesített szamóca és sok-sok mézes füge.

Vacsora után a vendégek a számukra előkészített kinti ülőhelyekre rogytak. Tűznyelők jártak büszkén körbe fényes mellényükben, akrobaták vetettek szakokat, kardnyelők a legélesebb pengéket dugták le a torkukon. Megjelent három fivér: egy csemberbaz, aki karikákkal játszott, a sisebaz, aki üvegekkel adott elő mutatványokat; és egy dzsanbaz, aki az életével játszva egy magasban kifeszített kötélen szökdécselt. Amikor rájuk került a sor, Csota és Dzsihan vonult fel színlelt magabiztossággal. Előadták – szerencsére baleset nélkül – azt a pár mutatványt, amit tudtak. Csota kirántotta a virágot Dzsihan övéből, és odaadta a bailónak, aki boldog nevetéssel elfogadta.

Azt est végén mindhárman – a Mester, az inas és az állat – elhagyták a palotát, mindannyian gondolataikba merülve. Visszavonhatatlanság érzése lebegett a levegőben. A bailo távozóban volt, s a nyár is a végéhez közeledett. Szelim szultán nem jelent meg minden este, és ezért megindultak a pletykák arról, hogy megromlott az egészsége. Dzsihannak úgy tűnt, hogy ez a világ valójában csak egy színházi előadás. Így vagy úgy mindenki szerepet játszott, parádézott. Előadták a trükkjeiket, mindegyiket, némelyik tovább tartott, mások rövidebb ideig, de végül mindannyian távoznak a hátsó ajtón, ugyanazzal a hiányérzettel, hasonlóan tapsra éhesen.

Röviddel a Szelimije-dzsámi felavatása után a szultánon úrrá lett a búskomorság. Olyan lehangolt volt, hogy még a róla elnevezett hatalmas épületben sem vidult fel. Dzsihan furcsának találta, hogy az átlagemberek, akik a mecsetben imádkoztak, jobban élvezték az épület architektúráját és pompáját, mint az uralkodó, aki fizetett érte. A testnedvek arányának felborulása okozta a panaszait. Túl sok fekete epe volt a vérében, és emiatt nem tehetett róla, hogy éjjel-nappal szomorú volt. Annak rendje-módja szerint megköpölyözték és eret vágtak rajta, hunyort adtak neki és hánytatták, de a mélabú nem múlt el.

Dzsihan a mestere, inastársai és Csota társaságában visszatért

Isztambulba. A fehér elefánttal együtt visszatelepült az állatkertbe. Egy decemberi délutánon a szultán itt tűnt fel. Egy szúfit [75] hozott magával.

Dzsihan az istállóban az elefánt takarmányát ellenőrizte. Az utóbbi időben egy sor fiatal állatgondozót bíztak meg azzal, hogy Csotát ellássák, de Dzsihan még mindig ellenőrizte, hogy mire van szüksége az állatnak, és megbizonyosodott róla, hogy rendesen ellátták. Így történt, hogy éppen az ellátás színvonalát ellenőrizte, amikor hallotta, hogy a szultán és a szúfi a rózsakerteken keresztül közelednek. Felmászott a szénapadlásra. A fadeszkák közötti résen át leste őket. Szelim hervadt arcának beteges sárga árnyalata volt, szakálla gyér, és még jó pár kilót felszedett magára. Szeme be volt dagadva. Valószínűleg megint ivott. Vagy, ahogy Dzsihan rettegve ismerte fel, sírt.

A szultán és a szúfi egy kőpadon ültek a vadmacskák ketrecei mellett.

Dzsihan képtelen volt elhinni, hogy a Hit Parancsnoka, a Világ Ura Prófétájának Utódja leült arra a hideg, piszkos padra. Hangjuk egy folyó csobogására hasonlított, és ezért a legnagyobb részét nem értette annak, amit mondtak. Aztán hallotta, hogy Szelim ajkát ez hagyja el: – Igaz, hogy Allah a megtisztultakat szereti?

Dzsihan tudta, hogy ez a Megbánás szúrája volt. A szultán annyira odavolt ezért az imáért, hogy felíratta szülusz-ban [76] Konyában annak a mecsetnek a falára, amelyet ő építtetett. Dzsihan óriási szomorúságot érzett, amely vakmerőbbé tette, mint általában volt. Elhagyta a rejtekhelyét, és kiment, hogy üdvözölje őket.

– Hogy van az állat? – kérdezte Szelim, mivel sosem tanulta meg Dzsihan nevét.

– Remekül, uram. Felséged szeretne lovagolni az elefánton?

– Majd máskor, hajcsár – mondta Szelim zavartan.

De nem volt máskor. Szelim még azon a héten elesett a hamamban, és csúnyán beverte a fejét. Azt mondják, részeg volt, amikor meghalt. Mások azt állították, hogy józan volt, de annyira szétesett, hogy nem látta, hova lép. Egy túl domináns férfi fia, egy túl hatalmas birodalom uralkodója, egy túl gyengéd szív birtokosa, túl édes költemények szerzője, Részeges Szelim, Szőke Szelim, Kétségbeesett Szelim ötvenöt évesen elhagyta ezt a világot. Nurbanu jégbe csomagolta a testét, és titokban tartotta a halálát, amíg kedvenc fia, Murád meg nem érkezett állomáshelyéről Anatóliából.

Murád szultán trónra lépett. Először is kivégeztette a fivéreit, majd eltemette az apját. Mint minden más uralkodó, ő is szerette az impozáns mecseteket, de nem értékelte sem az erőt, mint nagyapja, Szulejmán, sem a szépséget, mint az apja, Szelim. Sem a forzát, sem a bellezzát. Most csak az utilità számított. A funkció a grandiózum előtt. A funkció a szépség helyett. E naptól kezdve semmi sem volt ugyanaz Szinán és az inasai számára.

Egyik éjjel szörnyű lármára ébredtek az állatkertben. Nyerítés, ugatás, röfögés, bömbölés és nyögés keveréke töltötte be a levegőt. Dzsihan félrehajította a takaróját és talpra ugrott. A többi állatgondozó szintén felbolydult. Szibériai Taras – aki mindig megőrizte a hidegvérét – ment ki elsőként, miközben a többiek a ruhájukat és a bakancsukat keresték. Dzsihan a sötétben vakon tapogatózva belépett a kertbe, ahol egy holdsugár pislákolt félénken. Aztán fényözön szakadt rá fentről, a vörös minden árnyalatának zuhataga. Egy szempillantás alatt felismerte, mi az.

– Tűz! – kiabálta valaki.

Dzsihan már szemtanúja volt egy másik tűzesetnek a palota szívében. A kertek, a pavilonok és a sétányok, melyek mindig olyan csendesek voltak, hogy az ember hallotta a haja suhogását, miközben lépkedett, most segélykiáltásokkal lüktettek. A Szulejmán szultán idejéből származó csendtörvény füstbe ment.

A baj a belső falak másik oldalán tört ki, a második udvar keleti szélénél. Dzsihan tudta, mi van ott: a szultáni konyhák. Az éléskamra, a spájz, és a nyári konyha mind izzottak. A mester és az inasai mostanában újították fel azokat az épületeket. És most égtek. A lángok nyugat felé terjedtek. Lassan, de állhatatosan nyelték el a madárházat. Dzsihan azon aggódott, hogy szabadon engedte-e valaki a madarakat. A gondolat, hogy több száz szárnypár rémülten verdes és nem tud elrepülni, szíven ütötte.

Az első udvart, ahol éppen tartózkodtak, még nem érintette a tűz, de a szél erős volt, szeszélyes. Feléjük fújt, és vastag, szürkés, halott pillangóra emlékeztető hamut hozott. A füst csípte a szemüket, megtöltötte a tüdejüket. A majmok, amelyek a kelleténél jobban megrémültek, üveges tekintettel vicsorogtak és a vasrácsokhoz csapódtak. Az állatgondozóknak biztonságos helyre kellett vinniük az állatkertet.

Márpedig az nem kis mutatvány volt. Fogságban az állatok hajlamosak a legkülönösebb viselkedésre. A szultáni kertek, bár nem a természetes közegüket jelentette, mégis az otthonukká váltak. Senki sem tudta megmondani, hogyan fognak reagálni, ha kikényszerítik őket a ketreceikből és faládákba rakják őket. Mivel csak kevés szekér állt a rendelkezésükre, a gondozók egyszerre csak néhány állatot tudtak kitelepíteni. Kapkodva és összezavarodva megvitatták, hogy mit tegyenek. A cserkesz lovászok várni akartak, amíg parancsot nem kapnak a fő fehér eunuchtól. Egy feléjük fújó újabb füst- és hamuhullám azonban elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy elhallgattassa őket. Nem volt vesztegetni való idő.

Először az emberszabású majmokat vitték el. Nem mintha értékesebbek lettek volna a többi állatnál, hanem mert senki sem bírta elviselni a sivalkodásukat. Aztán Dzsihan kivezette Csotát az istállóból. Csota, aki bölcs volt, nem okozott semmilyen problémát. Segítőkészen és kiegyensúlyozottan viselkedett. Szívesen húzta a szekeret, amelyen a majmokat, gorillákat helyezték el. Sokuk rikoltozott és fel-alá ugrándozott, úgy tántorogtak, mint a rakoncátlan részegesek.

Az olyan állatokat, melyek ki tudtak futni, hagyták, hogy a maguk lábán menjenek – a lovak, tevék, zebrák, zsiráfok, gazellák és a rénszarvasok. Attól félve, hogy egy hirtelen zaj megijesztené az állatokat, és fejvesztve menekülnének, a gondozók nagyon óvatosan és körültekintően cselekedtek. A nyakuknál fogva egymáshoz kötözték az állatokat, így alkottak karavánt a valószínűtlen társaságból. Néhány idomár lóra ült, mások szekérre, így követték az állatokat. Gondosságuk ellenére, amikor elérték a palota falait, a zebrák, mintha megátkozták volna őket, lerohantak a dombokon, magukkal húzva a karaván többi részét. Az állatgondozók emberfeletti erővel utánuk vetették magukat. Verejtékben úszva, porosan és átkozódva sikerült megfékezniük a zebrákat, mielőtt az egész horda felbukott volna miattuk, egymás hegyére-hátára esve.

Botok és hálók, becéző szavak és fenyegetőzés segítségével felrakták a szultáni állatokat a szekerekre. Először a kígyókat, kaméleonokat, struccokat, teknősöket, mosómedvéket, menyéteket, pávákat és a megriadt lámákat, majd a rókákat, hiénákat, párducokat és leopárdokat.

Elszállították őket a palota kapuin kívülre, le a rakodópart felőli lejtőkön, mert nem tudták, meddig érnek el a lángok.

Az elefánt és a hajcsár több fordulót tettek, takarmányt és vizet hoztak az állatoknak. Amikor végeztek, Dzsihan egy kosár levelet helyezett Csota elé, a kínai ikrek gondjaira bízta, majd visszatért az állatkertbe egy utolsó szemlére. Ezt részben egy régi, megrögzött szokása miatt tette. Igaz, már felhagyott a lopással, mióta Garreth kapitány eltűnt, de mint minden tolvaj, ő is tudta, hogy egy tűz elszalaszthatatlan lehetőséget kínál, hogy az ember váratlan kincsekhez jusson. Nem ez volt azonban az egyetlen oka a visszatérésének. Mihrimah járt a fejében. Fivére, Szelim halála után Mihrimah egy ideig nem látogatta a palotát, de aznap este ő is a háremben tartózkodott. Dzsihan azon tűnődött, hogy mennyire megrémülhetett. Mihrimah asztmás dadájára gondolt, akit bizonyára szörnyen megvisel, hogy alig tud lélegezni. A lángok pár órán belül elérhetik a szobájukat. Dzsihan biztosan akarta tudni, hogy nem esett bajuk, és biztonságban vannak.

Az őrök a kapuban túl zavartak voltak ahhoz, hogy bármiféle figyelmet fordítsanak rá. Eddigre a tűz tovább terjedt, átcsapva a falakon a rózsakertek felé, zsarátnokok pattogtak arany cseppekben. Amikor elérte a nagymacskák elkerített területét, Dzsihan csodálkozva látta, hogy az oroszlánok még be voltak zárva – két nőstény és egy hím. A hatalmas állatok nyugtalanul és feszülten járkáltak fel-alá, valami távoli dologra bömböltek, mintha olyan ellenséggel állnának szemben, akit csak ők észlelnek.

A ketrecen kívül állt Olev. Hetykén, mint mindig, odakiáltott Dzsihannak: – Hé, indiai! Miért jöttél vissza?

– Csak látni akartam, hogy minden rendben van-e. Nincs szükséged segítségre?

– A lányaim megrémültek, a fiam nem akar kijönni. Ki kell rángatnom őket. Nem akarom, hogy szerencsétlenek ropogósra süljenek.

Olev saját tréfáján derülve, fegyver nélkül, ami megvédte volna, kinyitotta a vasajtót, és belépett a ketrecbe. Dzsihan nézte, ahogy közelít az egyik nőstényhez, nyugodt, biztos hangon beszélve hozzájuk. A macska mozdulatlanul állt, tekintetével az idomár minden mozdulatát követte. Olev óvatosan hurkot tett az állat nyakára, és kivezette. Felvezette egy deszkára, majd egy farekeszbe, melyet a szekérre helyeztek. Ezután a második nőstény oroszlánt ugyanígy hozta ki. A hím a sarokból figyelte, ahogy a nőstény kisétált, szeme a sötét citrin két szilánkja.

Dzsihannak izzott a tarkója. Balsejtelem kezdte eltölteni. A távolban hajnalodott. Volt valami Olev arcán, ami korábban nem. Enyhe, alig látható remegés az orrcimpáján, szája rángatózása. Ketten voltak a ketrecben – az idomár és az oroszlán. Olev egy kötelet tartott a kezében, ernyedt és fásult volt, mintha nem tudta volna, hogy mit kezdjen vele. Dzsihan először látta elbizonytalanodni. Az oroszlán vicsorgott, de vicsora nem volt több hallhatatlan bömbölésnél, mintha ő szintén két ellentétes késztetés között vergődött volna. Dzsihan hevesen kalapáló szívvel megragadott egy botot, és egyik lábával belépett a ketrecbe.

– Vissza! – kiabálta Olev – Menj el!

Dzsihan lélegzet-visszafojtva tette, amit Olev mondott.

– Csukd be az ajtót!

Dzsihan engedelmeskedett. Leblokkolt, képtelen volt tiszta fejjel gondolkodni. Olev lángszínű lófarka kibomlott, és haja szétterült a vállán. Letörölte az izzadságot a homlokáról, és egy pillanatig nem figyelt. Ekkor az oroszlán feléje fordult. Ismét vicsorogva, mintha csak most vette volna észre Olevet, aki mintha nem az a férfi lett volna, aki éveken át gondozta, és etette mindennap, még mielőtt ő maga evett volna. A bestia felemelte a mancsát, karmait kieresztette, és rávetette magát a férfira.

Olev elesett. Arcán nyoma sem volt a fájdalomnak, csak a megdöbbenésnek. Egy fiában csalódott apa tekintete. A ketrecen kívül Dzsihan tombolt, mint egy őrült, karjával hadonászott, üvöltözött. A bot még a kezében volt, azzal ütötte a ketrec rácsait, remélve, hogy ezzel eltereli az oroszlán figyelmét. Ez működött is. Az állat visszahúzódott, és tett néhány lépést Dzsihan felé.

Eközben Olev tántorogva felállt. Ahelyett hogy az ajtó felé lépett volna, közelebb húzódott a nagymacskához, és szólongatni kezdte. Nagyon gyorsan történt minden. Dzsihan szeme előtt álomszerűén peregtek le az események. Az oroszlán, miután levette a szemét Dzsihanról, megfordult és mancsával Olev nyakára sújtott.

Dzsihan üvöltött, hangja idegenül csengett. A bottal csapkodott, a rácsokat rugdosta, és ordítozott az oroszlánnal. A közelben talált egy bunkósbotot, visszarohant. Túl rémült volt ahhoz, hogy imádkozzon. Bement a ketrecbe. Olev egy vértócsa közepén feküdt. Az oroszlán, miután elvesztette iránta az érdeklődését, visszahúzódott a sarkába. Dzsihan lassan, szemét le nem véve a nagymacskáról, kivonszolta a sebesült férfit, de közben maga sem tudta, hogy mit fog tenni, ha az állat ráugrik. Olev szeme nyitva volt és ugrált, torka vért lövellt ki. Nyaka fel volt szakítva, nyaki vénája széttépve. Amint Dzsihan kirángatta Olevet, bezárta az ajtót. Nem érdekelte, hogy a lángok elérik-e az oroszlánt. Azt akarta, hogy megégjen.

Olevet egy, a szerájhoz közeli temetőbe temették. A hím oroszlán, Dzsihan kívánsága ellenére, túlélte. Mint utóbb kiderült, a lángok nem érték el az állatkertet, és minden erőfeszítésük felesleges volt.

A szultáni konyhák hamuvá váltak, a hárem egyes részeivel és a szultáni lakosztállyal együtt. Szinánnak és a segédeinek mindezeket megint újra fel kellett építenie.

✽

Olev temetése után – melyen csak az állatgondozók és a lovászok vettek részt – Dzsihant különös érzés fogta el. Magával ragadta egy előérzet, mintha egyikük halála mindannyiuk sorsát előrevetítette volna. Mélyen legbelül haragudott, nem az oroszlánra, aki megölte a barátját, hanem mindenki másra; magára, amiért magára hagyta Olevet a ketrecben és túl későn cselekedett; az új szultánra, hogy észre sem veszi a szolgáit, akik meghalnak, miközben őt szolgálják; Szinán mesterre, aki közömbös a katasztrófákkal szemben, és folytatja az építkezéseket, egyiket a másik után; Istenre, amiért hagyja, hogy hibázzanak és szenvedjenek, mégis elvárja tőlük, hogy hálásan imádkozzanak. A világ gyönyörű volt – és ez a szépség irritálta. Mit számít, hogy boldogtalanok vagy boldogok, jók vagy rosszak, amikor a nap ugyanúgy felkel, a hold ugyanúgy fogyatkozik velük és nélkülük is? Az egyetlen teremtmény, akire nem neheztelt, az Csota volt, ezért annyi időt töltött mellette, amennyit csak lehetett, így csillapítva nyugtalanságát.

És nem csak a düh munkált benne. Valami más is kísérte ezt – egy vágy, amit korábban sosem ismert. A lelke mélyén dacolni kívánt nemcsak a mesterrel, aki az inasává tette, a szultánnal, aki a hajcsárjává tette, és Istennel, aki gyengévé tette, hanem Mihrimahral is, aki mindezen évek folyamán néma szenvedővé tette. Keményen dolgozott, keveset beszélt. Többé-kevésbé ilyen volt a hangulata, amikor Szinán és a három másik inasa megérkezett a palotába, hogy ismét kijavítsa a károkat.

– Új fürdőket és pavilonokat fogunk emelni a part mentén – mondta Szinán. – A háremet és a szultáni magánlakosztályt fel kell újítani. Újra bővíteni fogjuk őket. Mindennek, amit építünk, meg kell őriznie az épület lelkét. – Kis szünetet tartott. – Azt akarom, hogy készítsetek egy tervet. Az lesz a fő asszisztensem, aki a legjobbat hozza elém.

Dzsihan meglepetten hallotta ezt. Eddig a napig egyenlőkként kezelték őket, még ha nem voltak is azok. És most a mesterük egymás ellen versenyezteti őket. Tudta, hogy izgatottnak kellene lennie. Csakhogy nem volt benne a szíve a dologban. Dolgozott, de nem a többi segéd mellett, hanem a kertek árnyékában. Bement az istállóba, leült Csota mellé, és ott fejezte be a vázlatokat.

Pár nappal később Szinán beszélni akart vele – mégpedig sürgősen. Dzsihan látta, hogy egymás mellé rakja mind a négy rajzot.

– Gyere! – mondta. – Szeretném, ha megnéznéd ezeket, és elmondanád, hogy mit látsz.

Dzsihan, aki nem tudta, melyik rajztekercs kié, megvizsgálta a három rajzot. Mindegyiket összehasonlította a sajátjával. Úgy tűnt, hogy egyedül ő akarta lerombolni a fürdőket és újjáépíteni a hárem mögött. Bár Mihrimah már nem ott élt, Dzsihan mégis az ő kényelmét szem előtt tartva készítette el a tervét. Ahogy tanulmányozta a rajzokat, lassan felismerte Davud határozott, céltudatos vonásait, Nikola aprólékos, pedáns rajzát és Juszuf kezének könnyed vonásait.

– Mit gondolsz? – kérdezte Szinán.

Dzsihan kissé zavartan emelte ki a pozitívumokat minden rajzon. Szinán közbeszólt: – Tudom, mi az erősségük. Azt mondd meg, mi a gyengéjük!

– Ezt összecsapták – mondta Dzsihan. – A másik – magyarázta – nemadta bele a lelkét, mert a Mestert szerette volna utánozni.

– És mi a helyzet ezzel? – kérdezte Szinán, és Dzsihan saját tekercsét mutatta neki.

– Tetszik, hogy készítője törődik a hárem lakóival, és megkönnyíti a dolgukat. – Dzsihan érezte, hogy lángvörös az arca. – De nem veszi figyelembe a környezetet. Nincs harmónia az új részek és a régi építmény között.

Szinán szeme felcsillant. Előhúzta az utolsó tervet.

– És ez?

– Körültekintő, kiegyensúlyozott. Tiszteletben tartotta az épületet, és arányosan bővítette.

– Így van. De amit tudni szeretnék, hogy a te terved, ami a legjobb, miért hagyja figyelmen kívül a palotát?

Dzsihan arca borús lett. – Nem tudom megmondani, Mester.

– A tiéd a legjobb, de van egy hibája. Mi nem olyan épületeket emelünk, melyek üres térben lebegnek. Mi a hely természetének és lelkének harmóniáját tükrözzük.

Így a néma inas lett a fő segéd. Juszuf fülig vörösödve, ajkán félénk mosollyal szegezte földre a tekintetét, mintha a legszívesebben elsüllyedt volna. Ami Dzsihant illeti, megtudott valamit magáról: hogy elért egy pontot a mesterségében, ahol továbbfejlesztheti vagy akár elpusztíthatja a tehetségét. Nem Davud, Juszuf és Nikola voltak a riválisai. Legfélelmetesebb ellensége önmaga volt.

✽

A nyarat a palota bővítésével és azoknak a területeknek az újjáépítésével töltötték, ahol a tűz tombolt. Hozzá voltak szokva a kemény munkához az építkezéseken, de ez most egészen más volt, és szokatlanul csendes. Ezúttal nem folyt üres fecsegés a munkások között, sem tréfák vagy csipkelődés, ahogy a deszkákat cipelték, csigával emeltek vagy a levesüket ették. Nem hallatszottak Allah, Allah kiáltások, miközben több tucat férfi egy kifaragatlan márványoszlopot állított fel úgy, hogy a kötelek felsértették a tenyerüket. Épp így nem hallatszottak dicsérő szavak a pallértól, amikor valamelyikük jó munkát végzett, nem is a dicséret miatt, inkább azért, mert ez arra ösztönözte volna a többieket is, hogy keményebben dolgozzanak. Még a kalapácsok, fűrészek és balták hangja is kevésbé volt fülsértő. Furcsa csend ereszkedett mindenre, amitől kábultak voltak, mintha csak most ébredtek volna egy szunyókálásból. Ilyen hatása volt annak, ha az ember Murád szultán közelében tartózkodott.

Azokban a hetekben Dzsihan olyan szolgákkal találkozott, akikbe korábban még sosem botlott, és olyan termekről szerzett tudomást, melyekről azt sem tudta, hogy léteznek. A palota egymásba nyíló szobák és köröket leíró ösvények labirintusa volt, szerpentin, amely elnyelte önnön farkát. Annyira elszigetelt, hogy arra késztetett, hogy beleszeress a saját árnyékodba, és elég zsúfolt ahhoz, hogy levegő után kelljen kapkodnod. Sokkal több ember élt a tetői alatt, mint Szulejmán szultán idejében – több nő a háremben, több őr a kapukban, és több szolga, akik több ételt szolgáltak fel. Mint egy hal, amelyik nem érzi, mikor telik meg a gyomra, a palota egyre többet és többet nyelt el.

Amikor az inasok végeztek a konyhák újjáépítésével, elkezdték a hárem külső részének bővítését. Nem látták az ágyasokat, mivel átköltöztették őket a belső szobákba. Dzsihan remélte, hogy láthatja, ha nem is Mihrimahot, de legalább valamit, ami az övé volt – egy monogramjával ellátott zsebkendőt, egy bársonypapucsot, egy elefántcsont fésűt. Semmi ilyesmit nem talált. Pár nappal később Mihrimah üzent neki. Ő és a dadája visszamennek a házukba. Délben át fognak haladni az Első Kapun.

Dzsihan egy almafa legfelső ágán ülve várakozott izgatottan és rettegve. Az álmosító hőségben a nap az érett gyümölcsökre sütött, melyeket senki sem mert leszedni, mert a szultánéi voltak – akinek viszont nem volt ideje ilyen semmiségekre. Dzsihan távoli zörgésre lett figyelmes. Egy kocsi tűnt fel, lassan mozgott. Úgy tűnt Dzsihan számára, hogy ő, és csak ő volt mozdulatlan, miközben a világ mozgott. Különös módon minden ismerősnek tetszett. Az univerzum hatalmassága mellett elenyészett Dzsihan szívverésének hangja. Ő csak szemlélő volt. Semmi több. A levelek zizegtek, meztelencsigák araszoltak, egy moly szárnya verdesett a szellőben. Dzsihan megízlelt minden részletet, érezve, hogy sohasem éli át ezt a pillanatot újra. Az idő széles folyóvá változott. A füves partján állt, egyedül és elhagyatottan bámulta a hömpölygő vizet. A kocsi megállt. Egy kéz, kecses, mint egy kismadár, félrehúzta a függönyt és kinyúlt az ablakon. Mihrimah felnézett oda, ahová Dzsihan letelepedett, és arca ellágyult, amint meglátta Dzsihan rajongó tekintetét. Ismét érezte, hogy az évtizedek, a távolság, a ráncok és az őszülő haj ellenére semmi sem változott közöttük. Dzsihan hosszasan nézett rá, anélkül hogy elkapta volna a tekintetét vagy lehajtotta volna a fejét; egyenesen Mihrimah szemébe nézett. Mihrimah ajka gyengéd mosolyra húzódott, és kicsit elpirult. Kihúzott egy zsebkendőt a kebléből, megszagolta az illatát, felnézett Dzsihanra, majd eldobta a zsebkendőt, hogy később Dzsihan érte jöhessen és felvehesse.

Bágyasztó délután volt, ramadán idején – a böjtölés lelassította őket. Dzsihan nem különösebben törődött az éhséggel, de a szomjúság nagyon kínozta. Nem számított, hogy hány csepp vizet ivott meg a szahur [77] alatt, amint megjelent másnap reggel az építkezésen, olyan szárazságot érzett a szájában, mintha homokot nyelt volna. Órákkal később, amikor már nem bírta tovább, a konyhák mögötti kút irányába kanyarodott. Csak kiöblögetné a száját, hogy megszabaduljon attól a rozsdás íztől. Ha ekkor véletlenül lenyelne pár cseppet is, ám legyen. Az ilyesféle csalás bűnnek számított, de remélte, hogy Isten nem bánja, ha iszik néhány cseppet az Ő végtelen vizéből.

Ahogy Dzsihan a kút felé fordult, észrevett maga előtt egy alakot, amely gyorsan és lopva eltűnt a bokrok között. Felismerte a néma inast, és követni kezdte. Úgy döntött, elérkezett az idő, hogy beszéljen vele, és végre kiderítse, ő volt-e az áruló.

Juszuf egyenesen ahhoz a tavacskához ment, ahol Csota szokta felfrissíteni magát. Arcáról lehetetlen volt bármit is leolvasni. Dzsihan először azt gondolta, hogy ő is azért jött ide, hogy csillapítsa a szomját. De mindössze annyit látott, hogy Juszuf a tükörképét bámulja a vízben, szomorúan és letaglózva, mintha épp most vált volna el valakitől, akit nagyon szeretett. Dzsihan nézte egy ideig. Juszuf olyan csendes és zaklatott volt, hogy leszámítva a keze mozgását és az alkalmanként az építkezés felé vetett pillantásait, szinte élettelen volt, a fő fehér eunuch gyűjteményének újabb bizarr darabja.

És ekkor, mint egy álomban, levette a kesztyűjét. Keze vékony volt és fehér, égésnek nyoma sem volt rajta. Dzsihan kíváncsi volt rá, miért hazudott mindenkinek. Ami ezután történt, az még felkavaróbb volt. Juszuf egy dalt kezdett dúdolni. Hangja, a hang, melyet még senki sem hallott, lendületes és édes volt. Dzsihan rádöbbent, hogy sötét dologra bukkant, olyasmire, amivel nem tudott mit kezdeni. Dzsihan visszatartott lélegzettel tanulmányozta az inast, akit egész idő alatt némának tartott.

Juszuf újra elhallgatott, a pillanat elillant. Dzsihan megpróbált diszkréten visszavonulni, de igyekezetében rálépett egy gallyra. Juszuf döbbenten megfordult és meglátta Dzsihant. Arca elsápadt, szája kinyílt, mint egy gyereknek. Olyan pánikba esett, hogy Dzsihan majdnem odafutott hozzá, hogy megmondja, ne aggódjon, nem fogja elárulni a titkát. Ehelyett visszament dolgozni, és megpróbálta az egész dolgot kiverni a fejéből. Nem tudta azonban megállni, hogy Juszufra ne pillantson, aki mélyen lehajtotta a fejét, tekintetét a földre szegezte.

Azon az estén, vacsora után Dzsihan a rejtélyen töprengett. A szőrtelen arc, a hosszú, ívelt szempillák, a mód, ahogyan Juszuf szerényen üldögélt, ölében nyugtatva kesztyűbe bújtatott kezét. Mindez most kezdett értelmet nyerni. Másnap reggel Juszufot talpig kormosan és porosan találta, éppen rajzolt. Amint meglátta Dzsihant, arca elkomorult, háta megfeszült.

– Beszélni szeretnék veled – mondta Dzsihan. – Kérlek, gyere velem!

Juszuf követte. Csendben mentek, mígnem találtak egy árnyékos helyet egy fa alatt. Leültek a földre törökülésben.

Dzsihan megköszörülte a torkát. – Mindig is irigyeltelek. Tehetséges vagy. Nem csoda, hogy a Mester téged választott fő segédjének.

Megzavarta őket egy elhaladó hordár, aki egy kosár követ cipelt a hátán. Amint léptei elhalkultak, Dzsihan folytatta.

– De mindig különösen viselkedtél… Azt gyanítottam, hogy a te kezed van a balesetekben.

Juszuf arca összerándult a döbbenettől.

– Most már tudom, megvolt az oka, hogy titkolóztál. Nem vagy néma.

Azért rejtegetted a hangodat, mert… mert nő vagy.

Juszuf rászegezte a tekintetét, szeme tágra nyílt rémületében, mintha Dzsihan valami kísértet lenne. Ajka mozgott, először némán – a hang, amit olyan sokáig nem használt, verdesett, mint egy repülni tanuló csirke. – El fogod mondani?

– Nos, nem tervezem…

Juszuf keze remegett, amikor közbevágott: – Ha elmondod, nekem végem.

Dzsihan tisztelettel nézett rá, és lassan bólintott. – A szavamat adom rá.

✽

Az, hogy felfedezte a néma inas titkát, kíváncsivá tette Dzsihant. Nemcsak a lányra volt kíváncsi, hanem Szinánra is. Biztos volt benne, hogy a mester tudta. Mi több, Dzsihan gyanította, hogy az egész az ő ötlete volt. Szinán akarta, engedte és bátorította a lányt, hogy velük dolgozzon nő létére, több száz munkás között, sok éven át, számos építkezésen. Egész héten ezen a dilemmán rágódott. Végül felkereste a mestert.

– Indiai segéd – üdvözölte Szinán örömmel. – Kérdezni akarsz valamit, ugye?

– Tudni szeretném, ha szabad, hogyan választod ki az inasaidat.

– Az ügyesek közül választom ki őket.

– Sok ilyen van a szerájiskolában. Ők jobb építészek lehetnének.

– Néhányuk talán – Szinán félbehagyta a mondatot.

– Én azt hittem, hogy mi voltunk a legjobb tanulók, akikkel találkoztál. Milyen hiú voltam! Most már értem, hogy bár tehetségesek vagyunk, nem mi vagyunk a legjobbak. Nem a legjobbat választod, hanem azokat, akik jók, de… – szünetet tartott, a megfelelő szót kereste. – Elveszettek… gyámoltalanok, elárvultak… cserbenhagyottak.

Eltelt kis idő, mire Szinán megszólalt.

– Igazad van. Gondosan megválogatom az inasaimat. Olyanokat, akik tehetségesek, de nincs hová menniük.

– Miért?

Szinán mély lélegzetet vett: – Te már jártál a tengeren, a hatalmas tengeren.

Bár ez nem kérdés volt, Dzsihan bólintott.

– Láttál már valaha teknősöket, amiket partra sodort a víz? Minden erejükkel gyalogolnak, de rossz irányba. Szükségük van egy segítő kézre, amely visszafordítja őket a tenger felé, ahová tartoznak.

Szinán a szakállát húzgálta, amely nagyon kifehéredett az utóbbi hónapokban. – Amikor megláttalak, azt gondoltam, jó fejed van, és gyorsan tanulnál, ha meg tudnálak szabadítani a rossz szokásaidtól, a múlttól, és a jövő felé tudnálak irányítani téged.

Ahogy Dzsihan a mesterét hallgatta, megtalálta a szót, amit keresett: sérült. Kezdte megérteni, mit is tett Szinán, mit csinált mindvégig. Dzsihan, Davud, Nikola és Juszuf. Ők négyen teljesen különbözők, de ugyanúgy sérültek. Szinán mester nemcsak tanította őket, hanem gyengéden és határozottan gyógyította is.

Dzsihan megtartotta a szavát. Senkinek sem árulta el Juszuf titkát, még Csotának sem, mert hatalmába kerítette az a babona, hogy a titok az állattól eljutna a hordozóig, a hordozótól pedig ahhoz az emberhez, aki ül benne. Végül a munka szüneteiben Juszuf elmesélte neki a történetét – vagy ami maradt belőle –, és elárulta a sok évvel ezelőtti nevét: Sancha.

Azt mesélte, hogy egy nagy, tejfehér, glicíniával borított házban élt egy Salamanca nevű városban. Apja híres orvos volt, aki gondosan ápolta a betegeit, szigorúan bánt a feleségével és a gyermekeivel, és semmit sem kívánt jobban, mint megérni, hogy a három fia folytatja nemes mesterségét. Ragaszkodott hozzá, hogy a lánya is iskolázott legyen, ezért a tanárok, akik a házukhoz jártak, mind a négy gyereket tanították. Azon a nyáron, amikor Sancha nyolcéves lett, pestis söpört végig a városon. A halál elragadta a fiúkat, egyiket a másik után. Csak Sancha maradt életben, megterhelve annak bűnével, hogy élt, míg azok, akiket jobban szerettek, meghaltak. Anyja a fájdalomtól bénultan menedéket keresett egy valladolidi kolostorban. Csak Sancha és az apja maradtak. Sancha gondját viselte az apjának, bár ő nyíltan megvetette a lány erőfeszítéseit. Végül mégis apránként tanítani kezdte a lányt. Nem az orvostudományra, mivel szerinte a nők természetüknél fogva alkalmatlanok rá, hanem más tudományokra – aritmetikára, algebrára, filozófiára. Mindent megtanított neki, amit ő tudott. Mivel Sancha jó diák volt, gyorsan tanult. Eleinte nem a tudásszomj hajtotta, hanem inkább a remény, hogy kivívhatja apja szeretetét. Idővel jobb tanárai lettek. Volt köztük egy építész, öreg és nyomorult, aki sok időt töltött az oktatásával, és a tanórák szüneteiben megpróbált csókot lopni tőle.

Apja és barátai nagy becsben tartották a bölcsességet. Conversók voltak, katolikusok, és egy arab is akadt közöttük, de bőségesen jelen volt a félelem és a gyanakvás is. Az eretnekeket máglyán égették el, az égő hús bűze beszennyezte a levegőt. Apja, akinek egészsége kezdett megromlani, kijelentette, hogy egy éven belül hozzáadja egy távoli unokatestvéréhez, egy gazdag kereskedőhöz, akivel Sancha korábban sosem találkozott, de akit már gyűlölt. Könyörgött, sírt, próbálta meggyőzni az apját, hogy ne küldje el, de mindhiába.

A hajót, melyre felrakták, hogy találkozzon a vőlegényével, kalózok támadták meg. Hetekig tartó szenvedés után, amire nem akart emlékezni, Isztambulban találta magát rabszolgaként. Egy udvari zenésznek adták el, aki történetesen épp Szinán barátja volt. A férfi jólelkű volt, jól bánt vele, és engedve a lány kérésének, tollat és papírt adott neki. Két felesége azonban mindennap kínozta Sanchát. Irigyelték a fiatalságát és szépségét, keservesen panaszkodtak, hogy nem segít nekik úgy, ahogy egy ágyasnak kellene. Tetőtől talpig átvizsgálták, és beigazolódott, hogy nincs egy hiányzó testrésze sem, mégis kételkedtek benne, hogy nő. Bár már áttért az iszlámra, és új nevet kapott, a Nergizt, titokban még mindig keresztény templomokat rajzolt keresztekkel és harangokkal. A zenész meghallgatta, ahogy a feleségei ócsárolják a lányt, de egyszer sem akarta látni a rajzokat, amelyekről beszéltek neki.

Egy napon, amikor a zenész távol volt egy utazáson, a feleségei darabokra tépték Sancha rajzait, és úgy megverték, hogy a ruhái cafatokra szakadtak. A zenész még aznap este váratlanul hazatért. A lány sorsa másképp alakult volna, ha a férfi pár nappal később tér vissza, amikorra is az ütésnyomok a lányon meggyógyulnak. De így meglátta Nergiz sérült arcát és bedagadt szemét. Megtalálta a darabokra tépett vázlatokat is. Egy közülük érintetlenül megúszta. A zenész fogta ezt a rajzot, és megmutatta Szinánnak. Meglepetésére a szultáni főépítészt lenyűgözte a rajz, és nagyon szeretett volna találkozni a készítőjével. A zenész elmondta Szinánnak, hogy a rajz az egyik ágyasáé, egy fiatal lánykáé, aki bár nem szűz, szép, mint a napfény, és akit boldogan Szinánnak ajándékoz. Ő pedig azt csinálhat vele, amit akar. Ha a lány a házban maradna, a feleségei lábtörlőnek használnák.

Így került végül Sancha a szultáni főépítész házába. Megengedték neki, hogy használja a könyvtárat és rajzoljon, és közben reggeltől délig segített Kayrának, Szinán feleségének a házimunkában. Egy évre rá Szinán tanítani kezdte. Nagyon örült ennek a páratlan diáknak, de sosem gondolt rá, hogy kivigye az építkezésekre.

Azon a héten, amikor Szinán lerakta a Sehzáde-dzsámi alapkövét, Sancha könyörgött, hogy hadd dolgozzon vele. Mivel ismét visszautasították, fogott egy ollót és levágta az égett umbrabarna színű hosszú haját, és mestere ajtaja előtt hagyta egy halomban. Amikor Szinán másnap reggel kijött, selymes hajpázsitra lépett. Megértette. Ellátta Sanchát fiúruhákkal. Amikor a lány felvette őket, Szinán jót derült rajta, de kissé meglepődött. Simán eladhatják fiúnak. Az egyetlen probléma a hangja volt. És a keze. Ezt a némasággal és egy pár kesztyűvel tudták megoldani. Szinán úgy döntött, hogy a lány lesz az ő néma inasa.

Sancha mindezeket aznap délután mesélte el Dzsihannak, amikor a Molla Cselebi-mecseten dolgoztak. Egy hatszögletű kupolás baldachin, négy kisebb torony, kupola alakú fedéllel. Ott ültek kettesben kint egy padon, szemben a mihrab [78] félkupolájával.

– Senki sem tudja? – kérdezte Dzsihan.

– A Mester felesége, Kayra. Ő tudja.

– És ki még?

– Csak egyvalaki – válaszolta Sancha. – Ez az itáliai építész, Tommaso. Ő mindig követi a mesterünket. Attól tartok, hogy egyszer hallott beszélni.

Dzsihan épp válaszolni akart, amikor meghallott egy hangot, mintha valami éjszakai állat susogna. Rémülten fordult hátra. Kísérteties csend vette őket körül, és minden porcikájával érezte, hogy nincsenek egyedül. Szíve hevesen vert. Felállt, körülnézett. Látott néhány férfit a távolban ólálkodni. Egyiküket felismerte. Szalahaddin fivére volt. Dzsihan emlékezett keserű szóváltásukra a temetőben. Tudta, hogy a fiatalember gyűlöli Szinánt, mert őt tartotta felelősnek testvére haláláért. Dzsihan attól félt, azért jött ide, hogy bántsa a Mestert. A többiek lehet, hogy tolvajok. Ezekből mindig akadt néhány az építkezések körül, és zsákmányolni való anyagokat kerestek. Mivel nem akarta Sanchát megijeszteni és növelni az aggodalmát, kicsit tovább figyelte a betolakodókat, és gyanúját megtartotta magának.

– Láttalak Tommasóval – mondta Dzsihan némi hallgatás után. Árnyéksuhant át az arcán, ahogy új gondolata támadt.

– Zsarol téged, ugye?

Sancha lesütötte a szemét.

– De te nem vagy gazdag. Mit akar hát tőled?

– Nem érdekli a gazdagság – válaszolta Sancha, és az inge szélét csavargatta az ujjai között. – A mester tervei kellenek neki.

Dzsihan rettenettel nézett rá. – Odaadtad neki őket?

– Mindössze néhány középszerű tervet kapott. Azt hiszi, hogy Szinán mester tervei, pedig én rajzoltam őket.

Egymásra mosolyogtak. Valamiféle barátság alakult ki közöttük, amelyet Dzsihan fivériségnek nevezett volna, ha nem tudja a lányról az igazságot. Amit viszont Sancha nem mondott el sem akkor, sem később, és egy ideig eltartott, mire Dzsihan rájött, az az, hogy még egy titkot őrzött a szívében. Ez tette erőssé. És teljes lelkéből hűségessé. A legmagányosabb éjszakákon, amikor álomba sírta magát, a gondolat, hogy a szeretett férfi egy fedél alatt van vele, még ha számára elérhetetlen távolságban is, a gondolat, hogy a férfi törődik vele, még ha csak apjaként is, felmelegítette a szívét.

Az inasa volt. Az ágyasa. A rabszolgája. És nem volt idősebb a férfi lányánál. Mégis, Juszuf Nergiz Sancha Garcia de Herrera, aki karcsú testében túl sok nevet cipelt, szerelmes volt Szinán mesterbe.

Sosem találtak rá másik alkalmat, hogy ilyen meghitten és őszintén beszélgessenek, mint ekkor. Ugyanaznap újabb baleset történt. Egy kőtömb kicsúszott abból a támpillérből, amely az imatermet határolta. Leesett a földre, megsebesítve két gályarabot és megölve Szinán kinevezett munkavezetőjét, Havas Gábrielt.

A balesetek kellően ritkák, elszórtak voltak ahhoz, hogy a végzetnek tulajdonítsák őket, de különös módon hasonlítottak és furcsamód állandóan ismétlődtek.

Ha nem használod, a vas berozsdásodik, a fa szétporlad, az ember pedig hibázik – mondta Szinán. – Dolgoznunk kell.

Hozzá hasonlóan a négy inas olyan keményen dolgozott, mintha másnap lenne az ítélet napja, és a munkájukat be kellene fejezniük, mielőtt minden porrá válik. Dzsámikat, mecseteket építettek, medreszéket, Korániskolákat, hidakat, fürdőket, kórházakat, kikötői karanténházakat, szegényházakat, raktárakat és karavánszerájokat emeltek messziről érkező utazók számára. Ezek többségét a szultán rendelte meg, a többit az anyja, a feleségei, lányai és az egymást követő vezírek.

Szinán építményei közül nem mindet a gazdagok és a hatalmasok rendelték meg. Például a kegyhelyeket. Az inasok ezeken is lelkiismeretesen dolgoztak. Mesterük sok esetben maga fizetett értük. És az egyetlen oka annak, hogy évről évre ilyeneket építettek, az volt, hogy szerepeltek valaki álmában. Szinán, szultáni főépítészi minőségében, nemcsak azért érzett felelősséget, hogy épületeket emeljen és felügyelje a városokat; hanem ő felügyelte a szent álmokat is.

Bárki jöhetett hozzá ilyen kéréssel: katona, kocsmáros, mosogatófiú, még egy koldus is. Bekopogtak Szinán ajtaján, tisztelettel, de elszántan, és titkon büszkén, mivel egy fontos égi levél kézbesítésével bízták meg őket. Aztán elmondták az álmaikat. Ezek leggyakrabban szentekről és bölcsekről szóltak, akik szörnyen szomorúak voltak amiatt, hogy sírjuk romba dőlt. Vagy mártírokról, akik megmutatták, hol nyugszanak földi maradványaik, és rendes temetést akartak. Vagy eretnekségért kivégzett misztikusokról, akiket titokban temettek el, ha egyáltalán eltemették őket.

A látomásokban szereplő halottak türelmetlenek voltak, parancsuk sürgető. Dzsihan álomkérelmezőknek nevezte őket. Elvárták az építésztől és az inasaitól, hogy félbehagyják, amit éppen csinálnak, legyen az bármi – például egy dzsámi –, és kövessék őket. Némelyikük még fenyegetőzött is. – Ez egy hatalmas szent, ha nem csinálod, amit mond, elátkoz téged.

Az álomkérelmezők minden héten másik inas gondjaira voltak bízva. A soros lehetetlen feladata volt, hogy mindenkit meghallgasson és kidobja a csalókat. Így Dzsihan számos csütörtök délután azon kapta magát, hogy egy széken ücsörög, és idegeneket hallgat. Volt mellette egy írnok, aki egy asztal fölé hajolt, és szünet nélkül sercegett a tolla. Nem számít, hogy mennyire volt tele zagyvasággal és jelentéktelenségekkel, minden folyamodványt le kellett írni. Szinán szívélyesen üdvözölte a kérelmezőket, majd közölte, hogy a bölcs segédje azért van itt, hogy meghallgassa, amit meg akarnak osztani velük. Vetett egy oldalpillantást Dzsihanra, majd szája szélén huncut mosollyal távozott. Dzsihan gyakran megizzadt a több tucat fürkésző tekintet kereszttüzében, amelyek minden mozdulatát lesték. A szoba kicsinek, zsúfoltnak tűnt. Hirtelen nem volt elég hely sem ezeknek az embereknek, sem a mérhetetlenül sok igényüknek. Mindenhonnan érkeztek. Nyüzsgő kikötőkből és elhagyatott falvakból. És könyörögtek az inasoknak, hogy menjenek és építsenek mindenhol – városban, tanyán vagy olyan területen, amely csak a kígyóknak volt otthona. Az álomkérelmezők többsége különböző korú férfi volt. Voltak közöttük iskolás fiúk, akiket az apjuk kísért el. Néha egyegy nő is akadt közöttük, akinek kint kellett várakoznia, míg a férje vagy a fivére közvetítette az álmait.

Egyszer néhány paraszt azt kérte, hogy újítsanak fel egy bizánci kutat, amely vízzel látta el a falujukat. Bár korábban már a kádihoz is fordultak a kérésükkel, törekvéseik mindeddig hiábavalónak bizonyultak. Aztán egy üstfoltozó is szent álmot látott. Egy erélyes és dühös szent bizalmasan közölte vele, hogy a kút alatt hevernek egy szúfi dergah [79] romjai. Amíg a víz folyt a kútból, addig a dervisek lelke békében nyugodott. Most, hogy a kút kiszáradt, megzavarták a holtak nyugalmát. Ezért a kutat haladéktalanul meg kell javítani.

Amikor Dzsihan átnyújtotta mesterének a számos beszámolót, amit feljegyeztek, Szinán ezt a történetet választotta ki. Úgy döntött, hogy erre komoly figyelmet kell fordítaniuk.

– De Mester, elhiszi, hogy igazat mondanak? – kérdezte Dzsihan.

– Szükségük van a vízre; nem fontos, hogy én mit hiszek.

Újjáépítették a kutat, és kitisztították a csatornákat, melyek a vizet hozták a hegyekből. A falusiak örültek, és Szinán is boldog volt.

Nagyjából ekkoriban érkezett egy molnár, aki azt állította, hogy miközben a gabonát őrölte, egy nőt hallott énekelni – édesen és magával ragadón. Attól félt, hogy egy dzsinn megindult a hegyek felé. Másnap is a hang fogadta, pedig sót hintett át a bal válla fölött és háromszor a tűzbe köpött. A falu vénje azt tanácsolta neki, hogy olvassa a Koránt elalvás előtt. Így is tett. Aznap éjszaka egy nő jelent meg álmában. Arca úgy ragyogott, mintha lámpás lenne a bőre alatt. Fényes szőke haja a vállára omlott. Elmesélte, hogy a valide szultán parancsára megfojtották, de nem kapott sírfeliratot. Azóta lelke a földön bolyongott, és a testét kutatta, mely mélyen a tenger alatt szunnyadt. Mostanság egy halász kifogott egy teknőshéj fésűt, melyet a lány a hajában viselt, és elveszett, amikor a lányt a lábán egy kővel vízbe vetették. Mivel a halász nem tudta, mit kezdjen a fésűvel, betette egy dobozba. A lány azt akarta, hogy a molnár keresse meg a fésűt, és temesse el, mintha az a lány teste volna. Ily módon lenne sírja, és békére lelne.

– Miért nem a halásznak jelent meg? – kérdezte Dzsihan hitetlenkedve.

– Neki nem lehet – válaszolta a molnár. – Egy kőhajításnyira lakik aruméliai erődtől. Van ott egy ház, kék, mint a vörösbegy tojása.

– Jártál ott? – kérdezte Dzsihan.

– Természetesen nem, efendi. A lány mesélte nekem mindezt. Én szegény ember vagyok, a feleségem betegeskedik. Nincsenek fiaim, hogy segítsenek. Nem tudok olyan messzire lovagolni.

Dzsihan megértette, mit akarnak tőle. – Én sem mehetek. Rám itt van szükség.

A férfi szemében megjelenő csalódás tüzes nyílként járta át Dzsihant. De legnagyobb meglepetésére Szinán, amikor elmesélte neki a történetet, unszolni kezdte Dzsihant, hogy menjen, és nézzen körül. Így másnap az elefánt és a hajcsár útra keltek.

A halászt könnyű volt megtalálni, de lehetetlenség volt szóra bírni. Szeme sötét volt a keserűségtől, szája évek óta nem mosolygott. Érzéketlen lélek volt. Dzsihan egyetlen pillantást vetett rá, és tudta, hogy nem lesz hajlandó megmutatni a dzsinn holmiját. Dzsihan másik tervet fundált ki. Ahogy a hegyek mögé értek, megállította az elefántot, és leugrott róla. Miután Csotát kikötötte egy fűzfához, melyet az állat minden komolyabb erőfeszítés nélkül ki tudott volna csavarni, azt mondta: – Mindjárt visszajövök.

Csendben, mint egy bagoly, visszatért, lábujjhegyen körbejárta a kertet és a fészert, amely bűzlött a haltól. Talált néhány dobozt, de egyikben sem látott fésűt. Már épp távozni készült, amikor észrevett egy kosarat a földön. A keze remegett, míg belepillantott. Ott volt a fésű. Márványos barna és borostyán, a szélein repedt. Becsomagolta, és futásnak eredt.

Szerencsére Szinán nem kérdezősködött, hogy miként szerezte meg a tárgyat. Ehelyett azt mondta: – El kell temetnünk. Szükségünk van egy sírkőre.

– De… eltemethetünk egy fésűt egy test helyett? – kérdezte Dzsihan.

– Ha csak ez az egy dolog maradt egy emberből, akkor nem látom akadályát.

Egy eperfa mellett Szinán és az inasok mély gödröt ástak. Belehelyezték a fésűt. Miközben földet szórtak a sírra, imádkoztak. Végül a molnár álmaiban megjelenő lánynak, akár igaz volt a történet, akár nem, lett egy sírköve, melyen ez a felirat szerepelt:

Imádkozz annak a lelkéért, kinek neve ismeretlen

De szereti a Mindenható, aki mindig is ismerte.

1575 tavaszán Takijuddin, a csillagász egyre gyakrabban látogatta meg Szinánt. Visszavonultak a könyvtárba, és órákig beszélgettek. Volt valami új és izgató a levegőben; Dzsihan képes volt ezt kiszagolni, mint a frissen sült kenyér illatát – valami, ami annyira izgalomban tartotta a két idős férfit, mintha újra gyerekek lettek volna.

A szultáni főcsillagász és a szultáni főépítész mindig is tisztelték egymást. Takijuddin újra és újra jelen volt egy-egy mecset alapkőletételénél, és segítette a méréseket. És ugyanígy konzultált Szinánnal az aritmetika törvényeiről, melynek mindketten szakértői voltak. A két férfi könnyedén olvasott több nyelven is – törökül, arabul, perzsául és kicsit olaszul. Az évek folyamán számos könyvet és ötletet megosztottak, és Dzsihan gyanította, hogy jó néhány titkot is. Az egyik dolog, ami közös volt bennük, a számok iránti imádatuk, a másik pedig a szorgalmuk. Mindketten úgy hitték, hogy Allahnak csak úgy köszönhetik meg mindazt a tudást, amit adott nekik, ha keményen dolgoznak. Mindazok ellenére, ami közös volt bennük, jobban nem is különbözhettek volna. Takijuddin szenvedélyes ember volt. Arca nyitott könyv, amely elárult minden érzelmet, mely a szívén áthaladt. Amikor örült, ragyogott a szeme, amikor gondok nyomasztották, olyan erősen morzsolta az olvasóját, hogy kis híján elszakadt a cérna. Azt pletykálták róla, hogy annyira éhezett a tudásra, hogy sírrablókat bérelt, és holttesteket hozatott, melyeket tanulmányozhatott. Ha valaki megkérdezné, hogy egy embert, aki a csillagokát lesi, miért érdekli az emberi test, azt válaszolná, hogy

Isten hasonlónak alkotta a mikrokozmoszt és a makrokozmoszt. Gyakran panaszkodott az ulema arroganciájára és az emberek tudatlanságára. Mivel lelke folyton tűzben égett, barátai sokat aggódtak amiatt, hogy egyszer ő maga is el fog égni. Heves volt és eleven, Szinán ellentéte, aki ritkán mutatta ki az érzelmeit, és mindig visszafogottan viselkedett.

Csakhogy most Szinán is izgatottnak látszott, sőt egyenesen nyugtalannak. Napjait olvasással és rajzolással töltötte, ez normálisnak számított, ugyanakkor merengve, összezavarodva nézett ki az ablakon, és ez nem volt megszokott. Dzsihan hallotta, amint időnként megkérdezi a szolgákat, hogy hozott-e neki valaki üzenetet.

Egy szerdai napon aztán, amikor a Mester házában dolgoztak, megérkezett a rég várt futár az irattekerccsel. Szinán kíváncsi tekintetektől övezve feltörte a pecsétet, és elolvasta a levelet. Arcán, mely feszült volt a várakozástól, megkönnyebbült mosoly jelent meg.

– Csillagvizsgálót fogunk építeni! – jelentette be.

Egy házat, hogy tanulmányozzák a fejük feletti sötét teret. Nagyobb lesz, mint bármelyik, amit eddig emeltek Keleten és Nyugaton. Az egész világból érkeznek majd csillagászok, hogy fejlesszék a tudásukat. Murád szultán megígérte, hogy támogatja Takijuddin azon vágyát, hogy felfedezze a láthatatlan kupolát.

– Ez megváltoztatja majd az univerzumról alkotott elképzelésünket – jegyezte meg Szinán.

– És mi közünk nekünk ehhez? – kérdezte Davud.

Válaszképp Szinán azt mondta, hogy a tudás olyan szekér, amelyet sok ló húz. Ha e paripák egyike gyorsabban kezd vágtázni, a többi ló szintén felgyorsul, és a kocsi utasa, az alim [80] profitál belőle. Az egyik területen végbemenő fejlődés fejlődést szül más területeken is. Az építészetnek jóban kell lennie a csillagászattal; a csillagászatnak az aritmetikával; az aritmetikának a filozófiával és így tovább.

– Még valami – mondta Szinán. – Ti fogjátok felépíteni a csillagvizsgálót. Figyelek majd rátok, de ti fogjátok megcsinálni.

Az inasok hitetlenkedve, szájtátva bámultak rá. Már sok épületen dolgoztak, de soha egyet sem alkottak önállóan.

Nikola szólalt meg: – Mester, le vagyunk kötelezve. Megtisztel bennünket.

– Isten vezessen titeket az utatokon! – mondta Szinán.

A következő hetekben az inasok bemutatták a terveiket a mesternek. Tophanéban, egy dombon kaptak helyet. Ellenőrizték a talajt, megmérték a nedvességet. Még ha versengtek is, hogy melyikük legyen a Mester kedvence, összefogtak. Annak izgalma, hogy együtt építettek, kizárt minden irigykedést.

Közben Takijuddin volt a legboldogabb, és ugyanakkor a legnyugtalanabb lélek az egész birodalomban. Ott lézengett az építkezésen, kérdéseket tett fel, melyeket senki sem értett, és csak várta, hogy elkészüljenek szeretett csillagvizsgálójával. Az építkezés hetei alatt eluralkodott rajta a halálfélelem. Morbid módon megigézték a balesetek és a betegségek, és attól félt, hogy meghal, mielőtt befejezik az épületet. Dzsihan korábban még sosem látott olyan intelligens férfit, akit szinte az őrületbe kergetett a félelme.

Sok iratot hoztak közelről s távolról. Könyveket és csillagászati térképeket gyűjtöttek össze, amelyeket az obszervatóriumban helyeztek el. Dzsihan odavolt a könyvtárért, mely kerek volt és tágas, és elárasztotta a magas ablakokon beszűrődő fény, és volt egy lépcsője, mely lekanyargott egy alagsori szobába. Büszke volt rá, hogy közreműködött a tervezésében.

Miközben folyt az építkezés, Dzsihan több mindent megtudhatott Takijuddinról. Damaszkuszban született, iskoláit Nabluszban és Kairóban végezte, majd letelepedett Isztambulban, abban bízva, hogy ez lesz a megfelelő város a tudománya számára. Itt aztán gyarapodott, és felkapaszkodott a szultáni főcsillagász rangjáig. Dzsihan később megtudta, hogy ő erőltette ezt az egész kockázatos vállalkozást, meggyőzve a szultánt a szultáni obszervatórium szükségességéről. Csakhogy ez korántsem jelentette azt, hogy mindenkit meggyőzött az udvarban. Egyesek nagyon tisztelték, mások gyűlölték; Takijuddinnak rengeteg barátja és legalább annyi ellensége volt.

A matematikus Dzsamsid al-Kasi felfedezéseinek és azoknak az eszközöknek köszönhetően, melyeket Naszir al-Din al-Tuszi fejlesztett ki, Takijuddin alá akarta támasztani a szamarkandi csillagvizsgáló eredményeit, melyet Ulug Bej épített – csillagász, matematikus és szultán egy személyben. – Majdnem kétszáz évvel ezelőtt – mondta – a legkitűnőbb tudósok már kibogozták az univerzum sok-sok titkát. De az utódok ahelyett, hogy eredményeiket finomították volna, megfeledkeztek róluk, lemondtak róluk. Az értékes tudás elveszett a jövő generációk számára. A tudás gyöngyszemei arra várnak mindenütt, hogy rájuk találjanak, mint mélyen a föld alatt fekvő kincsesládákra. A tanulás ezért inkább az emlékezés dolga, mint a felfedezésé.

Takijuddin gyakran utalt Tycho Brahéra – egy Frankföldön élő csillagászra.

Véletlenül éppen amikor az inasok a csillagvizsgáló alapkövét fektették le, Brahe csillagvizsgálóját is akkor emelték a messzi Uraniborgban. A két férfi ahelyett, hogy versengett volna egymással, a kölcsönös nagyrabecsülés és csodálat leveleit váltották.

– Ugyanazt a nőt szeretjük – mondta Takijuddin.

– Hogy érti ezt? – értetlenkedett Dzsihan.

– Az eget. Mindketten megrészegültünk tőle. Sajnos halandók vagyunk. Miután mi meghalunk, mások fogják szeretni.

Miután az égi műszereket a helyükre tették, a nehéz öntöttvas állványokra, Takijuddin körbevezette Szinán inasait. Dzsihan bárhová nézett is, három számlapos csillagászati órákat látott, melyek tökéletesen kidolgozottak és precízek voltak. Az egyik hátsó szobában különböző méretű vízpumpákat fedeztek fel, melyekről Takijuddin elmondta, hogy ezek semmire sem kellenek, csak egy másik szenvedélye voltak. Fent egy masszív asztrolábeum volt hat gyűrűvel – a dhat al-halak. Mint Dzsihanéknak mondták, ezt használták arra, hogy meghatározzák a földrajzi szélességeket és hosszúságokat. Egy másik eszköz, a libna, amely a falra volt felszerelve, két nagy sárgaréz kvadránsból állt, és segítségével kiszámíthatták a csillag- és a napfogyatkozást. Hosszú fadarabokról, melyek szerény kinézetük miatt jelentéktelennek tűntek, kiderült, hogy azok mérik a Hold parallaxisát, azaz látószögelhajlását. Egy rézgyűrűs eszköz határozta meg a csillagok irányszögeit; a mellette lévő pedig a napéjegyenlőségeket. Dzsihan kedvence egy szextáns volt, amely az égitestek közötti távolságot mérte.

Mindegyik szobában, ahová beléptek, egy műszert találtak, amely a kék égbolt egy újabb titkát tárta fel. Az udvari csillagász elmagyarázta, hogy az égitestekhez, mint az életben oly sok dologhoz, az embernek meg kell találnia a helyes kalauzt. Ő ahelyett, hogy a Holdat tekintette volna kiindulási pontnak, két mozgó csillagot tanulmányozott: az egyiket Vénusznak hívták, a másikat Aldebarannak. Ez utóbbi név annyira megtetszett Dzsihannak, hogy folyton ezt ismételgette magában, mintha egy költemény lett volna.

A műszerekkel ellentétben, melyek újak voltak, a könyvtárban található könyvek és a kéziratok régiek voltak. Takijuddin itt őrizte a geometriáról, algebráról és a mozgási erőkről szóló értekezéseit. Különösen örült, hogy a szultán megparancsolta egy új rendeletében, melyet Isztambul kádijának címzett, hogy mindazok, akik értékes gyűjteményekkel bírnak, adják át ezeket a szultáni obszervatóriumnak: Amikor megkapod ezt a parancsot, kutasd fel a csillagászattal és geometriával kapcsolatos könyveidet, és add át őket nagyra becsült csillagászomnak, Takijuddinnak, hogy támogatásommal folytathassa kiváló munkáját.

Úgy gondolták, hogy ilyen hathatós támogatás mellett semmi rossz sem történhet. A csillagvizsgáló az ő – kívül-belül hibátlan – csillagvizsgálójuk, melynek ablakai az esti napfényben szivárványszínekben játszottak, egy domb tetején ragyogott Tophanéban.

✽

A megnyitó ceremónia pompásra sikerült. Fejük felett a nap fényesen ragyogott, bőségesen szórva sugarait, az ég egységes kékbe öltözött. A levegő viszont csípős volt és hideg, mintha a tél és a nyár is jelen akart volna lenni egy ilyen jeles napon. Sirályok csaptak le a távolban, ezúttal nem sivítva; fecskék mártóztak meg és ittak az udvar márványkútjának vizéből. Ruháik és szakálluk mirha illata összekeveredett a halva édes illatával, amit Takijuddin utasítására osztottak ki a munkásoknak, akik keményen dolgoztak, hogy időben befejezzék a munkát.

Szinán is jelen volt, fahéjszínű kaftánt és hagyma alakú turbánt öltött magára, jobb keze ujjai egy képzeletbeli olvasót morzsoltak. Az inasok néhány lépéssel mögötte álltak, igyekeztek leplezni a büszkeségüket. Bár azért gyűltek össze itt, hogy Murád szultán egészségéért és dicsőségéért, továbbá a szultáni főcsillagász sikeréért imádkozzanak, Szinán tanítványai valójában többel járultak hozzá a csillagvizsgálóhoz. Nem tehettek róla, de nagyon elégedettek voltak a két épülettel, melyet ők terveztek, építettek és tettek használhatóvá – a mester védnöksége alatt, de önállóan. Ez az ő teremtményük volt, a Teremtő bocsásson meg azért, hogy ezt a szót használják, hiszen ez csak Őt illette.

A csillagvizsgálón túli földeken a bámészkodók és támogatók tömege gyülekezett, a szél elhozta a hangjukat. A külföldi követek az eseményeket figyelték, a kereskedők azt latolgatták, mennyi hasznuk lesz ebből, a zarándokok imákat mormoltak, a koldusok alamizsnát kéregettek, a tolvajok zsákmányt hajszoltak, a gyerekek az apjuk vállára ültek, hogy megpillanthassák a helyet, ahol az ember megnézheti a Napot és Holdat, és még azt is megtudja, hogy hová mennek a hullócsillagok, amikor lehullanak.

A magas és egyenes tartású Takijuddin középen állt, és leomló, alabástromfehér öltözetet viselt. Korábban negyven bárányt és negyven tehenet áldoztak, ezek húsát szétosztották a legszegényebbek között. Most az áldozati állatok vérének egy cseppje ragyogott a homlokán, a két szeme között. Mindkét oldalán huszonnégy csillagász sorakozott, arcuk örömtől csillogott.

Hirtelen minden hang elnémult. Izgatott moraj futott át a közönségen. Murád szultán érkezett. Jelenléte, mint a víz, elárasztotta az udvart, betöltött minden üres helyet jóval azelőtt, hogy lovas kísérete feltűnt a távolban. Isten Földi Árnyéka arra készült, hogy felavassa a világ legnagyobb obszervatóriumát. Amikor a szultán és a testőrei megérkeztek, és elhelyezkedtek, egy szúfi sejh imádkozni kezdett, hangja egyszerre volt hangos és lágy.

– Isten óvja felséges szultánunkat!

A tömeg egy szólamban visszhangozta a szót, úgy ízlelgetve, mintha finom falat lett volna. – Ámen!

– Allah irgalmazzon dicső birodalmunknak, és vezessen minden dolgunkban, és segítsen minket, hogy csatlakozzunk azokhoz, akik korábban e földön éltek és nem tévelyegtek! Isten óvja e házat és tárja fel az Ég titkait azoknak, és csak azoknak, akik érdemesek rá!

– Ámen!

Ahogy Dzsihan a szúfi szavait hallgatta, tekintete az ulema, a vallási elöljárók felé tévedt, akik a ceremóniát nézték. Azt pletykálták, hogy a sejhüliszlám visszautasította, hogy a közös imát vezesse, amikor felkérték rá. Dzsihan a férfi arcát vizsgálta. Higgadtnak tűnt, arckifejezése olyan nyugodt volt, mint egy tó felszíne. Ekkor azonban összeszorította az ajkát, szája haragosan rándult, mintha valami keserűt ízlelt volna. Dzsihan úgy vélte, hogy ezt senki sem vette észre, mivel mindenki az imájába mélyedt. Ő azonban látta ezt az aprócska gesztust, és összeszorult a szíve.

Egy pillanatig, amely olyan rövid ideig tartott, mint a szárnyaló keselyű emelkedése, Dzsihan a zsigereiben érezte, hogy valami nincs rendben, még ha ennek nem is volt kézzelfogható nyoma. Az volt az érzése, hogy Szinán szintén aggódott – mivel idegesen mozgatta az ujjait. Eközben Takijuddin jókedvében semmit sem gyanított.

Később Dzsihan hosszasan elmélkedett ezen a pillanaton. Szinánnak nem sok tapasztalata volt az ulemával, mindazonáltal érezte mély ellenszenvüket. Takijuddin viszont mindenki másnál jobban ismerte őket, hiszen korábban bíróként szolgált, teológus volt, egy müvekit, az idő őrzője, és tanított egy medreszében is. Mégsem érezte azt a szorongást, amit a mester és az inas érzett aznap. Dzsihan azt a következtetést vonta le, hogy valószínűleg az tette vakká, hogy túl közel volt az ulemához, az ember tisztábban látja ugyanis a dolgokat, ha bizonyos távolságból szemléli őket.

✽

Takijuddin ekkoriban értekezést írt az égitestekről, egy könyvet, melyet ő zidzs-nek [81] hívott. Ebben feljegyezte a Nap, a Hold, a csillagok és az égitestek helyzetét, a köztük lévő távolságot és a mozgásukat. Azt mondta, évekbe fog telni, de ha befejezi, útikalauz lesz az örökkévalósághoz.

– A zidzs egy térkép – magyarázta. – Az isteni teremtés térképe.

Réges-régen egy hitetlen bölcs, a neve Arisztotelész – aki megtanította Nagy Sándort mindarra, amit tudott – úgy tartotta, hogy a Föld a Világmindenség központja, és békésen pihen, ellentétben a többi égitesttel. A csillagászokra hagyta, hogy megtalálják a számos bolygót, amely körülötte kering, az egyre nagyobb számú kupolát, mely a fejük felett mozgott.

– Meg tudta számolni őket? – kérdezte Dzsihan, amikor a csillagvizsgáló felavatása után ő és Davud meglátogatták Takijuddint.

– Nyolc – jelentette ki Takijuddin határozottan. – Ez egy tökéletes szám, ahogy tökéletes a Föld alakja, az égitestek elrendezése, az univerzum rétegei is. Isten mindent elrendezett az emberek számára, hogy lássák, tanulmányozzák és elmélkedjenek rajta. – Minél tovább beszélt Takijuddin, annál jobban megeredt a nyelve. Azt mondta, bármilyen zseniális volt is Arisztotelész, néhány dologban tévedett. Mert az Univerzum szívében a Nap helyezkedik el, és nem a Föld. A többi égitest e tűzgömb körül kering tökéletes körpályákon. Mutatott Dzsihannak egy könyvet, amely, mint mondta, ezt kétségtelenül bizonyította. Dzsihan hangosan felolvasta a címét, a latin szavak egyenletesen és gördülékenyen siklottak a nyelvén. Valami a bolygók körforgásáról. Kopernikusz. Milyen különös név, gondolta, de a szultáni főcsillagász olyan tisztelettel ejtette ki, hogy az ő szájából varázsigének hangzott.

– Volt egy kedvese, de sosem nősült meg – folytatta Takijuddin, a bőrborítású kötetre mutatva, mintha az élne. – A nővére gyerekeit nevelte, nem volt sajátja.

Davud megkérdezte: – És miért nem vette feleségül?

– Tudj’ isten. Valószínűleg a nő érdekében. Melyik nő viselne el egyolyan férjet, aki csak az eget látja?

Davud és Dzsihan egymásra néztek, ugyanarra gondoltak. Bár Takijuddin nős volt, legtöbbször a csillagvizsgálóban aludt. Nem merték megkérdezni, hogy amikor Kopernikuszról beszélt, egyúttal magára is utalt-e.

Köszönetet mondva a csillagásznak és a segédeinek, Davud és Dzsihan elköszöntek. Alighogy kiléptek, metsző és baljós ködhullám borította be őket. Mint két vak, tapogatózva megkeresték Csotát, felmásztak a helyükre, és lassan, nagyon lassan trappoltak a város felé.

Pár lépéssel később Dzsihan sürgető késztetést érzett, hogy hátranézzen. Ekkor furcsa dolog történt. A két magas épületből, melyek az obszervatóriumot alkották, semmit sem lehetett látni – egy pislákoló gyertyafényt sem az ablakban, vagy a fenti teraszon elhelyezett műszerek csillogását. Az épület körvonalai teljesen eltűntek a szürkeség tengerében, és abban a pillanatban úgy érezték, mintha a csillagvizsgáló soha sem létezett volna, és minden, ami elhangzott vagy amit tettek e fedél alatt, csak homokba írt szó lett volna.

Egy szeles, viharos napon, amikor a munkából tértek vissza – Dzsihan Csota nyakán, a mester és a többi inas a hordozóban, az elefánt hátán lévő fedett ülésben – Takijuddint az udvaron várakozva találták, arcán gondterhelt kifejezéssel. Mivel Dzsihan egy ideje nem látogatta meg, döbbenten látta, mennyire megváltozott. Az öröm, amely beragyogta az arcát az obszervatórium első hónapjaiban, lekopott, és egy öregebb, soványabb arcot hagyott maga után, melyet a feszültség uralt. Rövid üdvözléseket követően a két idős férfi lepihent a kerti pavilonban, a szőlőlugasok fedele alatt hangjuk eltompult, alig szűrődött át.

Mivel nem tudtak közelebb férkőzni, ám nem szívesen maradtak volna távol, az inasok a konyhába vonultak, ahol a szakács zsörtölődése ellenére az ablak mellé telepedtek – ez volt az egyetlen hely, ahonnan kémkedni tudtak a mesterük után. Ebből a távolságból nem lehetett hallani, hogy miről beszélgetnek. Így semmi sem tartotta őket vissza attól, hogy találgassanak.

– Valami baj van – dünnyögte Davud. – A csontjaimban érzem.

– Talán csak megvitatnak valamit – mondta Nikola, aki még nem álltkészen, hogy felhagyjon a szokásos optimizmusával.

Takijuddin magával hozta egyik hűséges tanítványát – egy fiatal, himlőhelyes arcú csillagászt, akinek alkonyszínű, gyér szakálla volt. Amikor ő is csatlakozott hozzájuk, az inasok nyaggatni kezdték, hogy mi történik. Bár ő próbálta elkerülni a kérdéseiket, hamarosan mindent elmondott: – A mesterem észrevett egy üstököst a Nyilasban.

Dzsihan vetett egy pillantást a többiekre. Nikola zavartnak tűnt; Davud gyanakvónak; és lehetetlen volt megmondani, hogy mi járhatott Sancha fejében, mivel szemét a földre szegezte. Dzsihan feltételezte, hogy a társaságból nem csak ő nem érti a dolgot, ezért megkérdezte: – És ez mit jelent?

A csillagász sóhajtott: – Hullócsillag. Hatalmas, és felénk tart.

– És mit fog csinálni? – érdeklődött Davud.

– A mesterem majd megmondja.

– Te is biztosan tudsz róla valamit – erősködött Davud.

– Néhány üstökös özönvizeket okozott. Volt, hogy egy királyságban minden nő elvetélt. Más ízben háromlábú békák potyogtak az égből.

Az inasok döbbenten hallgatták. Saját hangjától megittasodva a fiú egyik csapást sorolta a másik után. – Az egyik üstökös hét évig tartó szárazságot hozott, és olyan erős keleti szelet, hogy minden facsemetét gyökerestől kitépett. Aztán a sáskák felfaltak minden növényt, ami maradt.

– Pszt, jönnek – intette le őket Nikola, pedig kívülről nem hallhatták őket.

Zavartan, mint a gyerekek, akik rossz fát tettek a tűzre, kimentek a kertbe, hogy üdvözöljék a két mestert. Bármi bántotta is Takijuddint, úgy tűnt, hogy az elrontotta Szinán kedvét is, mint valami üszög, ami egyik fáról átterjedt a másikra.

– Nézz rájuk! – mondta Takijuddin, és az inasokra mutatott.

– A pletyka gyorsabb az üstökösnél – állapította meg Szinán azon a rosszalló hangon, amit az atyai feddésekhez tartogatott.

– Különösen, ha valaki nem tudja tartani a száját – zsörtölődött Takijuddin, és tekintete megpihent a saját tanítványán, aki azonnal lehajtotta a fejét, és fülig vörösödött. A csillagász csendesen hozzátette: – Remek. Az egész város tudni fogja.

Ezen felbátorodva Dzsihan megkérdezte: – Mit jelent mindez?

– Allah nagy, és ilyen előjeleket küld – válaszolta Takijuddin. – Mi, halandók talán nem látjuk előre a veszélyeket, de végül a figyelmeztetések mindig beigazolódnak.

Dzsihan szótlanul bámult a főcsillagászra. Lesújtotta nyugtalanító válasza. Nem ő volt az egyetlen. Ebben a pillanatban az inasokat jobban foglalkoztatta, hogy rájöjjenek, mik azok a veszélyek, melyeket ők nem látnak előre. Azt érezték, hogy olyan erő fenyegeti őket, melynek a megértéséhez nincs elég bölcsességük, legyőzéséhez pedig nincs elég erejük.

Szinánnak igaza volt a pletyka sebességével kapcsolatban. Az elkövetkező napokban az isztambuliak semmi másról nem beszéltek. Rémült suttogás és sötét jóslatok szűrődtek be a falak repedésein, megtöltötték a macskakövek közötti hézagokat, átjutottak a kulcslyukokon, lefolytak a szennyvízcsatornákon, beszennyezték a levegőt. Hamarosan a szultán deklarálta, hogy tanácskozást fog tartani az előkelőségek, a vezírek és az ulema tagjainak a részvételével. Spontán tanácsot, ahol Takijuddin beszámol majd a dolgokról. Dzsihan izgalma az egekbe szökött, amikor hallotta, hogy Szinánt is meghívták, hogy eljöjjön és kifejtse a véleményét.

– Kérem, vigyen magával! – könyörgött Dzsihan. Szinán megsemmisítőpillantást vetett rá. – Miért? Mert kíváncsi vagy?

– Ha nem engem, akkor valamelyik másik inast. Mi építettük ezt a csillagvizsgálót.

Nem kellett folyatnia. Szinán engedett. – Menj, készülj!

✽

A déli ima után a Mester és az elefánthajcsár megérkeztek a palotába. A többiekhez hasonlóan őket is az audenciaterembe vezették. Nagyjából negyven méltóság várakozott ott, néhányuk a kíséretével. Ott sorakoztak az óriási helyiség mindkét oldalán. Középen egy arany trónon ült Murád szultán.

Bevezették Takijuddint. Dzsihan figyelte, ahogy letérdelt és megcsókolta a szultán ruhaszegélyét, majd újra meghajolt és üdvözölte a díván résztvevőit. Ezután szerényen várt, összekulcsolt kézzel, tekintete a lábán pihent. E pillanatban senki sem akart a helyében lenni.

– Szultáni főcsillagász, azért vagy itt, hogy elmondd a mi jóságos szultánunknak, mit hoz ránk az üstökös – mondta Szokollu nagyvezír.

– Ha felséged megengedi – mondta Takijuddin, és előhúzott egy irattekercset a ruhájából. Hangosan olvasni kezdte: – Én, Takijuddin ibn Ma’ruf, a szultáni főcsillagász, láttam egy üstököst a Nyilas csillagképben. Miután megkerestem a zidzsemben, és használtam a turquet-emet, ahogy a nagy Nasir al-Din al-Tusi tette egykor, úgy találtam, hogy az üstökös koordinátái a következők: földrajzi hosszúság 26. fok a Nyilasban, északi szélesség 22. fok. Méréseim során három fő csillagot használtam viszonyítási pontként: az Aldebarant, a Bika szemét; az Algorabot, a hollót; és az Altayrt, a repülő keselyűt. Napokon át vizsgáltam az üstökös mozgását, hogy megértsem a természetét. Útvonalának részleteit hosszasan leírtam a fiatal csillagászoknak, hogy tanulmányozzák, miután a lelkem elhagyja ezt az árnyékvilágot.

Takijuddin itt szünetet tartott. Egyetlen pisszenést sem lehetett hallani a teremben.

– Az ezt követő hét éjszakán keveset aludtam. A tanítványaim és én körüljártuk és tanulmányoztuk…

– Kímélj meg minket attól, hogy te mit csináltál – vágott közbe Szokollu. – Arról beszélj, hogy a csillag mit fog csinálni.

Takijuddin beszívta a levegőt, mintha ezt a pillanatot, ezt a szobát szívná magába; befogadta, ahogy barátai és ellenségei lesik minden mozdulatát, és valószínűleg olyan magányosnak érezte magát, mint az üstökös, melyet nyomon követett. Ujjait a papírtekercsre helyezte, és a végére ugrott. – Úgy találtam, hogy az üstökös a Vénusz vonzásában van, csóvája kelet felé elnyúlik, északról dél felé mozog. Az üstökös szerkezetének és az őt vonzó bolygó természetének tanulmányozása során arra a következtetésre jutottam, hogy ellentétben azokkal az üstökösökkel, melyek a régmúlt napokban jelentek meg az egünkön, ez egy jó szándékú üstökös. Nem fog ártani nekünk.

Halk, megkönnyebbült moraj hallatszott. A szultán első ízben szólalt meg: – Ez remek. Fejtsd ki bővebben! – bólintott a fejével.

– Sok esőfelhőt hoz majd magával. Aratáskor bőséges lesz a termény –mondta Takijuddin.

– És mi lesz a harcmezőkön? – kérdezte Isten Földi Árnyéka.

– Seregeink óriási győzelmet fognak aratni, felség.

Újabb izgalomhullám futott végig a szobán. A szemek tágra nyíltak, örömtől csillogtak. Ezzel a tanácskozásnak vége volt.

Csakhogy az egészből semmi sem vált valóra. A háború Iránnal nem úgy alakult, ahogy várták. Még ha az oszmán sereg győzedelmeskedett is, a veszteségek túl nagyok voltak ahhoz, hogy bárkit is hitegetni lehetett volna. Aztán aszály következett. Hónapokon át üresen maradtak az éléskamrák, és a gyerekek éhesen tértek nyugovóra. A legrosszabb a földrengés volt, amely egész kerületeket döntött romba. Aztán újra lecsapott a pestis. Tömegesen haltak meg az emberek, és tömegesen temették el őket. Bármerre nézett is az ember, csak szegénységet és bánatot látott.

Az üstökös nyomorúságot hozott, a legtöbbet éppen Takijuddinra. Az ulema mesterkedni kezdett ellene. Csak a megfelelő pillanatra vártak, hogy lesújtsanak az udvari csillagászra. Az új sejhüliszlám, Ahmed Semszeddin efendi minden erejével rátámadt. Az obszervatórium hozta a bajt a városra. Kik ők, hogy Istent kukkolják? Ennek az ellenkezőjének kell történnie: Istennek kell figyelnie őket. Az embereknek a földre kell szegezniük a tekintetüket, és nem a mennyboltra.

A szultán megparancsolta, hogy rombolják le a csillagvizsgálót.

Aznap reggel, amikor az inasok meghallották a hírt, a mesterük házába rohantak. Alig tudtak beszélni, úgy elnéztek egymás mellett, mintha alvajárók lennének.

Szinán a nap hátralévő részét a pavilonban üldögélve töltötte, valószínűleg felidézte azt az időt, amikor ő és Takijuddin ott ücsörögtek reménnyel és hittel telten. Az esti ima után kijött, és lágy, higgadt hangon, melyet meghazudtolt a mondanivalója keménysége, ezt mondta: – Ti építettétek, nektek kell lerombolni!

– De Mester! – próbált tiltakozni Nikola.

Dzsihan elvesztette az önuralmát. Olev halála óta rengeteg düh gyülemlett fel a szívében, és most kirobbant. Felcsattant: – Hát ezért hagyta, hogy mi építsük fel? Azért nem maga csinálta, mert tudta, hogy biztosan ez fog történni.

A többiek szájtátva bámultak rá. Magukban ők is ezt gondolták, de megdöbbentek, hogy neki volt bátorsága hangosan kimondani. Szinán azt felelte: – Nem tudtam. Ha tudtam volna, biztosan nem kérlek meg titeket, hogy építsétek fel.

Csakhogy ha egyszer Dzsihan belekezdett, nem tudta abbahagyni. Tovább erősködött: – Akkor miért nem védte meg a csillagvizsgálónkat? Hogy hagyhatta, hogy ez megtörténjen?

Szinán szomorúan elmosolyodott, a szeme körüli ráncok mélyebbek lettek. – Vannak dolgok, amelyek rajtam múlnak, és vannak, amelyek nem. Nem tudom megakadályozni az embereket a pusztításban. Én mindössze annyit tehetek, hogy folytatom az építést.

✽

A lebontás előtti estén visszahúzódtak a saját zugukba, kerülték a beszélgetést. A Mester a családjával fent volt a háremlikban; Nikola a műhelyben, Davudot sehol sem látták; Sancha a Szinán háza mögötti szobában; Dzsihan pedig elvonult az istállóba. Szegény kahja nem tudta őket rávenni, hogy együtt vacsorázzanak, ezért külön tálcákon kellett mindenkinek kiküldenie az ételeket.

Dzsihan szeretett volna egyedül lenni és az elefántjával foglalkozni, így azon az éjjelen elzavarta a fiatal segítőjét. Szíve legmélyén úgy hitte, hogy senki sem tudja úgy ellátni az állatot, ahogyan ő. Ugyanúgy, mint régen, felmosta a vizeletet a padlóról, ellapátolta a ganét, feltöltötte a hordóban a vizet, kicserélte a leveleket a vályúban. Lesikálta Csota lábait – a nagy, kerek elsőket, és a kisebb, ovális hátsókat –, óvatosan, nehogy megsértse a puha, párnás talpát. Az elefánt lábkörmeire összpontosítva levágta mind a tizennyolcat, kitisztította őket, és egyenként bedörzsölte balzsammal. Az elefánt megfizette az árát annak, hogy éveken át az építkezéseken robotolt, és meredek dombokon caplatott. Négy körme berepedt, egy pedig közeljárt ahhoz, hogy leessen.

Dzsihan megvizsgálta az állat ormányát, hogy vannak-e rajta szemölcsök, és örült, hogy egyet sem talált, majd a farkát is megnézte a bolhák és atkák miatt. Megvizsgálta a lágy szövetet a füle mögött, hogy van-e ott elefánttetű, ami mind közül a legrosszabb. Az az igazság, hogy egyetlen tetű is el tudja rontani egy elefánt hangulatát. Bár talált pár apró barna dudort, szerencsére nem volt komoly. Miután lemosta az állatot, Dzsihan ellenőrizte, hogy a hátán vannak-e sebek és tályogok. Bekente balzsammal, ahol száraz volt a bőre. Csota mindezt odaadóan tűrte, élvezte a törődést. Dzsihan szintén élvezte az erőfeszítést. Segített neki, hogy megfeledkezzen a bánatáról, bár tudta, hogy hamarosan újra eszébe fog jutni. Amikor elkészült, Csota meglóbálta az ormányát, mintha azt kérdezné, hogy fest.

– Szép vagy, ragyogsz, mint az arany – mondta Dzsihan. Ekkor lépéseket hallott a résnyire nyitott ajtó mögül.

– Ide le! – kiabálta, mert azt hitte, hogy a háziszolga jött az ételével, de legnagyobb meglepetésére Szinán volt az. Dzsihan megtörölte a kezét egy zsíros rongyban, és odasietett hozzá. – Isten hozta, Mester! – Mivel nem tartotta illendőnek, hogy egy istállóba invitálja be, gyorsan megkérdezte: – Akarja, hogy kijöjjek?

– Jobb, ha itt beszélünk.

Dzsihan leterítette Csota takaróját egy halom szénára, így különös, félig bársony, félig szalmaszéket alkotott.

– Soha sem gondoltam volna, hogy egyszer eljön a nap, amikor azt fogom kérni tőled, amivel most előállok – mondta Szinán, miután letelepedett.

– Mi volna az? – kérdezte Dzsihan, bár nem volt benne biztos, hogy hallani akarja a választ.

– Szükségem van a tudásodra. Nem a mérnökire, hanem a korábbi tudásodra, ha nevezhetjük így.

Mivel látta, hogy Dzsihan nem érti, lassan elmagyarázta: – Úgy értem, azokból az időkből, amikor elsajátítottad mások holmiját. Tudom, hogy soha többé nem teszed.

Micsoda szégyen! Rettenetes. Szóval a Mester mindent tudott az ő tolvajlásáról. A bűntudat átjárta az egész testét. De nem tagadta: – Igen, ez igaz… de… nem értem.

– El kellene nekem lopnod néhány dolgot, fiam.

Dzsihan rábámult.

– Holnap, mint tudod, lerombolják az épületeket. A műszereket és a könyveket is elpusztítják. Minden olyan gyorsan történt, hogy Takijuddinnak a többségüket nem volt ideje megmenteni. Az ajtók be vannak zárva, és senki sem képes bejutni.

Dzsihan bólintott, végül kezdett neki derengeni, mit akar a Mester.

– Ha legalább néhány könyvet meg tudnánk szerezni, az némi vigasz lenne a barátunk számára.

– Valóban az lenne, Mester.

– Természetesen nem muszáj elvállalnod – mondta Szinán suttogva. –Talán rossz ötlet.

– Szerintem remek ötlet.

– Veszélyes lehet, fiam.

– A lopás mindig az, Mester, bocsássa meg, hogy ezt mondom.

Szinán bánatos mosollyal nézett az inasára, feje oldalra billent, mintha a látványa egyszerre bántaná, és felvidítaná a lelkét.

– Erről csak mi tudhatunk – mondta Szinán egy kis szünet után.

– És Csota – mondta Dzsihan. – Halkabban tud járni, mint egy ló. És több dolgot is elbír.

– Rendben, őt is magunkkal visszük.

– Micsoda? Úgy érti, maga is velem jön?

– Természetesen. Nem küldhetlek oda egyedül.

Dzsihan egy pillanatra elgondolkodott ezen. Ha őt elkapják, úgy fognak vele bánni, mint egy közönséges tolvajjal. Ha Szinánt kapják el, elveszti a hírnevét, talán még az udvarbeli pozícióját is. A munkásai, a családja, mindannyian, akik úgy néztek rá fel, mint egy apára, mind belepusztulnának. Ezt mondta: – Nem tudok mással dolgozni, csak egyedül. Ellenkezik a természetemmel.

A Mester ellenkezett, a segéd ellenállt neki. Szinán azt mondta, hogy lefújja az egészet. Dzsihan azt felelte, hogy késő, mert most már mindenképpen megcsinálja. Bizarr szócsata volt. Vita nélkül vitatkoztak.

– Rendben – mondta Szinán, hanyag kézlegyintéssel engedve végül, amit Dzsihan inkább a bizalom jeleként értelmezett, mint a vereség gesztusaként.

Ezután a Mester átadott Dzsihannak egy pénzzel teli erszényt. Ha belefutna egy éjjeliőrbe, megpróbálhatná megvesztegetni. Talán működik, de az is lehet, hogy nem. Ez az őr természetétől függ, és attól, hogy mit tartogat a Gondviselés Dzsihan számára.

Mindketten összerándultak a közeledő léptek zajára. Egy fiú jelent meg, aki gőzölgő levesestállal, kenyérrel, vízzel és baklavával megrakott tálcát hozott. Vártak, amíg felszolgálta az ételt, és elment.

– Egyél! – mondta a Mester. – Hosszú éjszaka áll előtted.

Dzsihan letépett egy darab kenyeret, belemártotta a levesbe, majd lenyelte. Leforrázta a nyelvét, ahogy eszébe jutott még valami. Megkérdezte: – Van valami, amit különösen szeretne, hogy elhozzak?

– Nos – válaszolta Szinán felvont szemöldökkel, már várva ezt a kérdést. – Nem a műszereket, azok túl nagyok. A könyveket kellene megmenteni, amennyit csak lehetséges. Ha tudod, keresd meg a zidzsét, tudod, hogy mennyit dolgozott vele.

A Hold, a Nap, a csillagok és az égitestek térképe. Sok év munkája. Ezt miért nem vitte magával a szultáni főcsillagász?

Szinán, mintha olvasna a gondolataiban, ezt válaszolta: – Takijuddin az obszervatóriumban tartotta az értékes dolgait. Ez volt az otthona.

Dzsihan evett még pár kanál levest, utána bedobott egy falat kenyeret a szájába, a maradékot pedig az övébe csúsztatta. – Indulásra készen állok.

Telihold izzott a város felett, egy letűnt kor örömtüze. Az árnyékok között Dzsihan haladt Csotán Tophane felé.

Az ólomszínű ég alatt a csillagvizsgáló épületei két egymást ölelő bánatos óriásra emlékeztettek. Dzsihanba belenyilallt a fájdalom, amint tudatosult benne, hogy másnap ilyenkorra már nem lesznek itt. Leugrott, és fülelt az éjszakában, hogy megbizonyosodjon róla, senki sincs a környéken. Halkan azt mondta Csotának, hogy ott várjon rá. Megjutalmazta körtével és dióval, amit az állat azonnal behabzsolt. Dzsihan nagy zsákokat hozott magával, amiben majd elviszi a könyveket. Ezeket megragadta, és háromszor megcsókolta Csota ormányát, hogy szerencsét hozzon. Aztán egyenesen a csillagvizsgálóhoz ment.

Először a főbejárattal próbálkozott. Egy rozsdás lakat lógott rajta. Kicsit megbabrálta. Azt a tűt és pengét használta, amit az övében hozott magával. Úgy ítélte meg, hogy nem lenne nehéz kinyitni, de nem tudná újra visszarakni egy darabban. Másnap reggel mindenki tudná, hogy valaki betört.

A falhoz lapulva hátrament, és ellenőrizte a hátsó ajtókat mindkét oldalon. Mivel a két épületet egy átjáró kötötte össze, mindegy volt, hogy melyik ajtón jut be, ha megtalálja az utat. Aztán megtalálta, amit keresett: egy kerek ablakot a földszinten. Visszaemlékezett, hogy ezen a télen meglazult, és nem is javították meg rendesen. Takijuddin panaszkodott is, azt mondta, hogy a munkások hanyagul dolgoztak. Aztán elfeledkezett róla, ahogy mindenki más is.

A következő pillanatban Dzsihan már ott is volt, és nekifeszült. A zsanér kisvártatva egy kattanással engedett. Benyomta az ablakot, ami kinyílt, ő pedig becsusszant. Bent vaksötét fogadta. Erre egyáltalán nem volt felkészülve, a térde megroggyant. Megvárta, amíg a szeme hozzászokott a homályhoz, ezután kezdte felismerni a tárgyakat. Felmászott a csigalépcsőn, és elérte a könyvtárat; megcsapta a papír, pergamen, tinta és bőr erős illata. Minden polc egy nyílt seb volt, amely vérzett az éjszakában. Tántorogva jobbra-balra pillantott. Több ezer könyv, térkép és kézirat sorakozott ott. Honnan tudná, hogy melyik értékesebb a többinél? Hogy tudná eldönteni? A koruk alapján? A szerzőjük alapján? A témájuk szerint?

Dzsihan végigszaladt sorról sorra, véletlenszerűen kapva fel a könyveket, megszimatolta és megérintette őket, aztán közelebb vitte őket az ablakhoz, ahol a holdsugár pislákolt. Latin, arab, oszmán, héber, görög, örmény, perzsa szavak záporoztak rá. Levegő után kapkodott. Hirtelen dühös lett magára. Értékes időt veszített a tétovázásával. Kétségbeesve elővette a magával hozott zsákokat, és válogatás nélkül kezdte megtölteni a keze ügyébe akadó könyvekkel. Mivel nem tudott választani, nem is válogatott. Mindet meg akarta menteni.

Az első polccal kezdte, majd a második és a harmadik következett. Egy zsák már meg is telt. A második zsák elnyelte a következő három polcot. Ezzel meg is volt. Tett egy lépést előre, totyogva, mint egy részeg. Túl nehéz volt. El kellett távolítani néhány kötetet. A keze remegett, a fogai összekoccantak, mintha hideg légaknába került volna.

– Visszajövök – suttogta.

Kiment, megkereste Csotát, felpakolta a könyveket a hordozóba, majd szaladva, lihegve visszatért. Átkozta magát, amiért nem gondolt rá, hogy hozzon egy talicskát. Egyszerűbb lett volna. Újra megtöltötte a zsákokat további öt polccal, és ismét kirohant. Nem tudta megszámolni, hányszor tudta megtenni ezt a kört. Olyan erősen fújtatott, hogy attól félt, valaki meghallja, és minden igyekezete kárba vész.

Kiszáradt szájjal nyelt, próbálta visszanyerni a nyugalmát. Kint pirkadt.

Azt mondta magának, hogy ez volt az utolsó kör. Végzett. Mindent megmentett, amit tudott; amit pedig nem tudott, azt hagyta. És akkor történt valami, amit soha senkinek nem árult el még évekkel később sem, amikor már öregember volt. A könyvek és a kéziratok, a térképek és a táblázatok a nevén kezdték szólongatni; eleinte halkan, majd egyre élesebb hangon, és könyörögtek neki, hogy vigye őket magával. Dzsihan látta a szakadt papírszájukat és tintakönnyeiket. Leugrottak a polcról, egymásra tapostak, elállták az útját, szemük tágra nyílt a rettegéstől. Dzsihan úgy érezte magát, mint egy hajóban hánykolódó ember, aki kapaszkodót keres, hogy megmeneküljön a viharban, miközben több százan vízbe fúltak körülötte.

Szeme könnybe lábadt. Megtöltött további három zsákot, és gyorsan távozott, mintha láthatatlan erő hajtotta volna. Később nem emlékezett rá, hogyan mászott fel Csotára, és hogy érte el Szinán házát. Minden könyvet átadott a mesterének, és visszautasította, hogy elvigye őket valahova a közelbe, mert félt, hogy megint beszélni fognak hozzá.

– Indiai segéd, nagyon sokat megmentettél – mondta Szinán. – De még többet otthagytam – válaszolta Dzsihan morcosan.

Homlokán az aggodalom ráncával, Szinán kiürítette a zsákokat, letörölte a könyveket, és elrejtette a saját könyvtárában. Később elmondta Dzsihannak, hogy 489 könyvet sikerült megmentenie.

Dzsihan visszatért a saját szobájába, fejét a matracára hajtotta, és sikerült lecsillapítania a lélegzését. Csak ekkor döbbent rá, hogy a nagy sietségben megfeledkezett arról, hogy megkeresse Takijuddin zidzsét. Végül az udvari csillagásznak nem sikerült megakadályoznia azt, ami ellen a legjobban küzdött. A tudásnak és a bölcsességnek halmozódnia kellett volna, megszakítatlan folyamnak lennie, amely egyik nemzedékről a másikra áramlik; így viszont az utána következő fiatal csillagászoknak mindent újra elölről kell kezdeniük.

✽

Másnap kicsivel hajnal után, amikor az ég a városra vérzett, ott álltak ők hatan – Szinán, az inasok és az elefánt, készen arra, hogy lerombolják, amit építettek. Egyetlen galamb sem borzolta a szárnyait az ereszen, szél sem rebbent. Dzsihan észrevette a könnyeket Sancha szemében. Senki sem szólt egy szót sem egész nap. A rájuk bízott munkások, akik a kőtörő kalapácsaikkal, pörölyeikkel és lőporral érkeztek, szétzúzták az ajtókat és az ablakokat, ledöntötték a falakat. Csota teljes erejéből húzta a facölöpökhöz kötött köteleket. Emberek jöttek bámészkodni. Néhányuk örült és tapsolt, a többség döbbent csendben állt. Öt nappal később, ahogy az utolsó követ is elvitték, imádkozók jelentek meg, akárcsak három nyárral korábban, amikor Szinán inasai lefektették az alapkövet. Csakhogy ezúttal a nézők azért mondtak köszönetet Istennek, hogy lerombolta ezt a bűnbarlangot.

Dzsihanban az obszervatóriummal együtt valami összetört legbelül. Ha a Mihrimah iránti szerelme és Szinán iránti hűsége nem tartja vissza, elhagyta volna Isztambult, a törött téglák és égett fa városát. – Menj innen! – súgta egy belső hang; de hová? Túl öreg volt már a kalandokhoz. – Menj! – esedezett a hang; de hogyan? Minél jobban neheztelt Isztambulra, a város annál inkább magához láncolta a lelkét. Még az álmai is itt játszódtak. – Menj! – figyelmeztette a hang; de miért? A világ egy bugyogó üst, mindenütt ugyanaz a remény- és bánatragu rotyog benne.

Életét éveken át egy olyan városnak szentelte, ahol mindig is idegen maradt; szerelmét egy elérhetetlen nőre áldozta; fiatalságát és erejét pedig egy olyan mesterségnek, amit bár megbecsültek, művei ki voltak szolgáltatva a legkisebb változásnak is. Amit éveken át kőről kőre építettek, lerombolhatták egyetlen délután alatt. Amit ma még megbecsültek, azt másnap semmibe vették. Minden a sors szeszélyének rabja volt, és most már semmi kétsége sem volt afelől, hogy a sors szeszélyes.

Az elkövetkező hetek a legsötétebb napjai voltak Isztambulban. Folyton azt kérdezte magától, miért dolgoztak olyan keményen még a legapróbb részleteken is, amikor senki, sem a szultán, sem az emberek, és egészen bizonyos, hogy Isten sem törődött vele, mennyi erőfeszítésükbe került. Úgy tűnt, hogy semmi más nem érdekli őket, csak az épületek mérete és tekintélye, és hogy meg ne sértsék a Mindenhatót. Miért fordított Szinán annyi figyelmet a részletekre, ha csak néhányan vették észre, és még kevesebben értékelték?

Semmi sem rombolja jobban az emberi lelket, mint az elfojtott düh. Kívülről úgy tűnt, hogy folytatta, amit mindig is csinált – keményen dolgozott a mestere mellett és etette Csotát, még ha már nem egyedül gondozta is. De legbelül megragadta a fásultság, belemarkolt a szívébe, elsöpörte az öröm jeleit, ahogy az olvadó hó eltörli az élet lábnyomait. Elvesztette a munkájába vetett hitét. Akkor még nem tudta, hogy az ember hitét nem az határozza meg, hogy milyen szilárd és erős, hanem hogy hányszor vesztette el, és hogy képes-e még visszanyerni.

✽

A nap, amelyen Mihrimah meghalt, az elmúlt negyven év leghidegebb napja volt. Szkutari kóbor macskái megfagytak, miközben egyik tetőről a másikra ugrottak, és úgy lógtak a levegőben, mint a kristálylámpák. A koldusoknak, a zarándokoknak, a vándorderviseknek, és azoknak, akik nem rendelkeztek állandó lakóhellyel, menedéket kellett keresniük a szegényházakban, mert félő volt, hogy jéggé fagynak. Dzsihan sosem értette, miért egy ilyen napot választott Mihrimah arra, hogy itthagyja ezt a világot, hiszen tavasszal született, és imádta a bimbózó virágokat.

Hónapok óta beteg volt, egészsége egyre romlott, noha napról napra nőtt körülötte az orvosok száma. Dzsihan hatszor látta e szörnyű hónapok alatt.

Mihrimah minden alkalommal egy kicsit soványabb volt. Dzsihan egyre gyakrabban találkozott Heszna hatunnal, a vonakodó küldönccel. Az idős nő jött az állatkertbe, hozta az üzeneteket a hercegnőtől, és várakozott, míg Dzsihan megfogalmazta a válaszát. Dzsihan nem kapkodta el a dolgot, körültekintően megválogatta a szavait, pedig a dada ott pufogott, zsörtölődött mellette. Végül ellenséges tekintettel méregetve Dzsihant elvitte a lepecsételt levelét, és eltűnt.

Dzsihan egy újabb levélre számított 1578 egyik januári reggelén, amikor a nevelőnő köpönyegébe burkolózva megjelent az állatkertben, ehelyett a dada ezt mondta: – Őfelsége látni akar.

A zárt ajtók szélesre nyíltak Dzsihan előtt; titkos termek tárultak fel. Az őrök, akik látták, hogy jön, elfordították a fejüket, úgy tettek, mintha nem vették volna észre. Mindenről intézkedtek. Amikor Dzsihan elérte Mihrimah szobáját, nagyon igyekeznie kellett, hogy a mosoly ne hervadjon le az ajkáról. Mihrimah arca lángolt, teste felpuffadt. Lába, keze, nyaka, de még az ujjai is duzzadtak voltak, mintha megcsípte volna az a darázs, amely elől kislányként menekült.

– Dzsihan, kedvesem… – mondta.

Dzsihan felhagyott a nyugalom színlelésével, és orrát a nő ágytakarójának szegélyébe temette. Ez az a hely, ahol ő mindig is volt – valahol a nő életének peremén. Mihrimah észrevette, hogy Dzsihan sír.

Felemelte a kezét, és gyengéden ezt mondta: – Ne sírj!

Dzsihan azonnal bocsánatot kért. Mihrimah megismételte: – Ne sírj!

A szoba levegője áporodott volt a zárt ablakok és a nehéz függönyök miatt. Dzsihan erős késztetést érzett, hogy kinyissa őket, de mozdulatlan maradt.

Mihrimah, Heszna hatun rosszalló pillantása ellenére azt kérte, hogy Dzsihan jöjjön közelebb. Kezét Dzsihan kezére helyezte. Bár korábban is megérintették egymást félve, ez volt az első alkalom, hogy azt érezte, hogy a nő teste nyitott az övére. Dzsihan ajkon csókolta. A világot ízlelte meg.

– Te és a fehér elefántod… örömet hoztatok az életembe – mondta.

Dzsihan próbált valami lélekemelőt mondani, de nem talált szavakat. Kicsit később egy szolga rózsavízzel ízesített tejsodót hozott egy tálban. Az édes illattól, amely máskor étvágyra gerjesztette Mihrimahot, most öklendezett. Dzsihan inkább vizet adott neki, amit mohón megivott.

– Amikor nem leszek veled, hallhatsz rólam olyan dolgokat, amelyek nem fognak tetszeni neked.

– Senki sem merészel ilyen dolgokat mondani felségedről.

Mihrimah fáradtan elmosolyodott. – Bármi történik is, miután meghalok, azt akarom, hogy mindig meleg szívvel gondolj rám.

Megígéred, hogy nem törődsz majd a pletykákkal és a rágalmazókkal?

– Sosem fogom elhinni őket.

Úgy tűnt, megnyugodott, de azonnal a homlokát ráncolta, amint egy új gondolat jutott eszébe. – Mi van, ha kételkedsz bennem?

– Sosem fogok kételkedni, felség.

Mihrimah nem hagyta, hogy folytassa. – Ha valaha is kételkedtél bennem, jusson eszedbe, hogy mindennek, amit tettem, oka volt.

Dzsihan meg akarta kérdezni, hogy érti ezt, de épp ekkor közeledő léptek zaját hallotta. Mihrimah három gyermekét hozták be libasorban. Dzsihan meglepődött, hogy milyen magas lett Ajsa, amióta utoljára látta. Egyesével megcsókolták anyjuk kezét. Tiszteletteljes csend függött a levegőben. A legfiatalabb fiú nyugodtnak tettette magát, de alsó ajka remegése elárulta.

Amikor távoztak, Dzsihan fájdalmasan nézett Heszna hatunra. A nő állandó fészkelődéséből megértette, hogy a dada azt szeretné, hogy távozzon. Dzsihan nem akart menni. Megkönnyebbült, amikor Mihrimah, aki megérezte Dzsihan kényelmetlenségét, azt kérte, hogy maradjon.

Ahogy besötétedett, Mihrimah lélegzése felszínessé vált. Dzsihan és Heszna hatun a két oldalán álltak. Heszna hatun imádkozott, Dzsihan emlékezett. Órák teltek el öntudatlan ködben. Dzsihan éjfél után is igyekezett nyitva tartani a szemét, azzal az irracionális meggyőződéssel, hogy amíg vigyáz Mihrimahra, addig Mihrimah jól lesz.

✽

Dzsihant az imára hívó ének ébresztette. A szobában mozdulatlanság, néma csend honolt. Jeges pánik ragadta meg, imbolyogva felállt. Az idős nőre nézett, aki úgy tűnt, hogy egy szemhunyásnyit sem aludt.

– Elment – mondta Heszna hatun keserűen. – A gazellám eltávozott.

Tíz hónappal később Szinán és az inasok az utolsó simításokat is elvégezték a Szokollu-dzsámin. Egy nyolcszög alapon nyugvó központi kupola, nyolc boltív, nyolc támpillér és egy kétszintes udvar. Egy napfényben fürdő oszlopcsarnok, amely a majdnem négyzet alakú imateremhez tartozó sok ablakból kapta a fényt. A tiszta fehér márvány mimbar-t [82] türkiz csempék keretezték. A dzsámi belső része körül erkély futott, kecses és elegáns. Bár nem volt olyan fenséges, mint a szultán mecsetje, mégis erős karakterrel bírt, akár a férfi, akiről elnevezték.

Szokollu nagyvezír tanácsadók, testőrök, szolgák és talpnyalók kíséretében érkezett, hogy megtekintse az építkezést. Megvizsgálta az épületet, amely majd halhatatlanná teszi, vég nélkül kérdezősködött, és türelmetlenül várta, hogy a munkások befejezzék. Méltóságteljes volt, a legelőrelátóbb férfi a birodalomban, mindig ravasz. Már három szultán, Szulejmán, Szelim és Murád alatt szolgált. Sokakban felvetődött a kérdés, hogyan élhetett túl mindent, amikor sok államférfi elveszítette a fejét a legapróbb gyengeség miatt. Az a hír járta, hogy egy női dzsinn segítette, aki körülvette, és akinek a nevét földi halandó nem ejthette ki. Amikor csak Szokollu veszélyben volt, ez a dzsinn megóvta.

Dzsihan a távolból figyelte a sürgölődést. Nem felejtette el azt a régi napot Szigetváron, amikor az elhunyt Szulejmán szultán testét Csota hordozójába helyezték, miközben úgy tettek, mintha a szultán élne. Azóta az idő, mint egy elszánt képfaragó, cizellálta Szokollu vonásait, és szigorú, zord jelleget adott az arcának. Abban a pillanatban, amikor Dzsihan arra gondolt, hogy a férfi mennyire megöregedett, a nagyvezír megállt, és hátrafordult. Szeme felcsillant, amikor meglátta az elefánthajcsárt.

– Az elefántidomár – kiáltotta a nagyvezír, miközben megvetőn csettintett az ujjával. – Lám csak, megőszültél! Megöregedtél!

Dzsihan tiszteletteljesen meghajolt, és nem mondott semmit. Mióta Mihrimah meghalt, éveit súlyosabbnak érezte, mint valaha.

Szinán bekapcsolódott a beszélgetésbe: – Dzsihan az egyik legjobb segédem, uram!

Szokollu megkérdezte Dzsihant, hogy van, és hol van az elefántja, bár nem figyelt oda egyik kérdésre adott válaszra sem. A nagyvezír egy órán belül ellovagolt. Dzsihan nem vette le róla a szemét, amíg nem látszott más belőle, mint egy árnyék az úton, amelyet végül elnyelt a por. Ugyanazon az éjszakán egy vihar lesodorta a dongákat, meghajlította a fákat, és elárasztotta az árkokat, zűrzavart hagyva maga után.

A következő reggel Dzsihan a területet sárral ellepve találta. Piszkos patakok rohantak mindenfelé. Előtte egy tucat munkás próbált megmozdítani egy kocsit, amely beleragadt a sárba. Egy másik csapat egy masszív gerendát állított fel acél emelőcsigák segítségével, és közben azt kiabálták egy torokból, hogy Allah, Allah, mintha az építkezés szent háború lenne, amit meg kell nyerni. A lejtős tetőn munkások javították a megsérült részeket. Bárhová nézett, embereket látott, akik azon munkálkodtak, hogy a dolgokat rendbe hozzák. Csota volt az egyetlen, aki nem dolgozott, boldogan dagonyázott a barna medencében. A mecset mellett állt egy ideiglenes fészer, a narthex-szel [83] ellentétes oldalon. A Mester ide vonult vissza, ha pihenni vágyott. Aznap, mivel fájt a háta, ott töltötte a délutánt. Egyenes felületen feküdt, meleg törülközőkbe bugyolálva. Egy zsidó orvos érkezett hozzá. Két üveg vért vett tőle, hogy megszabadítsa a káros nedvektől. Aztán borogatást rakott a fájó ízületeire.

Az esti ima után kinyílt az ajtó, és a Mester kiment, sápadtan és álmosan, de máskülönben rendben volt. Intett Dzsihannak, és üdvözölni akarta, amikor különös dolog történt. Az egyik tetőn dolgozó ember, aki az ólomlapokat húzta fel, elvesztette uralmát a rakománya felett. A kötél, amit tartott, elszakadt, így az egész teher lezuhant, épp amerre Szinán haladt.

Sikoly hasított a levegőbe. Hangos, éles és felismerhetően női sikoly. Sancha volt az. Két szó bukott ki a száján: – Vigyázzon, Mester!

Az ólomlapok rettenetes csattanással értek földet. Szinán csodával határos módon éppen félrefordult, és megmenekült. Ha nem mozdult volna el, a lapok kettévágják, mint Damoklész kardja.

– Jól vagyok – mondta Szinán, amikor odarohantak hozzá.

És ekkor minden fej egyenként Sancha felé fordult. Ő fülig vörösödött kíváncsi tekintetük tüzében, sírásra görbült a szája.

A különös csendet Szinán törte meg: – Milyen szerencsések vagyunk, hogy halljuk Juszuf hangját. Azt mondják, a félelem feloldja a megbéklyózott nyelvet.

Sancha remegett, lehajtotta a fejét, teste akár egy rongybabáé. A munkaidő hátralévő részében mindenkit került. Dzsihan a közelébe sem mert menni. A munkások gyanakodtak. – Egy hünsza van közöttünk – suttogták a szemük sarkából lesve. Valaki, aki félig nő, félig férfi, és megragadt a pokol tornácán. Az a lehetőség, hogy Juszuf nő volt, senkiben sem merült fel.

A következő nap Szinán fő segédje hiányzott az építkezésről. És a rá következő napon is. Azzal az indokkal, hogy nem érzi jól magát, Juszufnak el kellett mennie pár hétre. Senki sem kérdezte, hová vagy hogyan. Amikor véletlenül rábukkantak erre a titokra, valahogy mindenki érezte, hogy jobb, biztonságosabb semmit sem bolygatni. Csak Dzsihan értette meg, hogy ez volt a vége – Sancha többet nem fog velük dolgozni. Ha visszajönne, veszélybe sodorná magát és a Mestert is. Vissza kellett térnie abba az életbe, amelytől irtózott: egy ágyas életébe.

✽

Ugyanazon a héten Dzsihan az építési területen sétált, amikor megpillantott egy kötelet, amelyen Csota taposott a sárban. Gondolkodás nélkül felkapta. Amint szemügyre vette, arca elkomorult. A kötél külső szálai el voltak pattanva, és emiatt a rostok szétfoszlottak, míg a belső szálak rövidebbek voltak és rendezettek, mintha valaki pengével elvágta volna a kötél közepét. Kívülről úgy nézett ki, mint egy rendes kötél, de belül gyenge, sérülékeny volt, mint egy tojáshéj.

Dzsihan egyenesen a mesteréhez ment: – Valaki csapdát állított.

Szinán némán a kötélre sandított: – Azt mondod, hogy ez nem baleset volt?

– Nem hiszem, hogy az volt – mondta Dzsihan. – Miért jött ki akkor a fészerből, Mester?

– Hallottam, hogy valaki hív – válaszolta Szinán.

– Ugyanannak a személynek kellett lennie, aki ezt kitervelte. Tudnia kellett, hogy a kötél el fog szakadni, mivel ő vágta el. Szegény San… Juszuf próbált megmenteni. És most ő van balsorsra ítélve!

– Mivel már úgyis ennyi mindent tudsz – mondta Szinán végtelenül szomorú szemmel –, tudnod kell, hogy otthon van a családommal.

– Mester, az ő egyetlen öröme, ha veled dolgozhat. Vissza kell hoznia.

Szinán megrázta a fejét. – Nem jöhet ide soha többet. Nem biztonságos.

Dzsihan összepréselte az ajkát, próbálta visszatartani a szavakat, amiket utóbb talán megbánhat. – Nem derítjük ki, hogy ki tette ezt?

– Mit tehetnénk? Nem faggathatok ki minden embert az építkezésen. Ha a munkások azt hiszik, hogy nem bízom bennük, nem akarnak majd dolgozni.

Dzsihanon nyugtalanság lett úrrá. Ő éppen ellenkezőleg gondolta. Szerinte Szinánnak mindenkit ki kellene kérdeznie, amíg a bűnöst meg nem találják. Olyan hangon, amelyről maga sem tudta, hogy képes kiadni, ezt mondta: – Michelangelo úgy megsiratta az inasát, mint a saját fiát. Te pedig… nem is törődsz velünk. Üveg, fa, márvány, fém… Mi nem érünk annyit a szemedben, mint ezek az anyagok, csupán szerszámok vagyunk az építkezésen?

Az ezt követő csendet Szinán törte meg. Lassan ezt mondta: – Ez nem igaz.

De Dzsihan nem hallgatta tovább.

✽

Még ha hiányzott is egy inasa, a Mester időben befejezte Szokollu mecsetjének az építését. Imákat kántáltak, hennával festett bárányt és kost áldoztak. Szokollu, aki ragyogott a büszkeségtől és az örömtől, bahsis-t [84] osztott a munkásoknak, és száz rabszolgáját felszabadította. Nem sokkal ez után az egyik diván ülésen egy dervisnek öltözött férfi kérte, hogy találkozhasson a nagyvezírrel. Akárcsak Szokollu, ő is Boszniából érkezett. Valamilyen okból kifolyólag, amit senki sem értett sem akkor, sem később, Szokollu engedélyt adott neki, hogy belépjen, és közelebb jöjjön hozzá.

Az idegen leszúrta, de elfogták és megölték, még mielőtt bárki kiderítette volna, hogy milyen ok állt a vérontás mögött. Szokollu Szokolovics, a nagyvezír, az építészet egyik utolsó patrónusa meghalt. A női dzsinn, ha létezett egyáltalán, ezúttal elmulasztotta megmenteni.

Szokollu meggyilkolása után a szultán nagyvezírek egész sorát nevezte ki, egyiket a másik után, de egyikük sem közelítette meg a nagy elődöt. Olyan volt, mintha felemeltek volna egy fedelet, és kitört volna alatta a forrongó üst. A birodalmi kincstár kiürült, a pénz elértéktelenedett. A janicsárok zúgolódtak, a parasztok kiábrándultak, az ulema elégedetlen volt, Szinán mester túlságosan megöregedett és legyengült, és a néma inasa nem volt mellette többé.

Dzsihan a falujában járt álmában. Végigbaktatott az ösvényen, amely a házukhoz vezetett, a nap égette a nyakát. Mivel nyitva találta a kaput, belépett. Senkit sem látott az udvaron. Aztán gyenge mozgást észlelt egy fa alatt – egy tigris. Nem messze a tigristől egy páva lépdelt peckesen, és szarvas legelt egy cserjés fűcsomón. Dzsihan végtelenül lassan mozgott, hogy ne hívja fel magára a figyelmet. Hiábavaló próbálkozás volt, mivel a nagymacska már észrevette. Az állat minden különösebb érdeklődés nélkül a szemébe nézett. Minden lépésnél más állatokba botlott: egy orrszarvúba, egy medvébe, egy zsiráfba. Amíg távol volt, a családja épített egy állatkertet.

A házukat több szobával bővítették, emeletekkel toldották meg. Kétségbeesve kereste az anyját és a nővéreit, végigügetett a márványfolyosókon. Fent egy szobában, amely a szultáni palotában is lehetett volna, a mostohaapjába botlott, aki magában üldögélt. A férfi a hátsó kert felé mutatott – csakhogy ott már nem volt hátsó kert. A helyén egy duhaj folyó rohant. A távolban egy csónakban, melyet az áramlat sodort, ott ült Szinán.

Dzsihan kiabált. Kiáltására Szinán felállt, és elvesztette az egyensúlyát. Kitárta a karját, mint egy felszállni készülő madár. A csónak felborult, Szinán pedig a vízbe esett. Valaki Dzsihan fülébe ordított, és a vállát böködte.

– Ébredj, indiai!

Dzsihan felkelt, szíve hevesen vert. Egy olyan ember bámult rá, akire a legkevésbé számított: Mirka, a medveidomár. Dzsihan haragos tekintettel nézett rá. Annak az évekkel ezelőtti éjszakának az emléke olyan gyorsan visszatért, mint ahogyan a kardot kirántják a hüvelyből.

Mirka tett egy lépést hátra, feltette a kezét a megadás jeleként. – Történt valami. El kell mondanunk neked.

Dzsihan csak ekkor vette észre, hogy egy fiú is áll mellette. Abe volt az, Csota új gondozója – fiatal, vékony, afrikai fiú, nem több tizenhatnál. Kedves, de olyan tapasztalatlan, hogy Dzsihan nem bízott volna rá egy nyulat sem, nemhogy egy elefántot.

– Mi történt? – kérdezte Dzsihan.

Mirka elfordította a tekintetét. – A vadállat elment. Megszökött.

Dzsihan lerúgta a takarót, talpra ugrott, és megragadta Abe karját: – Te hol voltál? Miért nem tartottad rajta a szemedet?

A fiú bicegett, egy üres zsákot tartott a kezében. Mirka elhúzta Dzsihant a fiútól. – Nem az ő hibája. Az állat dühöngött, elszakította a láncait.

Sosem láttam ilyen őrültnek.

– Valami felingerelte – mondta Dzsihan. – Mit csináltál vele?

– Semmit – válaszolta Abe, hangja remegett a félelemtől. – Megszállta valami.

Dzsihan salvárt cserélt, és vizet fröcskölt az arcára. Lábujjhegyen keresztültipegtek a hálótermeken. Amint elérték az állatkertet, megálltak az üres istállóajtónál, nyomokat kerestek, de nem találtak.

– Merre ment? – kérdezte Dzsihan.

Mirka és Abe összenéztek. – A főkapun ment ki. Az őrök nem tudták megállítani.

Dzsihan elcsüggedt. Egy ilyen hatalmas városban hogyan találja meg Csotát, mielőtt az bajba keveredik?

– Egy lóra és egy engedélyre van szükségem – mondta Dzsihan Mirkának.

– Megkérjük a fő fehér eunuchot. Dühös lesz, ha meghallja, de meg kell találnunk az elefántot.

Dzsihan hamarosan a palota kapuin kívül járt. Lovagolt, de elképzelése sem volt, merre menjen. Utcák futottak előtte, szétnyíltak, mint a legyező. Lova – egy öreg, fakó, barna csataló – vonakodott vágtatni, bár hamarosan tartotta a tempót. Kerületeken és bazárokon haladtak keresztül.

Egy sarkon befordulva Dzsihan belefutott egy éjjeliőrbe két janicsárral a sarkában. Az őr felemelt egy bunkósbotot, és azt kiáltotta: – Állj!

Dzsihan így tett.

– Dzsinn vagy?

– Nem, efendi. Ember vagyok, mint te – válaszolta Dzsihan.

– Akkor szállj le a lovadról! Mit csinálsz ilyenkor idekint, megszegve a szultán törvényeit? Gyere velünk!

– Efendi, a palotából jövök – felelte Dzsihan, miközben egyik kezével a nyeregkápát tartotta, a másik kezével pedig átnyújtotta neki az engedélyt. – Megszökött egy állat. Azért küldtek, hogy megtaláljam.

A férfi a levelet elolvasván megkérdezte: – Miféle állat?

– Egy elefánt – felelte Dzsihan. Amikor nem kapott választ, hozzátette:

– A föld legnagyobb teremtménye.

– Hogy akarod elkapni?

– Én vagyok a hajcsára – mondta Dzsihan elhaló hangon. – Azt fogja tenni, amit mondok.

Dzsihan ebben ugyan nem volt biztos, de szerencsére nem szorongatták tovább. A hátán érezte a tekintetüket még azután is, hogy elhagyta az utcát.

Csak amikor meglátott egy müezzint, aki a reggeli imára tartott egy mecsetbe, döbbent rá, hogy milyen régóta keresi az állatot. Eszébe jutott a régi temető, amely az Aranyszarv-öbölre nézett, és a beszélgetés, amely egy élettel ezelőtt zajlott közte és Szangram között. – Hallottam egy különös dolgot ezekről az állatokról. Azt mondják, hogy megválasztják, hol akarnak meghalni. Úgy tűnik, ez a példány megtalálta a helyét.

Amikor Dzsihan elérte a helyet, amit keresett, egy felhőfoszlány takarta el a holdat, és sós szagot hozott a szél. Meglátott egy nagy árnyékot előrébb, amelyet egy sziklának vélt. Leugrott a lováról, közelebb ment hozzá. – Csota?

A szikla megmozdult.

– Miért jöttél ide?

Csota felemelte a fejét, és azonnal visszaejtette. A szája, melyből hiányzott már a legtöbb fog, kinyílt, majd bezáródott.

– Rosszaság! Ne csináld ezt még egyszer!

Dzsihan átölelte az ormányát, és könnyezett.

Együtt nézték a napfelkeltét. Az ég a legragyogóbb színeit mutatta nekik, mint az értékes selymét kínáló szövetkereskedő. Dzsihan Isztambult nézte a sirályaival, meredek lejtőivel és ciprusfáival, magával ragadta egy derengő felismerés, hogy idejük ebben a városban a végéhez közeledett. Ez különös módon nem szomorította el. Tudta, hogy a szomorúság majd később jön. A szomorúság mindig késett.

Hosszas könyörgés után Dzsihannak sikerült Csotát meggyőznie, hogy kövesse a palotába. Beterelték az istállójába, megláncolták erősebb béklyókkal, feltöltötték a vödreit takarmánnyal, és remélték, hogy hamarosan megfeledkeznek a szökésről. Végül a hajcsárnak szembe kellett néznie azzal, amit korábban nem akart meglátni. Az elefánt haldoklott. És ez a nagyszerű állat egyedül akart lenni, amikor üt az utolsó órája.

A MESTER UTÁN

A Paradicsomban van egy fa, amely cseppet sem hasonlít a Földön található fákra. Ágai átlátszók, gyökerei nem vizet, hanem tejet szívnak magukba, és a törzse úgy csillog, mintha jégréteg borítaná. Ha valaki közel megy hozzá, megtapasztalhatja, hogy a fa egyáltalán nem hideg, sőt! A fa minden egyes levelén egy földi halandó neve díszeleg. Egyszer egy évben, Shaban [85] havának tizennegyedik és tizenötödik napja közötti éjszakán valamennyi angyal odasereglik a fa köré, és egyszerre verdesnek a szárnyukkal. Ezzel olyan erős szelet csapnak, amely még az ágakat is meglengeti. Így aztán néhány levél lehullik. Olykor egészen sok időbe telik, míg egy levél a földre ér. Máskor egy szempillantás alatt földet érnek. Abban a minutumban, ahogy a levél megérinti a talajt, az illető, akinek a neve a levélen szerepel, kileheli az utolsó leheletét. Éppen ezért a bölcsek és a művelt emberek sohasem lépnek rá a száraz levelekre, hiszen azok valakinek a lelkét hordozzák, és szállítják a túlvilágra.

1588 esztendejének egyik esős napján Szinán mester levele lehullott a földre. Az utolsó utáni pillanatig dolgozott. Elméje mindvégig ép maradt, és egészsége is jól szolgált. Csupán az utolsó hetekben esett ágynak annyira, hogy már fel sem tudott kelni. A három inas odagyűlt köréje a legfőbb építésvezetőkkel együtt, akik mind ez ideig Szinánnak dolgoztak. A nők leplekbe burkolózva az ajtónál sorakoztak, és bár Dzsihan nem mert még csak feléjük pillantani sem, jól tudta, hogy közöttük van Sancha is, Szinán ágyasa.

A szultán főépítésze alig hallható hangon közölte velük a zsalukon beszivárgó halovány fénynél, hogy megírta, aláírta és lepecsételte a végrendeletét. A következőket mondta:

– Akkor olvassátok majd el, ha már nem leszek köztetek.

– Sehová sem mész, Mester. Isten megtart téged, és örökké velünk leszel– mondta Nikola, titokban egy könnycseppet hullajtva.

A Mester felemelte a kezét, mintha el akarná hessegetni az efféle tréfás megjegyzéseket.

– Van egy fontos dolog, amit tudnotok kell. A balesetek… és a késedelmek… Rájöttem, hogyan történt mindez. Minden a szemem láttára történt… és én nem vettem észre.

Hirtelen megváltozott a szobában uralkodó légkör. Mindenki lélegzetvisszafojtva figyelt, hogy megtudhassa a titkot. Feszült várakozás töltötte be a szobát, ahol az imént még csak bánat uralkodott.

– Várjatok negyven napig a halálomat követően – jelentette ki Szinán elakadó hangon. – Akkor nyissátok fel a végrendeletemet, és megtudjátok, hogy kit jelöltem ki az utódomként, Isten akaratával. Folytatnotok kell az építkezéseket. Túl kell majd szárnyalnotok az én tetteimet.

– Mester… a baleseteket említetted az előbb. Nem árulod el nekünk, hogy ki áll a háttérben? – kérdezte Dzsihan.

– Dzsihan… te szenvedélyes fiú… mindig is te voltál a legkíváncsibb –mondta Szinán erőlködve. – Mindennek megvan a maga oka. Az a dolgunk, hogy rájöjjünk az okokra, és nem az elkövetőt kell gyűlölnünk.

Ekkor Dzsihannak eszébe jutottak Mihrimah utolsó szavai, és olyan erős fájdalom hasított belé, hogy nem bírt megszólalni. Ő is arról beszélt neki, hogy mindennek megvan a maga oka. Dzsihan magyarázatra várt, de hiába. Az inasokat rövid időn belül kikísérték, mivel már így is éppen eléggé kifárasztották a Mestert. Dzsihan ekkor látta utoljára. A rá következő éjszaka Szinán a szokásosnál korábban feküdt le aludni. És nem ébredt fel többé.

Így történt, hogy Szinán, aki több mint ötven éve szolgált szultáni főépítészként, és aki négyszáz pompás épületet hagyott hátra, nem számolva a számos kegyhelyet és szökőkutat, távozott a túlvilágra. Minden művében hagyott egy kis szépséghibát, mintegy beismerve, hogy ő nem hibátlan, hiszen csak és kizárólag Isten tökéletes. Halála is a dicső, ám tökéletlen kilencvenkilenc és fél éves korában érte.

A Szinán halálát követő hetedik napon családja imát mondatott az elhunyt lelki üdvösségéért. Rokonok, szomszédok, pasák, mesteremberek, diákok, munkások és látogatók jöttek mindenhonnan, hogy részt vegyenek a szertartáson. Annyira sok vendég érkezett, hogy nem is fértek el a házban, hanem megtöltötték az udvart, és még az utcára is kilógott a sor vége, egészen a szomszéd házig. Még azok is saját halottjukként siratták meg, akik sohasem látták. Keményre főzött cukorkákkal és sörbettel kínálták az egybegyűlteket, és húst, valamint rizst osztottak szét a gazdagok és a szegények között. Olívaágakat égettek el, és közben felolvasták a Koránt elejétől a végéig. Juszuf Szinánettin bin Abdullah. Egyszerre ejtették ki a nevét újra és újra, és ettől a varázsigétől még a legkeményebb szívek is megenyhültek. Menet közben Dzsihan orrát megcsapta egy ismerős illat: ámbra és jázmin illatát érezte, amellyel a Mester illatosította a kaftánjait. Körülnézett, hátha meglátja a Mestert, aki ott lapul egy falmélyedésben vagy kis zugban, és sajátos mosollyal az arcán hallgatja, hogy miről esik szó, amikor nincs jelen.

Dzsihannak Sancha járt az eszében, hiszen tudta, hogy ott van valahol az épületben a falak mögött, és arcát a fényes ablakfelületnek támasztja, rövid haját fátyolszerű, habkönnyű kendő ékesíti. Rettentően fájt neki, hogy többé nem dolgozhat velük, de elhessegette ezeket a kellemetlen gondolatokat, mintha egy fekete varjúsereget űzne.

Az imádság után az inasok, Nikola, Davud és Dzsihan egy ideig együtt bandukoltak. A borongós, esőre hajló idő mintha csak a kedélyállapotukat tükrözte volna. Száraz levelek keringtek a levegőben. Sirályok alámerültek egy falatka élelemért. Lépten-nyomon elakadt a társalgás. Nemcsak a gyász miatt. Volt valami más is, ami korábban nem létezett. Dzsihan rádöbbent, hogy mind ez ideig Szinán volt a láthatatlan kötelék, aki összetartotta őket. Bár a múltban előfordult egy-egy kicsinyes féltékenységi jelenet, Dzsihan ezeket annak tulajdonította, hogy osztozniuk kellett a Mester szeretetén, és mind ki akartak tűnni a többiek közül. Most viszont rájött, hogy sokkal több különbség van köztük, mint hasonlóság. Ők hárman három különböző fuvallatra hasonlítottak, és mindegyikük másik irányban fújt. Ezt nem csupán ő érezte meg. Egyik pillanatról a másikra sokkal megfontoltabban és kimértebben viselkedtek egymással, mintha idegenek lennének.

Útjuk egy bazáron át vezetett, ahol megálltak, hogy lepénykenyeret és pekmez-t [86] vegyenek. A gyászoló háznál egyikük sem evett, és a séta alatt megéheztek. Dzsihan egy árussal alkudozott, amikor a hátuk mögött valaki hangosan tüsszentett. Oldalra fordult, de várakozásával ellentétben nem egy idegent látott. Nikola tüsszentett, és most szégyenlősen eltakarta a fél arcát. Amikor elhúzta a kezét, egy csepp vér éktelenkedett a tenyerén.

– Jól vagy? – kérdezte Dzsihan.

Nikola némán bólintott. Szeme két hullócsillag volt a nyugodt égboltra emlékeztető arcán. Davud figyelmét teljesen lekötötték a teknősbékák, amelyeket egy paraszt árult. Szemmel láthatóan semmit sem érzékelt az egész jelenetből. Akkoriban igen keresett portékának számított a teknősbéka, mivel úgy tartották, hogy a páncéljukból készített őrlemény joghurtlevesbe keverve számos bajra gyógyír.

Egy szomorúfűz lekonyuló ágai alatt teletömték bendőjüket a vásárolt ennivalóval, és kibeszélték a szertartáson megjelent, illetve meg nem jelent embereket. Egy dologra azonban, senki sem mert rákérdezni: ki lép majd közülük a Mester helyébe? Meg kellett várniuk, amíg felbontják a végrendeletet. Addig teljesen felesleges volt találgatni. Honnan is tudhatták volna, mi van megírva a sorsukban, vagy mit rejteget számukra a csillaguk, amikor ezt még Takijuddin sem tudta! Így hát sok mindenről beszélgettek, félszavakban, ami sehová sem vezetett, és nem sokkal ezután szétvált az útjuk, és ment ki-ki a maga dolgára.

Másnap Dzsihant beidézték a fő fehér eunuch szállására, és közölték vele, hogy ezentúl a szerájiskolában fog tanítani. Ez ugyancsak megtisztelő feladatnak számított, amely egyszerre töltötte el őt aggodalommal és büszkeséggel.

Később találkozott tanítványaival, akiknek az arcáról csak úgy sütött az ártatlanság és a kíváncsiság, az elbizakodottság és a tudatlanság, a buzgóság és a tunyaság. Azon tűnődött, hogy vajon ezen jellemzők közül melyek fognak majd győzedelmeskedni. Vajon az iskolázottság számít-e bármit is, vagy már előre kijelölt ösvényeken fog haladni mindegyikük? Ha élne a Mester, azt mondaná: „Minden embernek sajátos végzete van, mivelhogy Isten mindenkinek más sorsot oszt.”

Beletemetkezett gondolataiba, és így teltek-múltak a hetek. Aztán egyszerre csak belenyilallt, hogy már jó ideje nem hallott Davud és Nikola felől. Üzent mindkettőnek. Egyiküktől sem kapott választ, ezért aggódni kezdett, különösen Nikoláért. Davudnak volt felesége és gyermekei; Sancha még mindig Szinán mester házában lakott. Dzsihannak ott volt Csota, és egy ágy az istállóban, illetve most már még egy a szerájiskolában. Nikolának viszont csak idős szülei voltak, akik nemrégiben elhunytak. Ekkor döbbent rá, valójában mily kevéssé ismeri a fiút. Ennyi sok éven át dolgoztak együtt, télen és nyáron, de mégis talány volt számára a másik.

✽

Egy kedd reggel Dzsihan elhatározta, hogy felkeresi Nikolát. Köd telepedett a városra, a nap elmosódott fényként megbújt a szürke fellegek mögött. Az Aranyszarv-öböl túlsó végén található Galata negyede első pillantásra olyannak látszott, mint máskor. A félig fából, félig kőből épített házak rendezetlen és elhanyagolt látványt nyújtottak. Harang nélküli templomok, a kápolnákból gyertyák és tömjén illata szállt fel, és tarka sokadalom nyüzsgött a tereken: firenzeiek, velenceiek, görögök, örmények, zsidók, valamint ferences rendi szerzetesek.

Dzsihan ügetésre fogta a lovát, és közben szemügyre vette a környezetét. Ahogy egyre beljebb haladt a mellékutcákban, a tömeg megritkult. Minden elcsendesedett. Túlságosan is csendes volt minden. Valami nem volt rendben. Leeresztett redőnyök, bereteszelt ajtók, kiéhezett kutyafalkák, döglött macskák a járdán, és mindent átható kellemetlen bűz. Amikor betért Nikola utcájába, megborzongott, mintha csípős fuvallat járta volna át a testét. Némely házak falán odapingált kereszteket fedezett fel, illetve görög és latin nyelven kapkodva odafirkált, befejezetlen és értelmetlen imafoszlányokat.

Lepattant a lováról, és odalépett egy másféle jelhez, amelyet Nikola ajtaján látott meg. Nem tudta, hogy milyen hosszasan állhatott ott bambán. Képtelen volt távozni, ugyanakkor vonakodott attól, hogy bemenjen.

Ekkor feltűnt az egyik púpos hátú szomszéd.

– Mit akarsz, idegen?

– Itt lakik a barátom. Kiriz Nikola – ismeri?

– Mindenkit ismerek. Ne menj be oda! Maradj távol!

– Miért, mi történt?

– Visszatért az átok.

– Azt akarja mondani, hogy… – hebegte Dzsihan. Érezte a megvetést a férfi hangjában. A pestis ismét felütötte a fejét. – Hogyan lehetséges, hogy én nem értesültem róla?

– Tökfej! Csak azt hallod meg, amit meg szabad hallanod – vetette oda a férfi, majd odébbállt. Nem ment túlságosan messzire. Az utca túloldalán levő ház küszöbéről ügyelt, szeme vékony réssé zsugorodott.

Dzsihan lekötötte a selyemövét, és betakarta vele a száját és az orrát. Belökte Nikola ajtaját. Ha be lett volna zárva, feladja a próbálkozást. Csakhogy félig nyitva volt, egy ékkel kitámasztva, nehogy becsukódjon.

Akárki helyezte is oda, nyilvánvalóan vissza akart térni, és tisztában volt vele, hogy odabent nincs senki, aki ajtót nyitna neki.

A házba lépve orrfacsaró bűz csapta meg az orrát. Egy szűk, dohos és félhomályos folyosón találta magát. Várnia kellett kissé, amíg szeme hozzászokik a sötétséghez. Az első szobát üresen találta. A következőben pislákoló gyertya halovány fényénél egy férfi feküdt egy rongyszőnyegen. Fekete haja nem csillogott, bőre is egészen sápadtnak tűnt, magas homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek. Nikola volt az, de mégsem ő. A mindig gondosan megborotvált férfinak pár napos borosta fedte az arcát. Mellette kis, fából faragott szobrocskát pillantott meg, amely egy gesztenye szakállú, hosszú hajú férfit ábrázolt.

Két agyagedényt készítettek ki melléje: az egyikben víz, a másikban ecet. Ruháját egészen átitatta az izzadság, ajka kicserepesedett. Dzsihan rátette kezét a férfi homlokára. Lángolt. Dzsihan érintésére a férfi megborzongott. Iszonyú erőfeszítéssel Dzsihan felé fordította a fejét, de nem látott.

– Én vagyok az, Dzsihan.

Nikola elhaló hangon szólalt meg, mint amikor a parázsló farönk utoljára felszisszen, mielőtt teljesen kialudna a tűz.

– Vizet – rebegte Nikola.

Mohón itta a vizet. Kigombolt ingén keresztül Dzsihan lila pettyeket fedezett fel a mellkasán, amelyek a széleken feketébe hajlottak. Hónaljánál csúnya dudort látott. Erős késztetést érzett, hogy elfusson ebből a siralomházból. Bár az agya gyávaságra buzdította, a teste ott maradt lecövekelve. Nemsokára zörgést hallott az ajtón. Két apáca érkezett.

Hosszú fekete köpenyt viseltek, szájukat muszlinmaszk takarta el.

– Ki vagy? – kérdezte az idősebbik. – Mit akarsz?

– A barátja vagyok – felelte Dzsihan. – Együtt dolgoztunk a néhai szultáni főépítésznél.

Dermesztő csend támadt a szobában. – Elnézést kérek, ha durván szóltam hozzád – kezdte a nő. – Tolvajnak néztelek!

Dzsihan megdöbbent, mert attól félt, hogy ez a sokat tapasztalt nő átlát rajta. Az apáca mit sem sejtett Dzsihan gondolatairól, és folytatta.

– Senki sem jön ezekhez a házakhoz, kivéve a tolvajokat.

– Tolvajok?

– Igen, idejárnak fosztogatni…

Nem fejezte be a mondatot. Helyette elindult Nikola felé. Megitatta abból a flaskából, amelyet hozott. Homlokát letörölte egy ecetbe mártott flanelruhával. Az undor legkisebb jele sem látszott rajta, amikor a beteg férfihoz ért. Eközben a másik apáca letörölte a lepedőről az ürüléket.

Dzsihan szerette volna megkérdezni tőlük, hogy nem félnek-e a haláltól, de végül mégsem tette fel ezt a kérdést. Azt suttogta:

– Sokan vannak még?

– Nem, de lesznek majd.

Nikola köhögni kezdett. Szájából és orrából vér fröccsent ki. Az idősebbik apáca, látván a Dzsihan arcára kiülő borzalmat, így szólt:

– Most pedig jobban teszed, ha elmész. Itt semmit sem tudsz már tenni.

Szomorúan, ám mégis megkönnyebbülten hallotta ezt Dzsihan, majd ezt kérdezte:

– Hogyan segíthetek?

– Imádkozz! – hangzott a tömör válasz.

Dzsihan kihátrált az ajtó felé, majd megtorpant. – Kit ábrázol az a szobrocska?

– Szent Tamást – válaszolta az apáca fáradt mosollyal. – Az asztalosok, építők, építészek és építőmunkások védőszentje. Kétkedéséről volt híres. Az égadta világon mindent megkérdőjelezett. Ezzel együtt Isten ugyanúgy szerette őt is.

Két nap múlva Dzsihan értesült Nikola haláláról. Ebben az állandóan mozgásban levő világban Szinán mester után ő volt a legmegbízhatóbb lelki társa, és most ő is távozott. Sokan követték. Több százan. A járvány Galatából Szkutariba [87] vándorolt, majd átterjedt Isztambulba, és aztán mintha egy felbőszült ember visszadobta volna, újra Galatában tombolt. A csőcselék ismét ellepte az utcákat, és olyanokat kerestek, akiken kitölthetnék a haragjukat. A palota sem volt biztonságos. Az emberszabású majmokat gondozó kínai ikerpár is elhunyt. A majmok megvadultak, és többé nem élvezték a szultáni ketrecekben való létet, ahol elődeik kiváltságos vendégként laktak. Szibériai Taras meghúzta magát a kunyhójában, és szégyellte, hogy meglett kora ellenére még mindig él.

Aztán Szangram is távozott az élők sorából. Szülőföldjétől mérföldekre kilehelte lelkét a jószívű, lojális, szerájbeli szolgáló, aki mindvégig arról álmodozott, hogy egy szép napon visszatér Indiába. A következő áldozat a perai könyvkereskedő, Simeon volt. Feleségét rászedték bizonyos kontárok és kereskedők, és így belement, hogy eladja férje könyveit egy marék aszperért. Azok a világ legkülönbözőbb pontjairól való értékes könyvek rozoga kordékra felpakolva elhagyták Perát, és megindultak új úti céljuk felé. Sok könyv elkallódott útközben. Simeon mindig is vágyott rá, hogy értékes könyvtára legyen, és szegénynek nem sikerült olyasvalakire hagyományoznia a gyűjteményét, aki kellőképpen megbecsülte volna.

Dzsihan – aki csak sokkal később értesült mindezekről – kétségek között várta, hogy vajon ki lesz a következő. Nem értette, őt miért kerüli el a betegség. A kór tovább vándorolt dél felé, nagy pusztítást végezve, mint egy ragadozó madár. Sötét felleget vont a falvak és városok egére, amelyek felett elhaladt. Jusztiniánusz temploma is itt állott egykoron: a keresztény temetőben hantolták el Nikolát, a felbugyogó szent forrás közelében, és ez a felirat szerepelt a sírkövén:

Nikola építészmester az egekbe emelkedett,

akárcsak az általa épített tornyok

Lelke nyugodjék békében a mennyek kriptájában

És legyen Szent Tamás az ő társa

Amikor Dzsihan visszaért a palotába, Csotát egyedül találta. Az elefánt, meglátván régi gondozóját, trombitált és dobogott a lábával. Dzsihan megveregette a jószág ormányát, körtével és mogyoróval kínálta, amelyeket neki hozott. Régebben Csota már jóval Dzsihan megérkezése előtt kiszagolta volna ezeket. Csakhogy nemrég elveszítette a szaglását, és az ereje is megcsappant.

Dzsihan rátelepedett egy hordóra, és elmesélte Nikola temetését. Az állat figyelmesen végighallgatta, és a szokásos módon bandzsított hozzá. Amikor Dzsihan elsírta magát, Csota vigasztalásképpen ormányával átkarolta a férfi mellkasát. Dzsihan ismét úgy érezte, hogy a fehér elefánt érti minden egyes szavát.

Rövidesen léptek zaja ütötte meg a fülüket. Két árnyalak tűnt fel az ajtóban. Szangram fia immár apja nyomdokaiba lépett, és kinézete, valamint modora annyira hasonlított apjáéra, hogy mindenki csak Szangramnak hívta. Olyan volt, mintha feltámadt volna apja lelke, és halála csupán szemfényvesztés lett volna. Abe, Csota gondozója is ott állt mellette.

– Itt van Dzsihan! – közölte Szangram, a fiú boldogan, mert örült, hogy végre láthatja azt a férfit, akit nagybátyjaként tisztelt és szeretett.

– Én itt vagyok, de hol volt ő?! – kérdezte Dzsihan felháborodottan, és Abéra mutatott. – Miért hagyod őrizetlenül az elefántot? Eltörött az egyik lábkörme. Van róla fogalmad, hogy mennyire fájhat ez neki? Le kell vágni, és meg kell tisztítani. Micsoda rendetlenség és kosz van itt! Mikor takarítottad ki ezt a helyet utoljára?!

Abe elmotyogta, hogy rettentően sajnálja a dolgot, azzal sietve felkapott egy seprűt, és nekiállt söprögetni. A farepedéseken keresztül beszűrődő fényben látszott, amint kavarog a por. Szangram, a fiú gondterhelt arckifejezéssel odalépett Dzsihanhoz.

– Hallottad a híreket?

– Miféle híreket?

– A Davuddal kapcsolatosat. Előléptették.

– Hogy mondod?

– Csak erről beszélnek az emberek. A barátod lett az új szultáni főépítész.

– A mi Davudunkról beszélsz? – dadogta Dzsihan.

– Nos, már nem a miénk. Elég magasan van fent! – felelte Szangram, a fiú a plafon felé mutatva, ahol egy kiterjedt pókhálóban egy már réges-rég döglött bögöly csüngött alá.

– Azt akarod mondani, hogy… felbontották a végrendeletet?

Szangram, a fiú félreérthetetlen sajnálattal nézett Dzsihanra.

– Felbontották. A Mester azt akarta, hogy ő legyen az utóda. Legalábbis ezek szerint.

– Nos… az jó – hebegte Dzsihan, és közben úgy érezte, forog vele a világ. Olyan volt, mintha lába alatt megnyílt volna a föld, és ő iszonyatos sebességgel zuhanna egyre mélyebbre a szakadékban.

Pár nappal később Szinán felesége, Kayra a szokásokhoz híven felszabadított sok-sok háztartásbeli rabszolgát. Elsőként Sancha vehette át a berat-ot [88].

Dzsihan mindig is úgy sejtette, hogy Kayra vegyes érzelmekkel viseltetik a vele egy fedél alatt lakó, átlagosnak cseppet sem nevezhető ágyas iránt, aki olyan dolgokat is átélt a férjével, amelyeket Kayra sohasem. Az sem elképzelhetetlen, hogy zavarta, amikor Sancha férfinak öltözve az építkezéseken dolgozott, ám érzelmeit nem mutatta ki. Ennek ellenére Dzsihan szinte biztosra vette, hogy Kayra tudott Sancha titkos szerelméről, és nem nézte jó szemmel. A két nő között végtelenül mély szakadék tátongott, amelyet senki, még Szinán sem tudott áthidalni. És most, hogy távozott az élők sorából, Sancha volt az utolsó, akit Kayra látni kívánt. Mégsem bánt kegyetlenül a szolgájával. Szatén- és taftruhákat vásárolt neki, valamint parfümöket, és áldását adta Sanchára, mielőtt szélnek eresztette volna. Így történt, hogy évtizedekig tartó isztambuli fogság után Sancha de Herrera, egy híres spanyol orvos lánya elnyerte a szabadságát.

Küldött egy levelet Dzsihannak, amelyből érezni lehetett izgatottságát és aggodalmát. Azt tudakolta finoman Dzsihantól, hogy vajon tudna-e neki segíteni a távozása előkészítésében, mert azt sem tudta, kihez forduljon, hogyan vágjon bele. Azt is megírta, hogy örömmel venné Davud segítségét is, csakhogy ő nem tudja a teljes igazságot. Sancha leírta, hogy olykor már nem is tudja eldönteni, ki is ő valójában: Juszuf, az építőmester, vagy Nergiz, az ágyas. Dzsihan haladéktalanul írt egy választ:

Nagyra becsült Sancha!

Leveled boldogsággal töltött el, ugyanakkor kétségbe ejt. Boldog vagyok, mert végre szabad lettél. Szomorú vagyok, mert távozol. Jövő csütörtökön eljövök hozzád, és segítek. Ne aggódj a készülődés miatt. Már nagyon régen készen állsz erre az utazásra.

A kijelölt napon Dzsihan felkereste Sancha házát. Megismerkedésük óta most először látta női ruhában: smaragdzöld blúzt viselt kúp alakú szoknyával, ami kiemelte a szemét. A még mindig rövid haját ruhájához illő, tetszetős fejdísz ékesítette, amilyet a francia hölgyek viselnek.

– Mit bámulsz rajtam? – kérdezte a lány, aki elpirult Dzsihan tekintetétől. – Csúnyának érzem magam.

– Hogy mondhatsz ilyet? – ellenkezett Dzsihan.

– Ez az igazság. Túl öreg vagyok már az ilyen csinos ruhákhoz.

Dzsihan figyelte, amint a lány orcája egyre jobban elpirul, majd incselkedve így szólt:

– Gondold csak meg, ha mindezen évek alatt az építőmunkások tudták volna, hogy egy szépség bújik meg közöttük, letették volna a szerszámot, hogy szerelmes költeményeket írjanak neked. Akkor semmit sem tudtunk volna megépíteni.

A lány kuncogott, és lesütötte a szemét. Kezét ruhája redőjébe rejtette, amely alatt egy bálnaszilákból készült abroncsos szoknya volt. – Annyira szűk, hogy alig kapok levegőt. Hogy bírják viselni a nők?

– Pillanatok alatt hozzászoksz.

– Á! Évekbe telik majd. Talán meg is halok addigra – felelte a lány mosolyogva, majd villámgyorsan eltűnt arcáról a mosoly. – Bárcsak láthatott volna így!

Az ég felettük ragyogó kék színben pompázott, és olyan mozdulatlan volt, mint egy tükör. Odakint csikorogva elhaladt egy kordé. Dzsihan kikukucskált az ablakon, és látta, hogy kalitkába zárt, letakart szemű sólymokat szállított. A madarak látványa teljesen kizökkentette, és így nem vette észre, hogy a mellette ülő Sancha sírva fakadt. Egy ifjú, aki valójában lány volt. Egy bámulatos beszédképességgel megáldott néma. Egy ágyas, aki egyszerre építész is. A lány élete tele volt hazugságokkal és alakoskodással – akárcsak Dzsihané.

– Mi bántja a lelkedet? – kérdezte Dzsihan. – Azt hittem, repesel azörömtől, hogy végre felszabadítottak.

– Örülök is – felelte a lány nem túl meggyőzően. – Csak hát… Itt van a sírja. Mi mindent együtt csináltunk. Több nyomot hagyott ebben a városban maga után, mint bármelyik szultán.

– A Mester elment – szegezte le Dzsihan. – Te nem őt hagyod most el.

A nő megpróbált egy röpke pillanatig nem beszélni róla. Küzdött az érzelmeivel, de végül nem tudta elfojtani őket.

– Mit gondolsz, szeretett engem?

Dzsihan hallgatott egy kis ideig, majd így szólt:

– Szerintem igen. Különben miért engedte volna meg neked, hogy csatlakozz hozzánk? Nagyon megüthette volna a bokáját, ha bárki megtudja.

– Ekkora kockázatot vállalt miattam – jegyezte meg Sancha némi büszkeséggel. – De sohasem volt belém szerelmes. Legalábbis nem szeretett úgy, ahogyan én őt.

Erre Dzsihan nem mondott semmit. És mintha Sancha sem várt volna válaszra. Ekkor ekképpen folytatta a lány:

– Azt hallottam, két héten belül vitorlát bont egy velencei hajó.

Dzsihan bólintott. Az elmúlt napokban több alkalommal is szemügyre vette ennek a hajónak az árbocfészkét, amely kikandikált a tetők és a fák lombja felett. – Megteszem a szükséges előkészületeket.

– Hálásan köszönöm – válaszolta Sancha. Szeme csillogott az izgalomtól. – Gyere velem! Nincs semmi, ami ideláncolna téged.

Dzsihant meglepték a lány szavai, ám nem vette túl komolyan. – Spanyol előkelőségek számára építünk majd házakat.

A lány megfogta Dzsihan kezét. Érintése hideg és puha volt. – Majd gondoskodunk egymásról, és vigyázunk a másikra.

Dzsihan némi bizsergést érzett a szíve táján a lány bizalmas viselkedése miatt. Ugyanazt látták mind a ketten. A Mester emléke összekötötte őket, és mindkettejüknek megdobogtatta a szívét, ha építhettek és létrehozhattak valami újat. Nem volt szükség szerelemre. Jobb is a nélkül. A szerelem csak fájdalmat szül.

– Ha fiatalabb lennék, születhettek volna gyermekeink – mondta a lány lassan, mintegy nyomatékot adva mondandójának.

Akarata ellenére Dzsihan szeme felragyogott. – A lányok a te szemedet és a te bátorságodat örökölték volna.

– Fiúk, akik éppolyan kíváncsiak és kedvesek lettek volna, mint te.

– És mi lesz Csotával? – mormolta Dzsihan.

– Csota már öreg. Boldog élete volt a palotában. Jó lesz neki itt. De neked és nekem folytatnunk kell az építkezést.

– A bölcsesség nem esőként érkezik az égből, hanem a földből tör elő a kemény munka következtében – mondta Dzsihan, felidézve egykori Mesterük szavait.

– A kupola – folytatta Sancha. – Kupolákat kell emelnünk, amelyek majd arra emlékeztetik az embereket, hogy létezik Isten, és nem a bosszú és haragvás Istene, hanem a könyörületességé és a szereteté.

Dzsihan a tenyere közé fogta a fejét, és becsukta a szemét.

– Félek – mondta a lány. – Olyan sok idő eltelt már azóta, hogy elszakítottak a szülőföldemtől. Most már olyan idegen lesz ott minden.

– Jól fogod magad érezni – mondta Dzsihan bátorításképpen.

– Jól, ha velem tartasz. Mit szólsz?

Ebben a pillanatban értette meg Dzsihan, hogy az élet az elszalasztott lehetőségek halmazából tevődik össze, vagyis azok az ösvények alakítják ki, amelyek után sóvárgunk ugyan, mégsem lépünk rá. Még sohasem érzett ilyen szánalmat Sancha iránt, mint ekkor. Ekkor döbbent rá, hogy képes visszautasítani. A lány felfedezte az ellenállást Dzsihan arcán. Szemében felvillant a megbántottság szikrája, de nem sírta el magát. A könnyeit megtartotta a Mester, egyetlen szerelme számára.

– Imádkozom, hogy ne feledj el engem – jegyezte meg Dzsihan.

Csak hangjának alig észrevehető elváltozása árulta el a lány csalódottságát, amikor azt felelte:

– Soha, de soha nem foglak.

✽

Körülbelül egy héttel később a velencei hajó, a háromárbocos, lekerekített farú karrak készen állt a hosszú útra. A velencei kereskedők fokozatosan elveszítették a francia, holland és angol kereskedőkkel szembeni privilégiumukat. A kapitány szűk kabátként viselte magán a szomorúságát. A nagy nyüzsgés és sürgés-forgás azonban elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy kizökkentse az aggályai fogságából. A hordókat rakodó matrózok jövés-menése és a portékájukat árusító kereskedők hangos kiáltozása. Az utasok egy része kisebb csoportot alkotott az egyik oldalon: jezsuita papok, katolikus apácák, utazók, egy brit előkelő, akit szolgái legyeztek. Rajtuk kívül csak goromba matrózokat lehetett látni.

Dzsihan körülnézett, ellenzőként használva a kezét, de sehol sem látta Sanchát. Arra gondolt, hogy talán meggondolta magát az utolsó pillanatban. Talán felébredve másképp látta a dolgokat, és gyermekkorának színhelyére már csak távoli és ismeretlen, elérhetetlen álomként tekintett. Aztán ahogy cikázva utat tört magának a felpakolandó hordók között, egyszerre csak észrevette. Árnyéka messzire nyúlt tőle, mintha az fejébe vette volna, hogy itt marad.

Dzsihan legnagyobb meglepetésére a lány visszavedlett az inasévek alatt viselt ruháiba, és férfiként állt előtte. – Jobban szeretem így.

Dzsihan átnézett a lány válla felett, és hordárokat fürkészett a tekintetével. Egyetlenegyet sem látott. – Hol van a holmid?

A lány rábökött egy hátizsákra a földön.

– És a ruháid? Hát a Kayrától kapott ajándékok?

– Ne mondd meg neki! Szétosztottam a szegények között. – Kinyitotta a táskáját, és megmutatta a kicsi faragott dobozt, amelyet Szinán készített neki. Mellette tizenkét tekercs pergamen és egy csekély értékű nyaklánc leledzett a táskában. – Ezeket viszem magammal. A Mester ezeket hagyta rám örökségül.

Némán haladtak egészen a rámpáig, amely összekapcsolta a hajót a szárazfölddel.

– Nem állt módomban személyesen elbúcsúzni Davudtól – mondta a lány. – Kérlek, add át neki szívélyes üdvözletemet és jókívánságaimat. El sem akarom hinni, hogy ő lett a szultáni főépítész.

– Majd átadom – felelte Dzsihan elgondolkodva. Ő maga még nem tudott gratulálni Davudnak. Nem érzett hozzá semmi kedvet. Teleszívta tüdejét friss levegővel. – Ügyelj rá, nehogy felfedezzék, hogy valójában nő vagy. Ha bármit megéreznél…

– Tudok vigyázni magamra. – És kihúzta magát, mintha nyársat nyelt volna.

– Tudom, hogy képes vagy rá.

A lány Dzsihan szemébe nézett. – Én… valami szörnyű álmot láttam múlt éjjel. Csapdába ejtettek téged. Engem hívtál, de én nem találtalak. Kérlek, légy nagyon óvatos!

Valaki ordított a hajófarból. Dzsihan nagyot nyelt, és összeszorult a szíve. Minden szüntelenül változott és elfolyt, mint a homok az ujjai közül. Mihrimah átlépte a válaszvonalat, és ő nem mehetett vele, amikor elérkezett az ideje. A Mester és Nikola távoztak. Davuddal csak elvétve találkoztak. Csota már nem szerette ezt a világot. És most Sancha utazott el. Tévedett, amikor a magányáért sajnálta Nikolát. Ő is legalább olyan magányos volt. Egy percig elviselhetetlen késztetést érzett rá, hogy elkísérje Sanchát hosszú útjára – az egyetlen személyt, aki törődött vele. El is ment volna, ha nincs az elefánt.

Azon a délutánon a sirályok visítása közepette és vakító napsütésben nézte, ahogy a hajó lágyan szelve a habokat játszi könnyedséggel kisiklik, és minden egyes szívveréssel messzebbre és messzebbre viszi a néma inast és az ő történetét.

Dzsihan képtelen volt papírra vetni a gondolatait, ezért kerített egy írnokot, aki megszövegezi a Davudnak szánt levelet. A férfi végighallgatta a mondandóját, majd nekigyürkőzött a feladatnak, és megszakítás nélkül leírta az egészet, nem tartva szünetet, hogy tintába mártsa tolla hegyét. Amikor elkészült, Dzsihan egy üdvözletektől és gratulációktól csöpögő levelet tarthatott a kezében. Hat aszperjába került.

Dzsihan nem számított azonnali válaszra. Főleg nem olyasvalakitől, akit ennyire komoly pozícióba léptettek elő. Ám Davud visszaírt. A pergamentekercset piros pecséttel látták el, és feltehetően egy magasabb beosztású írnok elegáns kézírása volt olvasható rajta. Minden rettentő gyorsan történt, magyarázta a levélben. A mi kegyes szultánunk – adassék meg neki, hogy száz évet is megéljen – felbontotta Szinán mester végrendeletét, és így megismervén az ő utolsó kívánságát, nagy megtiszteltetésben részesített engemet, az ő alázatos szolgáját. A Mester becses szalagját odadobta az én jelentéktelen vállamra. Hogyan is utasíthatott volna vissza egy ilyen ajánlatot, magyarázkodott Davud, mintha megerősítésre lett volna szüksége. Arra kérte Dzsihant, hogy jöjjön el, és látogassa meg. Felidéznék a közös emlékeket, illetve beszélnének a közelgő munkálatokról, akárcsak a régi szép időkben.

Bár Dzsihan tervezte, hogy felkeresi Davudot, képtelen volt rá. Szívében vegyes érzelmek kavarogtak. Attól tartott, hogy Davud majd észreveszi ezt a tekintetében, vagyis megorrontja a minden porcikájáról lerívó féltékenységet. Nem is olyan régen még egyenrangú felek voltak. Most barátja a sors kegyeltjévé vált. Dzsihan rádöbbent, hogy a hasonló helyzetű emberek azt viselik el a legnehezebben, ha egyikük magasra jut, míg a másik nem. Azokban a ritka pillanatokban, amikor nem érzett irigységet, a bűntudat mardosta a lelkét. Ahelyett hogy örült volna Davud sikerének, és imádkozott volna a további sikeréért, irigyelte tőle a jó szerencséjét. Dzsihan arra gondolt, hogy ha Szinán még élne, most bizonyára szégyenkezne miatta.

Így hát inkább várt. Teltek-múltak a napok. Akarata ellenére is mindig a fülébe jutott valami Davuddal kapcsolatos értesülés. Például az, hogy ünnepélyes keretek között kapott egy aranyvésőt, több erszény aranyat és Szinán mester pecsétjét – egy faragott jádekő gyűrűt. Információ töredékek záporoztak mindenhonnan – például azzal kapcsolatban, hogy látták egy méregdrága kaftánban, amelyet csakis a szultán engedélyével viselhetett bárki; vagy, hogy mennyire odavolt a cserkesz ágyasokért, és megtöltötte velük a háremét; hogy tündérszépségű második és harmadik feleséget szerzett magának; hogy volt egy kényeskedve járó pávája az udvaron, és egy Szamarkandból hozatott vadászsólyma. Dzsihan úgy vélte, hogy ezeknek a híreszteléseknek fele hazugság. Ám még ha csak a fele is igaz mindennek, már attól is keserűséget érzett.

Dzsihan kitartóan tanított a szerájiskolában, és a tiszta szívű és romlatlan tanítványaiban nyert vigasztalást. Éjjel, amikor magányosan feküdt az ágyában, olyan épületekről álmodott, amelyeket soha nem építenek meg. Az egyik egy kert volt, ahol a vadállatok szabadon mozoghattak, és az emberek labirintusszerű alagutakon keresztül közlekedtek. Ezeket a folyosókat üvegfalak borították, így az emberek kedvükre bámészkodhattak anélkül, hogy veszélybe sodródtak volna. Csota további három lábkörmét veszítette el. Dzsihan valami titokzatos betegségre gyanakodott, és többé nem okolta Abét a hanyagságáért. Az elefánt megöregedett. És Dzsihan is, bár ezt képtelen volt beismerni magának.

Egy hónappal később kapott egy üzenetet, amelyben az állt, hogy a negyedik dombra egy épületet kell emelnie. Egy új dzsámit. Őt jelölték ki a legfőbb építésvezetőnek. Busás fizetésre számíthatott. Ez arra utalt, hogy Davud nagyon is megbecsülte. Miközben ő majd megpukkadt az irigységtől, barátja azon törte a fejét, hogy miként jutalmazhatná meg. Dzsihan nem halogathatta tovább a látogatást. Megfogalmazott egy újabb levelet, amelyet ez alkalommal saját kezűleg vetett papírra. Megköszönte a megtiszteltetést, és engedélyt kért a látogatásra. Davud válaszában meghívta az Aranyszarv-öbölre néző eyüpi házába.

Nem volt nehéz megtalálni: a környék lakói mind ismerték. A házhoz tartozó illatos kert olyan hosszan elnyúlt, ameddig a szem ellátott. Nem kellett kopogni sem, várták már. Egy férfi szolgáló fogadta Dzsihant a kerítésnél, majd bekísérte egy ösvényen a házba, aztán egy tágas, déli fekvésű napfényes szobába. Dzsihan körbejártatta a tekintetét, amikor magára hagyták. Nem látott sok bútort – ám ami keveset látott, az mind kiváló minőségű volt. Egy gyöngyház berakásos vitrin és hozzá illő dohányzóasztalkák. Egy kanapé hímzett díszpárnákkal; aranyozott gyertyatartók a falakon; egy selyem perzsaszőnyeg, amely annyira szép volt, hogy Dzsihan nem mert rálépni; és a szoba közepén egy kis hordozható réztűzhely, amely éppen hideg volt. Valahol megcsendült egy kis csengő, ahogy belekapott egy enyhe fuvallat. Az egész házban néma csend uralkodott. Nem lehetett hallani sem a hárem beli nők hangját, sem az utcán elhaladó kordék csattogását. Még a sirályok vijjogása sem hatolt át a falakon. Dzsihan azon tűnődött, vajon hogyan viselte a változásokat Davud felesége – és az újdonsült feleségeket. Ezen a kérdésen sokat töprengett, ám sehogyan sem jött rá a válaszra. Kisvártatva megjelent egy másik férfi szolgáló, és bejelentette, hogy az ura készen áll a fogadásra. Dzsihan követte a cselédet. Felmentek egy lépcsőn, és Dzsihan úgy kapaszkodott a korlátba, mintha belőle akarna erőt meríteni.

Davud kissé meghízott. Egészen másképp festett azúrkék kaftánjában, fején magas turbánnal és gondosan körül nyírt, rövid szakállával. Egy diófából faragott asztalnál ült, kezében egy madártollal. Épp aláírhatott valami hivatalos iratot. Négy inas állt mellette összekulcsolt kézzel, lehajtott fővel: kettő a jobb, kettő a bal oldalán. Hasonlóképpen voltak felöltözve.

Davud felállt, amikor Dzsihan belépett a szobába a szolgálója nyomában. Mosolyogva így szólt:

– Na, végre!

Egy pillanatra megfagyott a levegő. Dzsihan nem tudta eldönteni, miképpen üdvözölje a férfit, aki egészen a közelmúltig a barátja volt, ám most a főnöke lett. Készült meghajolni, amikor Davud odalépett hozzá, majd kezét a vállára tette.

– Ha kilépünk ebből a szobából, a felettesed vagyok. Itt bent azonban barátok vagyunk.

Dzsihan megkönnyebbült a szavak hallatán, mégis erőltetettnek érezte a hangját, amikor megszólalt. Kifejezte jókívánságait, és elnézést kért, amiért nem szakított időt a látogatásra korábban.

– Most itt vagy – közölte Davud.

Dzsihan elmesélte, hogy Juszuf távozott a városból, de nem árult el több részletet. Ha Davud megsejtette volna a Sanchával kapcsolatos igazságot, nem ő árulta el. Csak annyit tett hozzá, hogy:

– Ketten elmentek.

– Ezt meg hogy érted?

– A négyből. Most már csak te meg én vagyunk. Mi vagyunk Szinán örökösei. Támogatnunk kell egymást.

Egy fekete szolgáló jött be kezében egy italokkal teli tálcával, amit szinte nesztelenül egy alacsony asztalkára helyezett. Az inasok mozdulatlanul feszítettek a szoba másik végében. Dzsihan arra gondolt, olyanok, mint egy sor palánta, amelyek gyökeret eresztettek a szőnyegen át a padlóba.

Mennyei volt a rózsasörbet íze. Szegfűszeggel és a Bursa melletti hegyekből származó jégkásával szolgálták fel, amely az előkelők kiváltságának számított. Az ital mellett egy tányéron háromféle baklava sorakozott, és egy kisebb mélytányérban sűrű tejszín.

Alighogy felhörpintették az italukat, Davud így szólt:

– Annyira sok a munka, hogy nem győzöm az iramot. Feleségeim panaszkodnak. „Te vagy a szultáni főépítész, de még arra sincs időd, hogy megjavítsd a kerítést a ház körül.” Dzsihan elmosolyodott.

– Egy magadfajta becsületes és őszinte emberre van szükségem. Legyél a jobbkezem! Mindent együtt csinálunk majd. Te leszel a legfőbb építésvezetőm.

Dzsihan hálásan megköszönte a megtisztelő feladatot. Ugyanakkor eszébe jutottak a tanítványai a szerájiskolában, és arra gondolt szomorúan, hogy fel kell majd hagynia a tanítással.

Ez az ellentmondásosság bizonyára kiülhetett az arcára is, mivel Davud azt kérdezte tőle:

– Mi az? Zavar, hogy parancsokat osztok neked?

– Nem erről van szó – vágta rá Dzsihan, noha mindketten tudták, hogy ez az igazság.

– Akkor nincs miről vitatkozni – jegyezte meg Davud, majd tapsolt egyet. – Most pedig egyél!

Elfogyasztották a baklavájukat, és közben Davud elmesélte Dzsihannak, hogy miféle változtatásokat kíván bevezetni. Az Anatóliában kitörő sorozatos felkelések és zendülések miatt minden eddiginél nehezebben lehetett építőanyagot hozatni az ország belső részeiből. A pénteki nagyimákat már nem látogatták annyian. Kiürültek a pénzesládák. Elmúltak a régi szép idők. A háború okozta rombolások híján senki sem költött annyit építkezésre. Háborúzni kellett és csatákat nyerni mindenfelé, ha azt akarták, hogy az építkezések jó ütemben folytatódhassanak a fővárosban.

– Tudod, a Mester a legmegfelelőbb pillanatban hunyt el – közölte Davud szomorúan. – Sajogna a szíve, ha még élne.

Odakint szép lassan leszállt az este. A naplemente gyönyörű narancssárgásra festette az eget. Tovább csevegtek arról, hogy mely mesteremberekkel dolgoznának szívesen, és kiket mellőznének. Súlytalan és mindenféle konkrétságot nélkülöző beszélgetésük tovább hömpölygött, mint a levegőben kavargó porfelhő.

Kisvártatva egy levelet hozott a futár, méghozzá a kinézetéről ítélve fontosat. Davud odaült az asztalához, és az inasai felsorakoztak két oldalánál. Dzsihan felállt, mert nem akart zavarni.

– Maradj! – szólt Davud a tintásüveg fölé hajolva. – Vacsorázzunk együtt!

– Nem akarnálak feltartani.

– Ragaszkodom hozzá – közölte Davud.

Dzsihannak semmi dolga nem lévén odaállt az ablakhoz, és egy halászhajót bámult, amely egyre beljebb, a tengerparttól egyre távolabb sodródott az árral. Aztán lassan odasétált a sarokban levő könyvespolcokhoz. Beszívta a tinta, cserzett bőr, papír és az idő szagát, és ujjait végig jártatta a könyvek gerincén. Szeme megakadt A törökök elleni háború című íráson, amelyet az a fura, Luther nevű szerzetes írt, majd felfedezte a Kormányzó című könyvet, amelyet egy Elyot nevű angol írt a királyának. Aztán Mátyás király könyvtárából származó tanulmányokra bukkant. És a vékony, illetve vaskos bőrkötéses kötetek között felfedezte Dante La Divina Commedia című munkáját. Ezt még ő kapta ajándékba a könyvkereskedő Simeontól, és miután többször egymás után kiolvasta, odaadta a Mesterének. Remegő kézzel kihúzta a könyvet, és kezébe vette az ismerős tárgyat, majd átpörgette a lapjait. Nem fért hozzá kétség, ez az ő egykori példánya volt. Ezek szerint Davud megörökölte Szinán mester gyűjteményét.

Megjelent egy szolgáló, és meggyújtotta az egyik gyertyát a közelében. Dzsihan árnyéka kirajzolódott a falon. Egy magas és nyughatatlan árny. Aztán kiszúrta Vitruvius De Architecturá-ját. Ezt is leemelte a polcról, és szorongatta egy ideig. Ez a könyv Budáról érkezett Isztambulba. Amikor visszacsúsztatta, észrevett egy félig összelapított tekercset egészen hátul, a polc mélyén. Kigöngyölte, és egyből felismerte rajta a Szelimije-dzsámi vázlatát. Most sokkal jobban lenyűgözte az épület szépsége, mint azelőtt. Dzsihan felfedezett néhány megjegyzést, amelyet egy másik tollal firkáltak rá, világosabb tintával. Mintha valaki még tovább dolgozott volna a vázlaton, miután az elkészült, és számos részét átrajzolta volna. Ezeket a kiegészítéseket bizonyára a Mester firkálhatta rá, gondolta Dzsihan. Talán azt tanulmányozta Szinán, hogy mit ronthattak el. Dzsihan a lap szélét fürkészte, hogy van-e rajta dátum megjelölve. 1573. április 18. Megpróbálta felidézni, hogy miket csináltak azon a napon. Semmi sem jutott eszébe. A háttérzaj egyre jobban felerősödött. Davud, végezvén a munkájával, megparancsolta a szolgálóinak, hogy tálalják a vacsorát. Dzsihan villámgyorsan visszacsúsztatta a tekercset, és csatlakozott Davudhoz.

Hideg joghurtlevest hoztak nekik, majd rizs és bárányhús következett, aztán sóskamártásos kakaspörkölt, marhahús levében főtt fácánhús, birkahúsos börek, és végül egy hatalmas ovális tálon gőzölgő hús, amelyről nem tudta eldönteni, hogy milyen állaté lehetett.

– Ez egyenesen a mennyországból érkezett – közölte Davud, noha a házigazdának nem illett az étellel dicsekednie.

– Mi ez? – tudakolta Dzsihan, noha a vendégnek nem illett kérdéseket feltennie az étellel kapcsolatban.

– Szarvas! Tegnap lőtték.

Dzsihan gyomra görcsbe rándult, ahogy eszébe jutott a szarvas, amelyet akkor látott az erdőben, amikor Szulejmán szultánra várt. Kényszerítette magát, hogy egyen egy falatot, nehogy sértődés essék.

– Elolvad a szádban, mint a cukor. Rájöttem, hogy minél gyorsabban múlik ki az állat, annál finomabb a húsa. A félelem elrontja az ízét.

Dzsihan elrágta a szájába vett szarvashúsfalatot, majd megjegyezte:

– Nem is tudtam, hogy szoktál vadászni.

Davud megérezte Dzsihan feszengését, ezért elvitette a tálat.

– Nem szoktam. Nincs rá időm. És ne gondold, hogy lenne hozzá kedvem.

Távozáskor Davud kikísérte a vendégét egészen az ajtóig. Ilyen közelségből Dzsihan megérzett egy különös illatot a barátja ruháján – nyers volt, levelekre emlékeztette, és meglepően ismerősnek tűnt. Olyan gyorsan elillant az éjjeli fuvallatban, hogy nem volt ideje felidézni, mikor és hol érezhette már korábban.

Dzsihannak valahányszor csak sikerült elszabadulnia a szerájiskolában megtartandó órákról, illetve a Davuddal közösen folytatott építkezésről, sietett Csotához. Magával vitte a tervrajzait, és az istállóban rajzolgatott. Ráült egy kupac szalmára, amelyet a többi állatgondozó gúnyosan „trónus”-nak becézett. Csota odaadóan nézte őt, bár Dzsihan nem volt benne biztos, hogy látja is. A jószág amúgy sem igen jó látása eléggé megromlott.

Szegény Abe minden tőle telhetőt megtett, és nem Dzsihantól való félelmében, hanem mert szerette a fehér elefántot. Minden erőfeszítése ellenére Csota még egy fogát elveszítette a maradék háromból. Többé nem tudott sem rágni, sem harapni. Dzsihannak nem kellett gigantikus mérlegre állítania – mint amilyent a tengerészek használtak a karaköyi kikötőben – ahhoz, hogy megállapítsa: jelentősen veszített a súlyából. Újabban, amikor Csota olykor lábon állva elszundikált, ide-oda dülöngélt, mert elveszítette az egyensúlyát. Ivás, fürdőzés és az udvari séta közben mozdulatai lelassultak, majd lehanyatlott a feje, és egyik pillanatról a másikra mélyen aludt, és az álmok világában járt. Dzsihannak fájt, hogy ilyen elesettnek és zavartnak látta az elefántot. Párszor észrevette, amint a jószág sóvárogva nézi a hársfát, amelyet annyira szeretett rágcsálni.

Péppé zúzták az ennivalóját – leveleket, dióféléket és almákat –, majd vízzel hígították, és egy cső segítségével a szájába öntötték ezt az egyveleget. Bár a zömét kiköpte, egy adag azért leért a bendőjébe. Csota többé nem kísérelt meg elszökni, és egyre kevesebbet mozgott, olyannyira, hogy már a kis tó körüli rövid sétákat is elutasította. Abe fellapátolta az ürülékét, kitakarította a gödrét, tejjel és sörbetekkel itatta, de mindenki tudta, hogy az elefánt úgy fogy, mint a gyertyaszál.

Dzsihan visszaérve a hálószobájába nem tudott elaludni egykönnyen. Álmatlanul forgolódott az ágyában, és szörnyen búsult Csota állapota miatt. Egy ilyen álmatlan éjszakán az őt körülvevő síri csendben egyszerre csak eszébe jutott a Mester végrendelete. Nem fért a fejébe, hogy a Mester még csak meg sem említette őt vagy Csotát az utolsó kívánságai között. Az általa ismert és hőn szeretett Mester biztosan hagyott volna rájuk valamit – legyen az bár csekélység vagy valami komolyabb dolog. Ők ketten ugyanis a közvetlen közelében dolgoztak hosszú időn át. Sancha egy kis dobozt, egy nyakláncot és néhány vázlatot vitt magával, mondván, hogy ezeket a Mester hagyta rá örökségül. Miért ne hagyott volna Szinán az ő számukra is valamit? Talán hagyott, csak senki sem vette a fáradságot, hogy tudassa Dzsihannal ezt a nyilvánvaló dolgot. Márpedig ha a Mester hagyott valamit Csotára, akkor Dzsihan ezt minél előbb meg akarta tudni. Az elefántnak ugyanis vészesen közeledett az utolsó órája. Ezzel az elhatározással Dzsihan felkereste a fő fehér eunuchot, hogy beszéljen vele.

– Szinán mester végrendeletéről szeretném kérdezni. Látta-e netalán ezt az irományt?

A férfi hunyorított szénnel kihúzott kék szemével. – Miért tőlem kérdezed ezt?

– Mert maga a legmagasabb rangú palotai beosztott, akivel szóba állhatok.

– Nos… Láttam a végrendeletet.

Dzsihan arca felragyogott. – Esett-e benne szó Csotáról?

– Most, hogy mondod… Úgy emlékszem, egy szép takarót hagyott az elefántra. Intézkedem, hogy a jószág megkapja.

– Végtelenül lekötelez – mondta Dzsihan, és a lábát bámulta, mintha zavarban lett volna. – És… velem kapcsolatban?

– Rád a könyveit hagyta a Mester.

– Akkor Davud mester miért nem szólt nekem erről? Láttam Szinán mester könyveit az ő házában. Azt akarja mondani, hogy azok az én könyveim?

– Azok bizonyára más könyvek voltak… – felelte Kamil aga kissé idegesen. – Túl sokat kérdezel, indiai. Intézkedem, hogy elküldjék neked a takarót és a téged illető könyveket. Most pedig menj! És ne időzz annyit azzal a jószággal! Te építész vagy. Viselkedj is úgy!

Dzsihan bólintott, de érezte, hogy valami nagyon nincs rendjén.

✽

A rá következő délután, három héttel az után, hogy Csota szökni próbált, Dzsihant különös látvány fogadta az istállóban. Amikor tanítás után odaért, Abe egy sziklán ült és zokogott.

– Az elefánt… – kezdte Abe, de nem fejezte be a mondatot.

Dzsihan csendben belépett az istállóba. Csotát egyedül találta. Nehezen vette a levegőt. Dzsihan megdörzsölte az állat ormányát a tenyerével, majd vízzel kínálta, de amaz elutasította. Az elefánt az idomárjára szegezte pirosasbarnás szemét. Dzsihan látta az állat szemében az összes közösen megtett hosszabb és rövidebb út nyomát. Felidézte, amikor ötven évvel ezelőtt Csota koszosan és mocskosan kiszállt a hajóból, és majdnem összeesett a kimerültségtől.

– Bocsáss meg – mondta Dzsihan, és könnycseppek gördültek le az arcán. – Jobban kellett volna rád vigyáznom.

Aznap nem tágított Csota mellől, és éjszaka is mellette maradt, figyelve az állat egyenletes légzését. Nem emlékezett rá, hogy álmodott-e akkor bármit is. Reggel arra ébredt, hogy harkály kopog egy közeli fán. Olyan volt, mint egy rejtjelezett üzenet. Az istállóban síri csend uralkodott. Dzsihan nem akart ránézni Csotára, ám mégis odakalandozott a tekintete. Az elefánt mozdulatlanul feküdt. Teste felpüffedt, mintha alvás közben a szél bebújt volna az ormányán, és felfújta volna.

– Tisztességes temetést érdemel – jelentette ki Dzsihan csak úgy magában, miután megmosta, bebalzsamozta és illatszerekkel bekente az állatot. Ez a művelet olyannyira kimerítette, hogy le kellett pihennie egy kicsit. Eszébe jutott, hogy miként konzerválta Szelim szultán testét Nurbanu, amíg a fia eljutott a trónig. Kerített hát jégtömböket. Ám ez sem segített. Az elefánt túlságosan nagy volt, a jég pedig túl kevés. Mégis eltökélte, hogy konzerválja a jószág tetemét, amíg sor nem kerül egy Csota nagyságához illő temetési szertartásra.

Szavai egy órán belül Szegfű Kamil aga fülébe jutottak. A férfi megjelent az istállóban. Ő felelt mindenért, beleértve a gyászt és az elmebajt is.

– Azt hallottam, hogy szertartást szeretnél.

– Csotát egy nagyméltóságú sah küldte egy nagyméltóságú szultánnak– felelte Dzsihan.

– Ez csak egy vadállat – válaszolta a fő fehér eunuch.

– Királyi vadállat.

A fő fehér eunuchot sokkal inkább megdöbbentette, mint idegesítette az illemszabályok ilyetén megszegése. A következőket mondta:

– Elég volt ebből az ostobaságból! Vegyél búcsút tőle véglegesen. A francia követ fel fogja boncolni.

Dzsihan fájdalmasan felnyögött, mintha gyomorszájon rúgták volna. – Úgy érted, hogy felvágják? Ezt sohasem fogom megengedni!

– Ez a szultán akarata.

– De vajon a… – Dzsihan nem tudta befejezni a mondandóját. Vajon tudja-e a szultán, hogy ez nem egy közönséges állat? Ez a kérdés visszhangzott lelke legrejtettebb bugyraiban. Azt kívánta, bárcsak élne Szinán mester. Ő biztosan tudná, hogy mit kell tenni és mit kell mondani.

Csota tetemét még ugyanazon a napon feldíszítették koszorúkkal és virágfüzérekkel, és feltették egy szekérre, amelyet öt ökör húzott. Ilyen körülmények között az elefántot még egyszer utoljára körbe hordozták, közszemlére téve Isztambul utcáin. Az emberek áhítattal és elragadtatással meresztgették a nyakukat. Tapsoltak, éljeneztek és kiáltoztak. Sokan félbehagyták a munkájukat, és a szekér nyomába eredtek. Nem sajnálatból, sokkal inkább kíváncsiságból. Dzsihan elöl ült, és a messzeségbe bámult a bámészkodó embertömeg felett. Senkit sem akart most látni. Gyászos és nyomorúságos hangulatban érkezett meg a rezidenciára, ahol kiszolgáltatta az elefánt tetemét a nagykövetnek. Úgy adta át, mintha egy áldozati bárányt vitt volna a henteshez.

✽

A rá következő napon Dzsihant beidézték a fő fehér eunuch szobájába. Először arra gondolt, hogy a férfi majd alaposan megdorgálja, amiért Csota halálának éjszakáján ott maradt vele az istállóban, és nem akarta kiszolgáltatni a tetemet a francia követnek. Nem mintha ez bármit is változtatott volna a dolgok folyásán. A boncolást már megkezdték. Ugyanakkor ennyi bőven elegendő volt ahhoz, hogy a fő fehér eunuchot évekre felbosszantsa. Különös módon Dzsihan ezzel cseppet sem foglalkozott. Azelőtt soha nem érzett merészség költözött belé.

Miközben betessékelték a szobába, Dzsihan lassan és kelletlenül meghajolt, majd szemét a fehérmárvány padlóra szegezve várt.

– Emeld fel a fejed! – hasított a levegőbe a parancs ostorcsapásként.

Dzsihan engedelmeskedett. Amióta megérkezett a palotába, és megkapta azt a felejthetetlen pofont, most először nézett mélyen a fő fehér eunuch sötétkék mezei bogáncsra emlékeztető szemébe.

– Már évek óta figyellek. Gyorsan jutottál egyre feljebb. Rajtad kívül egyetlen idomárnak sem sikerült elérnie azt, amit neked. Ám nem ez az oka annak, hogy kedvellek. Eláruljam, hogy miért?

Dzsihan nem szólalt meg. Fogalma sem volt, hogy miért kedvelheti őt Kamil aga.

– Minden egyes janicsár olvasztott acélból készül. Újra formáljak őket.

Te is közülünk való vagy, indiai. Ami különös viszont, hogy téged senki sem formált át. Te magadtól átalakultál. De tudod-e, hol hibáztál?

– Nem tudom megmondani, efendi.

– A szeretet terén! – Lebiggyedt az ajka széle, mintha a szó kesernyésízt hagyott volna a nyelvén. – Rengeteg inas van a városban. Több száz. Tisztelik a Mestert. Te azonban imádtad őt. És ugyanez elmondható az elefánttal kapcsolatban is. Az volt a feladatod, hogy gondozd, és megbizonyosodj róla, hogy tele a pocakja. Te viszont imádtad azt a jószágot.

– Nem volt tudatos. Egyszerűen így alakult.

– Ne szeress senkit túlságosan! – tanácsolta az eunuch, majd sóhajra nyílt az ajka. – Mivel távozott a Mester, mostantól fogva én leszek a gyámod. Légy hozzám hűséges, és nem fogsz vereséget szenvedni.

– De hiszen én nem állok hadban senkivel, efendi.

A férfi úgy tett, mintha meg sem hallotta volna. – Segíteni fogok neked. Van egy ház, ahol lemossák a bánatot. A szomorúság hamamjának nevezik ezt a helyet.

Dzsihan pislantott, mert derengett neki ez a név valahonnét a távoli múltból, amely mintha nem is az ő életében lett volna.

– Odamegyünk, hogy feledjünk. Mindent. Érted?

Dzsihan ebben a zavart állapotában azt felelte, hogy érti.

– Rendben. Akkor hát, készülj! Ma éjjel elviszlek oda.

Sötétedés után egy szolgáló ment Dzsihanért. Ez a behemót, széles vállú férfi ugyanolyan süket és néma volt, akárcsak a többi. Dzsihan követte fáklyájának fényét az udvaron át, majd kibújtak egy félig rejtett, titkos hátsó ajtón. Senki sem törődött velük. Azt hihették volna, hogy láthatatlanok, ha nincs az a sok légy, amely kitartóan köröz a fejük körül, majd berepül az orrlyukukba és a szájukba, és nem hallják lépteik zaját, ahogy végig csörtettek a kavicsos ösvényen.

A város egét már-már sötétkékbe hajló, fekete bársonytakaró borította.

Négyfogatos hintó várta őket. Dzsihan még a félhomályban is látta a pompás aranyozott kapcsokat, az elefántcsont berakásos táblákat, az elfüggönyözött ablakokat, ahová egyetlen tekintet sem tudott behatolni. Odabent ült a fő fehér eunuch egy hermelinprémmel szegélyezett köntösben. Alighogy Dzsihan letelepedett, az eunuch koppantott egyet a hintó tetején nádpálcájával. Már indultak is.

A hintó annyira sebesen haladt, és akkora zajt csapott, hogy Dzsihan biztosra vette, sokan megbámulhatták: kenyeret dagasztani készülő pékek, álmatlan kisdedeket ringató anyák, zsákmányukkal elsurranó tolvajok, a következő üveg bort legurító részegek, illetve a hitbuzgók, akik felkeltek, hogy még egy imát elmondjanak. Vajon hányan tudhattak a fő fehér eunuch titkos éjszakai kiruccanásairól, és hallgattak róla? Egyes titkokat az egész város tudhatott, ám mégis titokban maradtak.

Egy szűk és sötét sikátornál szálltak ki, ahová Dzsihan elsőre nem is mert bemenni. A kocsis ment elöl, egy tompa fényű lámpával világítva. Rozzant faviskók meredeztek az égre mindkét oldalon, hajlott hátú vén szipirtyókra emlékeztetve őket. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire odaértek a díszes kapuhoz. A fő fehér eunuch háromszor kopogott a gyűrűjével, majd várt. Aztán kettőt tapsolt a tenyerével.

– Jácint? – kérdezte egy hang a kapu mögül.

– Jácint! – felelte a fő fehér eunuch.

Egy pillanatra elállt Dzsihan lélegzete a döbbenettől. Szörnyű baljós előérzete támadt: az eunuch tudná azt a becenevet, amelyet édesanyja adott neki kisfiúkorában? Ilyen felkavart lelkiállapotban semmi kedve sem volt bemenni erre a helyre. Ám időközben már kitárult a kapu.

Odabent egy olyan alacsony termetű nő fogadta őket, amelyhez hasonlóval Dzsihan még soha életében nem találkozott. Keblét leszámítva mindene nagyon kicsi volt: a keze, a karja, a lábfeje.

A kisméretű nő kacagott. – Sohasem láttál még törpét? Vagy sohasem láttál még nőt?

Dzsihan elpirult, és ettől a nő még hangosabban kacagott. A nő odafordult Kamil agához, és azt kérdezte:

– Honnét kerítetted?

– Dzsihannak hívják, és építész. Tehetséges, de érzékeny.

– Arra van nekünk gyógymódunk – válaszolta a nő.

– Isten hozott a szomorúság hamamjában!

A fő fehér eunuch leroskadt a hatalmas, fényes párnákra a számára ismerős helyen, és megparancsolta Dzsihannak, hogy kövesse a példáját. Nem telt bele sok idő, és öt ágyas bukkant fel hangszerrel a kezükben. Lant, tambura, hárfa és nádsíp volt náluk. A fő fehér eunuch tekintetével végigpásztázta az arcukat, majd szeme megpihent az utolsó nő arcán. Ez a nő feltűnően hasonlított Mihrimahra a magas homlokával, hegyes állával, nagy, mogyorószínű szemével. Dzsihan megszédült. Úgy tűnt, mintha a nő megérezte volna, hogy milyen hatással van rá, mert Dzsihan felé fordította fejét, és elbűvölően mosolygott rá. Belefogtak egy vidám dalba.

Egy ezüsttálcán kisebb dió méretű, gömb formájú, sáfrányszínű masszával kínálták a vendégeket. Dzsihan elvett egyet, és óvatosan tartotta két ujja között. Kamil aga mindjárt hármat vett, és sorra egymás után bekapta mindet, majd hátradőlt, és becsukta a szemét. Dzsihan felbátorodott ezen, és ő is bekapta a kis golyót. Furcsa íze volt. Eleinte édesnek és pikánsnak tűnt, majd fűszeresnek, mintha összemorzsolt magokkal és vadmajoránnával ízesítették volna. Ezután jött a vörösbor kancsókban. Eleinte óvatosan ivott, mert senkiben sem bízott.

A törpe nő odaült melléje. – Azt hallottam, hogy elveszítetted egy szeretted.

– Az elefántomat.

Dzsihan várta, hogy majd kikacagják, ám erre nem került sor. Ehelyett a nő teletöltötte a fiú poharát, majd így szólt: – Tudom, milyen érzés. Volt egy kutyám. Amikor meghalt, majdnem belepusztultam. Senki sem értett meg. De hiszen ez csak egy kutya, Zejnep. Ugyan mit tudnak ők! Jobb az állatokkal barátkozni, mint az emberekkel.

– Igazad van – mondta Dzsihan, majd hörpintett az italából. – Az állatoksokkal őszintébbek.

A zene egyre gyorsuló ütemben folytatódott. A kicsi, gömb formájú masszákkal megrakodott tálcát is visszahozták. Dzsihan ez alkalommal egy nagyobbat vett el, és több borral öblítette le. Bármennyire erőlködött, hogy tekintete ne tévedjen az őt Mihrimahra olyannyira emlékeztető nőre, nem tudott neki ellenállni. Még az angyali mosolya, alsó ajkának alig észrevehető görbülete is pontosan olyan volt, mint Mihrimahé. A fátyollal keretezett makulátlan arcának vonásai olyan könnyedek voltak, akár a hajnali köd. A többi nőhöz képest gondtalanabbnak és magabiztosabbnak látszott. Talán nem nyomasztotta annyi gond.

Dzsihan felocsúdott, és észhez tért Zejnep hangjára. – Akarod-e, hogy megmutassam neked a ruhácskáit?

– Hogyan?

– A kutyáim ruhatárát. Akarod-e látni?

– Igen, szeretném.

A fő fehér eunuch, aki ekkorra már alaposan becsiccsentett, rosszallóan nézte őket, de nem szólt egy szót sem. Dzsihan megkönnyebbült, hogy végre nincsenek szem előtt, és követte Zejnepet a ház titkos zugaiba. A nő egy hatalmas szobába vezette, amelyben minden parányi volt: az ágy, a dohányzóasztalok, a szőnyeg. A szoba egyik sarkában picike rózsafa szekrény állt sok-sok fiókkal. Apró bőrkabátkák, szőrmék és kendők voltak benne. Még egy mellényke is akadt. Nagyon rendszerető lány lehetett, mivel minden holmija szép rendben sorakozott. Zejnep szipogva elmesélte, hogy még csak kölyökkutya volt, amikor rátalált. Mindenhol kereste az anyját, ám végül rá kellett döbbennie, hogy hozzá hasonlóan a kutya sem számíthatott senki másra. Attól a pillanattól fogva elválaszthatatlan barátok lettek.

Dzsihan odanyújtotta a zsebkendőjét. A nő hálásan megköszönte, majd kifújta az orrát. Úgy bámulta Dzsihant, mintha akkor látta volna először. – Tegyél fel erre a székre!

Olyan könnyű volt, mint egy kisgyermek. Dzsihanra meredve a következőket mondta:

– Immár harminc éve űzöm ezt a mesterséget. Megjártam a poklok poklát és a mennyeket. Találkoztam angyalokkal és ördögökkel. Túléltem mindent, mert lakat van a nyelvemen. Sohasem kotnyeleskedtem bele mások dolgába. Téged viszont valamiért megkedveltelek. Derék embernek tűnsz.

Ekkor halk neszezés hallatszott a másik szobából. Talán egy egér beszorult a padlódeszkák közé. A nő egészen halkan suttogva folytatta:

– Az eunuch. Légy vele nagyon óvatos!

– Miért mondod ezt?

– Jobb, ha óvakodsz tőle – mondta a nő, azzal leugrott a székből.

Amikor visszaértek a szobába, még mindig folyt az éneklés, de a vidám dallamokat szomorú, melankolikus melódiák váltották fel. Zejnep odatelepedett a fő fehér eunuch mellé, és elhalmozta dicséretekkel, étellel és itallal.

Dzsihan szeme lecsukódott alighogy hátradőlt. Már majdnem álomba szenderült, amikor egy hang ütötte meg a fülét. – Szabad?

Ő volt az: Mihrimah hasonmása. Dzsihan szíve majd kiugrott.

A lány letérdelt előtte, és töltött neki egy pohár bort. Ruhájának ujja Dzsihan térdét súrolta. Amikor Dzsihan kiitta, a lány lehúzta Dzsihan cipőjét, és talpát a mellének támasztotta, majd nagyon gyengéden dörzsölgetni kezdte. Dzsihant elöntötte a pánik. Attól félt, hogy megkívánja a lányt. Dzsihan megfogta a lány kezét, talán azért, hogy ne érhessen hozzá, vagy még inkább talán azért, hogy ő ne érhessen a lányhoz.

– Tetszik a kezem? – kérdezte a lány.

– Nagyon emlékeztetsz engem valakire.

– Tényleg? Olyan valakire, akit szerettél?

Dzsihan felhajtott még egy pohár bort, és nézte, ahogy a lány máris újra tölti.

– Hol van ő most?

– Meghalt – felelte Dzsihan.

– Szegény pára. – A lány megcsókolta Dzsihant. Ajka jégsörbetízű volt. Nyelvével Dzsihan nyelvét kereste, majd visszahúzódott. Dzsihan akarata ellenére is izgalomba jött. A lány szorosan megölelte Dzsihant, és tenyerét a nyakszirtjére nyomta. Dzsihan ekkor döbbent rá, hogy mindenki elpárolgott: a zenészek, Zejnep és a fő fehér eunuch.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Dzsihan, és nyugtalanság érződött a hangjából.

– Nyugodj meg, mindenki a szobájában van. Jó helyen vagyunk itt.

Ismét csókolóztak. A lány vezette Dzsihan kezét le-fel a testén, arra biztatva, hogy simogassa a mellét, a széles és kerek csípőjét. Dzsihan felhúzta a lány szoknyáját. A sokrétegű taftanyag összegyűrődött Dzsihan súlya alatt. Dzsihan ujjai a lány lábai között kalandoztak, és simogatta a lány sötét és nedves vájatát. Dzsihan zihálva felmászott rá, majd levetkőzött, aztán levetkőztette a lányt is. Nem bírt leállni.

– Oroszlánom – suttogta a lány Dzsihan fülébe.

Dzsihan a lány nyakát harapdálta, előbb finoman, gyengéden, majd egyre vadabbul.

– Szólíts Mihrimahnak – mondta a lány szaporán lélegezve.

Dzsihan sikolyt hallott valahol belül. Ellökte magától a lányt, és megtántorodott, ahogy megpróbált felállni.

– Honnét tudod a nevét?

A lány összerezzent. – Te mondtad el nekem.

– Én ugyan nem.

– De. Nem emlékszel? Az imént mondtad.

Vajon csakugyan elmondta volna a lánynak? Nem volt benne biztos. Látván a fiú zavarodottságát, így szólt a lány: – A bor összezavart téged. Esküszöm, hogy te mondtad meg nekem.

Dzsihan két kezével fogta a fejét, mert erős émelygést érzett. Talán igazat mondott a lány. El is hitte volna neki, ám a lány állkapcsa alig észrevehetően megrángott – ez ösztönös mozdulat, amely az idegesség jele.

– Most kérlek, menj el! – mondta Dzsihan.

– Ugyan már! Ne légy gyerekes! – válaszolta a lány arcán cinikus mosollyal, és nekidőlt a fiúnak.

Dzsihan érezte, hogy csapdába szorult a lány puha mellének szorításában. Olyan erővel ragadta meg a lány mindkét csuklóját, hogy egészen elfehéredtek. Egy pillanatra úgy tűnt, hogy Dzsihan enged a lány csábításának. Aztán váratlanul meglökte, túl hevesen, túl erőteljesen. A lány hangos koppanással lezuhant. Zihálva levegő után kapott. Aztán csend lett. Dzsihan meghökkent, mert most látta csak meg a kandalló vasrácsát, amelynek a lány nekizuhant, beverve a fejét. Mielőtt össze tudta volna szedni a gondolatait, kinyílt az ajtó, és betoppant Zejnep. Feldúltan kiabált, tombolt. A lány fölé hajolt, és a légzését figyelte. Arca falfehérré változott.

– Meghalt – sikította Zejnep. Dzsihan felé fordult, és tágra nyitott szemében megjelent az iszonyat. – Megölted az eunuch szeretőjét.

Dzsihan olyan gyorsan kirohant a szobából, ahogy csak bírt. Ahogy a lába vitte. Ki a kertbe, aztán végig a sötét sikátoron, attól rettegve, hogy bármelyik pillanatban lecsaphat rá egy árnyalak. Amikor kiért az utcára, homlokán már gyöngyöztek az izzadságcseppek, és olyan erősen fújtatott, hogy szinte biztosra vette, egészen a szomorúság hamamjáig hallani. Alig tett meg egy lépést, elhatalmasodott rajta a kétségbeesés. Nem volt hová mennie. Nem mehetett vissza a palotabeli szállására. Az lenne az első hely, ahol a fő fehér eunuch keresné. Az istállóban dolgozó gondozóktól kérhet ugyan segítséget, de nem bízott meg mindegyikükben, és egy áruló éppen elég.

Ilyen kínzó gondolatok mardosták a lelkét, amikor eszébe ötlött valami: Davud. Az ő villája elég nagy volt ahhoz, hogy pár napra vagy talán pár hétre meghúzza ott magát. Az előkelő és ünnepelt Davud talán még ki is talál valami megoldást, és megvédi a fő fehér eunuch haragjától. Csakhogy nem sétálhatott el Eyüpbe az éjszaka közepén. Lóra volt szüksége. Egy közeli istállóban várt a hintó, amely őket ide elhozta. Elindult arra, és imádkozott, hogy a kocsis épp aludjon.

Nem aludt. Sőt felettébb éber volt, méghozzá kellemes társaságban. A gazdája példáját követte ő is. Miközben a fő fehér eunuch hasist és bort fogyasztva tivornyázott, a szolgálója sajátos módon rúgott ki a hámból. Dzsihan odaosont lábujjhegyen, bár felesleges volt ennyire ügyelnie. A kocsis és a prostituált teljesen belefeledkeztek egymásba, és nem vették észre Dzsihant. Az ijedős lovak mozdulatlanul álltak, és figyeltek: hegyezték a fülüket, nagyra nyitották szemüket, és követték az eseményeket.

Dzsihan odalépett a négy hátasló egyikéhez, amelyek még mindig a kocsihoz voltak kötözve. Ez a csődör szürkébb volt, mint az utcákat borító macskakő. Lassan, nagyon lassan megfogta a szíját, és vezetni kezdte a kapu felé. Ebben a pillanatban a kocsis elégedett hangot hallatott: egyre hevesebben rángott a teste. Dzsihan a gyeplőnél fogva húzta az állatot, durvábban, mint ahogy akarta. A ló meglóbálta a fejét. Szerencsére nem nyerített fel. Dzsihan elmormolt egy imát. Minden bizonnyal a legkezesebb lovat sikerült kiválasztania az összes közül. Minduntalan arra gondolt, hogy valakinek a szelleme vezérli az útján – Mihrimahé, Nikoláé vagy Szinán mesteré. Vagy talán még az is lehet, hogy Csotáé, hiszen mindent tudott róla. Sok-sok szellem vette körül.

Nem telt bele sok idő, és teljes sebességgel vágtatott. Hajába belekapott a szél. Már nem félt a dzsinntől, amelyik sötét zugokban lakozott, hiszen arra a belátásra jutott, hogy az emberek ijesztőbbek. Megérkezett Davud házához, ügyelve, hogy mindvégig a sötétben maradjon, és kerülve az őrszemeket. A szolgálók megdöbbentek, hogy ebben az istentelen órában vendég állt a házhoz. Felvezették a lépcsőn gazdájukhoz, aki már nyugovóra tért.

Davud toporgott, és értetlen képet vágott. – Minden rendben van?

– Elnézést kérek. Nem volt hová mennem – felelte Dzsihan.

Dzsihan elfogadta a sörbetet, amelyet egy cseléd hozott neki. Annyira erősen remegett a keze, hogy egy kicsi kilöttyent italából a szőnyegre. Megpróbálta letörölni a foltot ruhájának ujjával, ám ezzel csak tovább rontott a helyzeten. Nem tudott már tisztán gondolkodni, így inkább a padlót bámulta. Olyasvalamit fedezett fel, amit nem vett észre első látogatása alkalmával. Bizarr, hogy milyen részleteket vesz észre az ember, ha bajban van. Most látta csak, hogy ez Szinán mester szőnyege volt.

– Én… megöltem valakit.

Davud arca hamuszürkévé vált. – Kit? Hogyan?

– A fő fehér eunuch szeretőjét… – felelte Dzsihan, nem tudván, hogyan folytassa.

Beszámolt az éjjeli kalandjáról: a törpe nőről, a zenészekről, az őt elcsábítani próbáló ágyasról – és Isten a tanúja rá, hogy sikerrel járt –, ám nem említette a Mihrimahhal való zavarba ejtő hasonlatosságát.

– Nem tudom – mondta Dzsihan levegő után kapva. – Az utóbbi időben minden olyan furcsa. Úgy érzem, hogy az egésznek köze lehet Szinán mesterhez.

Ekkor Davud felvonta az egyik szemöldökét. – Nyugodjék békében a Mester, aki már oly távol van a világ bajaitól.

– Úgy igaz! Béke poraira. Én viszem tovább az örökségét. Te mondtad aminap. Most már csak mi ketten vagyunk. – Dzsihan elhallgatott, és mereven bámult a barátjára. – Te is veszélyben lehetsz.

Davud egy kézlegyintéssel intézte el a felvetést. – Ne aggódj! Engem semmi baj nem érhet.

– Megöltem… – ismételte meg Dzsihan kábultan, majd úgy hintázott a testével, mint egy vigasztalásra váró kisgyermek.

– Holnap reggel majd kivizsgálom a dolgot. Most pihenned kell.

Davud parancsára fekhelyet készítettek Dzsihannak, és egy tányér édesített fügét és datolyát, valamint egy kancsó bozát raktak oda mellé. Dzsihan evett és ivott egy keveset, majd mély és nyugtalan álomba zuhant.

Mélyen aludt, noha gonosz szellemek vadásztak a lelkére. Amikor felébredt, már fényes nappal volt, és az ágya melletti kis asztalon friss ennivalókat talált. Hálásan bekapta ezeket, majd kiment a szobából, hogy megkeresse Davudot. Davud már várta odalent a három gyerekével – a legkisebbik lány volt, aki még nem töltötte be a négyet. A fiúk apjuk képmásai voltak, és szemmel láthatóan imádták. Dzsihan szívébe éles fájdalom nyilallt. Sem felesége, sem utódai nem voltak. Magányosan érkezett ide, az árnyékok és visszhangok városába, és annyi sok év után még mindig magányosan éldegélt itt.

– Rossz hírem van – suttogta Davud úgy, hogy a gyerekek ne hallhassák. – Igazad volt: úgy fest a dolog, hogy a lány meghalt.

Dzsihan zihált, levegő után kapkodva. Eddig a percig titokban azt remélte, hogy csak könnyű sérülésről van szó.

– Most mihez kezdesz? – kérdezte Davud aggódó hangon.

– Nem maradhatok Isztambulban. El fogok menni.

– Itt maradhatsz nálunk, ameddig csak gondolod.

Dzsihan elmosolyodott. Meghatotta Davud nagylelkűsége. Más előkelő az ő helyében került volna egy bajban levő embert. Való igaz, hogy azzal a szándékkal érkezett a házához, hogy elidőzik nála. Most azonban, hogy látta Davud gyermekeit, átértékelte a helyzetet: nem akarta őket veszélybe sodorni.

– Lekötelezel, de mennem kell. Jobb lesz így.

Davud gondolkodott egy kis ideig. – Trákia közelében van egy gyümölcsöskert, amely az apósomé. Ott biztonságban leszel, amíg lecsillapodnak a kedélyek. Adok neked egy lovat. Menj, és maradj ott, amíg nem üzenek!

Úgy vélték, hogy biztonságosabb lesz, ha Dzsihan éjjel indul útnak. Dzsihan egész nap a gyerekekkel játszott, és összerezzent a kintről behallatszó legapróbb zajokra is. Vacsora után Davud adott neki egy paripát, egy köpönyeget, hogy ne fázzon, és egy erszényt tele pénzzel. Ezután a következőket mondta: – Ne aggódj! Hamarosan ismét visszajöhetsz.

– Hogyan fizetem majd meg a jóságodat?

– Együtt nevelkedtünk – felelte Davud. – - Emlékszel, hogy mit mondotta Mester? „Nem csupán testvérek. Egymás életútjának tanúi is vagytok.”

Dzsihan bólintott, és összeszorult a torka. A folytatására is emlékezett. Egymás életútjainak tanúi vagytok. Tudni fogjátok, ha egy közületek letér a kijelölt útról. Kövessétek a bölcsek, a felvilágosultak, a szerető szívűek és a keményen dolgozók ösvényét!

Megölelték egymást, és egy pillanatra úgy érezték, mintha egy harmadik, alig érezhető lüktetés, egy harmadik szív is lenne az övéik mellett. Mintha Szinán is ott lett volna velük mindent látva és hallva – és imádkozva értük.

Dzsihan lassan és komótosan haladt az árnyak között. Sötét utcákat szemelt ki magának. Egy dolgot nem említett Davudnak: hogy addig nem távozik Isztambulból, míg nem látta Csotát utoljára. Odaért a francia követ rezidenciájához. Illetlenségnek számított hívatlanul bekopogni egy követhez – vagy bárki máshoz mégis azt remélte, hogy megbocsátják neki.

Az ajtót nyitó szolga azonban másképp vélekedett erről. Gazdája éppen a legédesebb álmát aludta, és feltehetően nem örült volna, ha megzavarják. Dzsihan azonban nem tágított. Akkora lármát csaptak, hogy nem kellett sokáig várni, és odabentről kiszólt egy álmos hang:

– Ki az, Ahmed?

– Valami szemtelen koldus, uram.

– Adj neki egy kis kenyeret, és küldd el!

– Nem kér kenyeret. Azt mondja, hogy veled akar beszélni az elefántról.– Vagy úgy! – Ezt rövid hallgatás követte. – Akkor engedd be, Ahmed!

Paróka és púder nélkül, térdig érő hálóköntösben, amely látni engedte óriási hasát, a folyosón álló férfi cseppet sem hasonlított arra a nagykövetre, akit Dzsihan jól ismert.

– Megbocsáss, uram, amiért így rád törtem – mentegetőzött Dzsihan, mélyen meghajolva.

– Ki vagy? – kérdezte a nagykövet.

– Én vagyok annak az elefántnak az idomárja, akit őexcellenciád felvágott.

– Értem – felelte Monsieur Brèves, és eszébe jutott a pimasz idomár, aki nem akarta kiszolgáltatni neki a tetemet.

Dzsihan előadta azt a mesét, amelyet útközben kifundált. – Tegnap szörnyű álmot láttam. Szegény elefánt iszonyatos kínok között szenvedett, és könyörögve kérte, hogy temessem el.

– De ez már megtörtént – válaszolta Monsieur Brèves. – A tetem bűzleni kezdett. Már eltemettük.

Dzsihan fájdalmas szúrást érzett a mellkasában. – Hol van elhantolva?

A férfi erre nem tudott válaszolni. Megkérte a szolgálóit, hogy tüntessék el a tetemet. Amikor észrevette, hogy mennyire búsul Dzsihan, így szólt hozzá:

– Ne búsulj, barátom! Gyere, szeretnék mutatni neked valamit!

Beléptek egy szobába, amely csordulásig tele volt könyvekkel és feljegyzésekkel. Monsieur Brèves a többi követtel szemben – akik leginkább a hatalmi harcokkal voltak elfoglalva – rengeteget tudott az Oszmán Birodalomról, és kifogástalanul beszélt törökül, arabul és perzsául. Az írott könyveket tanulmányozva fejébe vette, hogy alapít egy arab nyelvű nyomdát Párizsban, hogy a könyvek is olyan szabadon utazhassanak, mint a nagykövetek.

Dzsihan ekkor értette meg, hogy miért nem idegesítette látogatása Monsieur Brèves-t. A házigazda nagyon is örült, hogy végre olyasvalakire talált, akivel megbeszélheti az általa levezényelt boncolás részleteit. Égett a vágytól, hogy megossza a felfedezéseit: átnyújtotta Dzsihannak az általa rajzolt skicceket. Noha nem volt különösebben tehetséges, nagyon aprólékosan lerajzolta az elefánt anatómiáját.

– Egy szép napon írok majd egy tanulmányt – jelentette ki. – Ismerjék meg az emberek. Nem mindennap láthatják egy ilyen csodálatos lény belsejét!

Dzsihan szeme önkéntelenül is egy polcra siklott, amelyen egy megtisztított agyar csillogott fényesen. A nagykövet követte Dzsihan tekintetét, majd így szólt: – Emlék Isztambulból.

– Megfoghatom? – kérdezte Dzsihan, és amikor megkapta rá az engedélyt, óvatosan a kezébe vette. Mélabú lett úrrá a lelkén. Szeme könnybe lábadt.

Monsieur Brèves csendben figyelte a fiút, és közben egészen elváltozott az arca, mintha magával vitatkozott volna. Végül felsóhajtott, és közölte:

– Azt hiszem, az agyarnak nálad van a helye.

– Igazán?

– Nyilvánvaló, hogy te mindenkinél jobban szeretted ezt a jószágot –jelentette ki a nagykövet, és közömbösen legyintett. Az is lehet, hogy a szánalmát akarta kifejezni ezzel a gesztussal. – Nekem itt vannak a rajzaim. Ez elég lesz ahhoz, hogy meggyőzzek mindenkit Párizsban.

– Hálásan köszönöm – mondta Dzsihan elcsukló hangon.

✽

Dzsihan elindult az agyarral a kezében. Az előző éjszakához képest most sokkal derűlátóbb volt. Melengette a szívét az agyar kisugárzása. Úgy érezte, mintha Csota ott lenne vele. Volt nála egy hátizsák is néhány holmival, amelyet Monsieur Brèves adott neki – egy ásólapát, egy gyertya, egy piros kendő és egy kevés cérna. Dzsihan tervet szőtt magában.

Szándékosan fordult vissza a lovával. Amikor odaért a Mihrimah-dzsámihoz, leugrott a lóról, és elindult a fal mentén. Észrevett egy júdásfát, amely piroslott a sok-sok rózsaszín bimbótól. Ezzel egy vonalban ásott egy mély, négyszögletes gödröt. Magával vihette volna az agyarat, ám ez önzés lett volna a részéről. Csota megérdemelte, hogy neki is legyen sírköve. Mindig csak a szultánoknak, nagyvezéreknek és a vagyonosoknak emeltek fenséges műemlékeket. A szegényeknek és a nincsteleneknek semmi sem járt haláluk után, leszámítva a rokonságuk és a pereputty imádságait. Minden halandó lény hagyott maga után némi nyomot, legyen az bármilyen csekély vagy tiszavirág-életű – kivéve az állatokat. Ők szolgáltak, harcoltak, és kockára tették az életüket a gazdijukért, ám miután meghaltak, olyan volt, mintha soha nem is léteztek volna. Dzsihan nem akarta, hogy Csota is hasonló sorsra jusson. Azt akarta, hogy szeretettel és tisztelettel emlékezzenek rá. Ez a gondolata talán istenkáromlásnak minősült, ám ő nem törődött vele. Fájt neki, ha arra gondolt, hogy Csota nem juthat a mennyországba. Úgy képzelte, hogy ha imádkoznának érte az emberek, talán nagyobb eséllyel juthatna a Paradicsomba.

Óvatosan belefektette az agyarat a gödörbe. – Ég veled! Majd találkozunk a mennyországban. Úgy tudom, ott nőnek finom fák, amelyeket megehetsz majd.

Ebben a pillanatban valami végtelen nyugalom szállta meg Dzsihant. Életében először békélt meg önmagával. Mindennek a részese volt, és minden az ő része volt. Ez lehet az – gondolta magában. A világmindenség közepe nem Keleten, és nem is Nyugaton található. Ott van, ahol az ember megtalálja az igaz szeretetet. Néha ott, ahol valaki eltemeti a hőn szeretett lényt. Addig lapátolta a földet, amíg egészen be nem temette a gödröt, majd elegyengette a tetejét. Ezután a madzag segítségével bekerítette. Ott, ahol Csota feje lehetett képzeletben, leszúrt egy száraz ágat, és kikötözte a kendő segítségével. Mellé helyezte a gyertyát. Letelepedett mellé törökülésben, szálegyenes háttal. Most már csak egy dolgot kellett tennie: várnia, amíg fel nem bukkant egy járókelő.

Nem kellett sokáig várnia. Fiatal, karcsú kecskepásztor tűnt fel. A sírhantot bámulta, aztán Dzsihanra meredt, majd ismét a sírhantra. – Mi ez, efendi?

– Egy sírhely.

A fiatalember ajka elrebegett egy rövid fohászt. Amikor befejezte, azt kérdezte: – Ki halt meg? Egy ismert személy?

– Csönd! Több tiszteletet!

A kecskepásztor fekete szeme elkerekedett. – Ki fekszik itt?

– Egy szent. Méghozzá nagyon jelentős.

– Még sohasem hallottam szentről ezen a környéken.

– Nem akarta, hogy tudjanak róla száz évig.

– Akkor hogy lehet, hogy te mégis tudsz róla?

– Felfedte sírjának hollétét előttem egy szent álomban.

A kecskepásztor letérdelt Dzsihan mellé, és félrebiccentette a fejét, mintha meg akarná lesni a föld alatti tetemet. – Kigyógyít-e valamilyen nyavalyából?

– Minden bajból kigyógyít.

– A nővérem terméketlen. Három nyárral ezelőtt férjhez ment, de még mindig vár a gyermekáldásra.

– Hozd el ide! A szent majd segít. Hozd el ide a férjét is, ha ő miattanem lehetett még gyerekük. – Hogy is hívják? – Csota Baba. [89]

– Csota Baba – ismételte meg a kecskepásztor tiszteletteljesen.

Dzsihan szép lassan felállt. – Most mennem kell. Tartsd szemmel a sírt. Gondoskodj róla, hogy senki se gyalázza meg. Te leszel Csota Baba sírjának az őrzője. Megbízhatok benned?

A kecskepásztor némán bólintott. – Sose aggódj miatta, efendi! Megtartom a szavamat.

Így történt, hogy a hét dombra épült város, amelyben több száz öreg muszlim, keresztény, zsidó és pogány kegyhely található, még egy szenttel gyarapodott, akihez el lehetett látogatni nagy öröm vagy nagy bánat idején.

Egész napos lovaglás után Dzsihan egy nagyobb útkereszteződéshez ért. A jobb oldali ösvény észak felé vezetett egy kiszáradt folyómeder mentén Trákiába. Ezt az utat javasolta neki Davud. A balra elterülő út nyugat felé kanyargott síkságok és dimbes-dombos lankák között. Ez utóbbi vonzóbb volt: zöldebb és szebb. Ám mégis kevésbé ésszerű, hiszen amellett, hogy tekervényes és rögös útnak látszott, veszélyes terepnek ígérkezett az erdőkben lakozó útonállók miatt. Dzsihan már majdnem rátért a jobbján elterülő útra, amikor bevillant neki valami. Ha Csota életben lenne, minden bizonnyal a másik útra szavazott volna. Ebben biztos volt Dzsihan. És végül mindenféle megfontolás és különösebb ok nélkül ő is így döntött.

Egy ideig lassan ügetett, beszíva a szemgyönyörködtető táj látványát. Fenyőillat és nedves földszag töltötte be a levegőt. A belső ösztöneitől vezérelve letért az egyezményes útvonalról. Nemsokára lement a nap, és keleten feljött a vékony és sápadt félhold. Dzsihannak ekkor jutott eszébe az a vendéglő, ahol Davuddal együtt megebédeltek egyszer, még fiatal és zöldfülű növendék korukban. Ha nem csalt az emlékezete, valahol ezen a környéken leledzett.

Beállt a teljes sötétség, mire megtalálta a vendéglőt. Egy lovász elvezette a lovát az istállóba, ő pedig elindult befelé. Minden pontosan ugyanolyan volt, mint annak idején: az áporodott szagú emeleti szoba, a tágas és lármás étkező, a sült hús átható illata. A régi hely változatlansága kellemes megnyugvással kellett volna, hogy eltöltse egy olyan világban, ahol minden változott, de mégsem így történt. Ehelyett mérhetetlen bánat fogta el az ismerős hely láttán. Agyában még mindig ott kavarogtak a szomorúság hamamjában lejátszódott jelenetek. Lelki szemei előtt megjelent az ágyas, aki odahajolt fölé és megcsókolta. A lány arca megváltozott, és most Mihrimah nézett le rá. Bár tudta, hogy lehetetlen, valamiért mégis úgy érezte, hogy megölte a szerelmét, és hogy titokban erre vágyott.

Letelepedett egy durván kifaragott asztalhoz a kandalló közelében. Feje tele volt őrült gondolatokkal. Hallgatta a farönkök ropogását, amelybe hangos kacagás és csevegés vegyült. Barátságos tekintetű felszolgálók sürögtek-forogtak körülötte. Rövid időn belül egy fiatal legény lépett oda hozzá, hogy felvegye a rendelését. A vidám külsejű fiú megtudakolta Dzsihantól, hogy ki ő, és hová tart. Dzsihan észrevette ugyanazt a kíváncsiságot a szemében, ami rá is oly jellemző volt annyi idős korában. Végtelenül nyitott volt a világ dolgaira, és titkon el akarta hagyni a szülőfaluját, mert máshol kereste a valódi életet.

Aztán megérkezett Dzsihan pörköltje egy gőzölgő edényben: zöldségek és marhahús, zsíros és fűszeres húslével. Dzsihan így szólt:

– Amikor legutóbb itt jártam, még meg sem születtél.

– Tényleg? – kérdezte a fiatalember érdeklődőn. – Akkor bizonyára apus viselte gondodat.

– Hol van az apád? – kérdezte Dzsihan két falás között.

– Itt van valahol. Kissé nehezen hall a jobb fülére. A ballal viszont nincs semmi gond. Majd elmondom neki, hogy itt vagy. Mostanában nem csinál egyebet, csak és kizárólag a múltról beszél.

Dzsihan bólintott, majd kanalazni kezdte a levesét. Éppen a mélytányérját törölgette egy nagyobb darab kenyérrel, amikor feltűnt a fogadós. Felszedett egy kis súlyfelesleget, és hasa hordóként domborodott. Dzsihan látta, amint a fiatalember az ő irányába mutat, majd súg valamit az apja fülébe. A férfi egy szempillantás alatt ott termett Dzsihannál.

– Azt mondja a fiam, hogy építész vagy, és jártál már itt egyszer régen.

– Így igaz. Jártam már itt egy barátommal – közölte Dzsihan kissé hangosabban.

A férfi hunyorgott, és egy meglehetősen hosszú pillanatig szálegyenesen állt. Aztán szép lassan annyit mondott: – Emlékszem.

Dzsihan nem hitt neki. Hogyan is emlékezhetett volna rájuk, hiszen több száz vendég fordul meg náluk! A fogadós, mintha olvasni tudott volna a gondolataiban, leült vele szemben, és így szólt: – Nem felejtettelek el benneteket az emlékezetes cimborád miatt. Nagyon fura alak volt. Azon tűnődtem magamban: vajon barátok vagy ellenségek lehettek ti ketten?

Dzsihan felcsigázva bámult a férfira. – Ezt meg hogyan érted?

– Egy fejszét kért tőlem. Én pedig megkérdeztem, hogy mire kell. Mindenféle csirkefogók megfordulnak itt, nem hiányzik a botrány. Nem tudhattam, hogy nem akarja-e valakibe belevágni. Megígérte, hogy visszaadja. És csakugyan így is lett.

Dzsihan félretolta az üres tányérját. Erős émelygést érzett. A férfi arcáról azonban lerítt, hogy még nem fejezte be a mondandóját.

– Gyanút fogtam. Bekukucskáltam a kulcslyukon. Te odalent voltál.

Mindenki más is.

– Mit láttál? – tudakolta Dzsihan.

– A barátod – kezdte a férfi gúnyos hangsúllyal kiejtve ez utóbbi szót –felhasogatott egy könyvet. Bőrborítója volt. Úgy felaprította, mintha egy darab fa lett volna.

– Kiraboltak minket – mondta Dzsihan. – A rajzaim… a napló. Minden eltűnt.

– Nem, efendi. Semmi sem tűnt még el az én vendéglőmben. Tisztességes helyet üzemeltetünk. A „barátod” semmisítette meg a holmidat. Isten tudja, mit csinált a darabkákkal.

– De hát… miért tett volna ilyet?

– Hát…! Ha megtudod, majd velem is oszd meg, mert én is ezen tűnődöm már jó ideje.

A férfi távozása után Dzsihan világos sört rendelt, amelyet ezen a vidéken főztek. Borzongott, mintha csontig hatolt volna az odakint fúvó hideg szél. Amikor felhörpintette az italát, bőkezű borravalót hagyott az asztalon, majd visszament az istállóhoz.

– Adtak enni és inni a lovamnak?

– Igen, uram.

– Nyergelje fel!

– Távozik? De hiszen vihar közeledik. Veszélyes lehet az erdő éjjel.

– Nem az erdőbe megyek – felelte Dzsihan. – Hanem vissza a városba.

✽

Szilfák sora és túláradó patakok mentén visszalovagolt Isztambulba. A vihar végig a sarkában loholt, üldözte. Lova megugrott minden egyes mennydörgésre. Minden fordulónál egyre közelebb jött a vihar, és egyre jobban felerősödött az égzengés. Dzsihannak mégis sikerült megúsznia, és szinte végig megelőzte az ólmos felhőket. Fekete mezőkön át nyargalt – koromsötét volt minden, a fekete elnyelt minden más árnyalatot. Eltűnődött, hogy vajon ilyen lehet-e a halál. Nem tűnt ijesztőnek, sokkal inkább mélységesnek.

Dzsihan átszáguldott egy hatalmas sziklatömbökkel meghintett völgyön. A sziklaalakzatok távolról hajlott hátú emberekre hasonlítottak, akik összekuporodtak, mert fáznak. Ahogy elhaladt mellettük, olyan érzése támadt, mintha megbámulnák ezek a kőzetek bambán és unottan, mint akik már túl sok izgalmat átéltek, amelyek mind tragédiába torkolltak.

Isztambul közelében a vihar ferdén jobbra tartott, levágva az utat, így Dzsihan előtt ért a városba. A távolban becsapott egy villám, világoskék fénnyel világítva meg az épületek kupoláit és a dombokat. Ez a függőleges fénycsík olyan hatást keltett, mintha megnyíltak volna az egek, hogy felfedjék a mennyország titkát egy röpke pillanatra. Dzsihan ismét arra gondolt, milyen gyönyörű, ámbár kőszívű ez a város. Lova nemsokára már nem a lucskos talajon lépegetett, hanem kikövezett utakon. Megcélozta a Belgrádi kaput: az volt egyetlen bejárat, amely véleménye szerint még nyitva lehetett ezen a kései órán.

Jól gondolta. Egy janicsárcsoport őrködött sisakkal és pajzzsal felszerelkezve, magas fejfedővel a fejükön.

Egyikük állva szunyókált. Dzsihan azt mondta nekik, hogy a szerájiskolában tanít, majd megmutatta nekik a pecsétjét. Gyanakodva ugyan, de a tiszteletet megadva kifaggatták – nem tudhatták, milyen kapcsolatokkal rendelkezik az előkelő szultáni udvarban. Végül aztán megunták a kérdezősködést, és beengedték.

Dzsihan egy ideig a tengert bámulva haladt, amely most tintakék színben pompázott nem túl messze tőle. A viharos, haragosan tomboló szél lefújta a házak ormát, meghajlította a facsemetéket, és felkorbácsolta a hullámokat. Aztán egyik pillanatról a másikra záporozni kezdett az eső. A helyiek Az ítélet kis napja-ként emlegették ezeket a hirtelen leszakadó esőzéseket, mert olyan volt, mintha ez lenne az utolsó özönvíz főpróbája. Dzsihan bármennyire igyekezett is az ereszek alatt haladni, csuromvizes volt, mire elérte Davud villáját. Kutyaugatás hallatszott valahonnét, és egy férfi ismeretlen nyelven kiáltozott. Aztán minden elcsendesedett.

Amikor korábban járt itt, nem szúrt neki szemet, hogy milyen jól védték ezt a helyet: magas kőfalak, vaskerítés, sövények. Fülébe csengtek Davud szavai: Feleségeim panaszkodnak. „Te vagy a szultáni főépítész, de még arra sincs időd, hogy megjavítsd a kerítést a ház körül.” Miután kipányvázta lovát egy karóhoz, a hátsó kertet övező kerítéshez ment, a javításra szoruló szakaszt fürkészve. Talált egy részt, ahol néhány léc meglazult, illetve meggörbült. Némi feszegetés után kettő közülük megadta magát. Ezzel akkora lyuk keletkezett, amelyen kényelmesen befért. A kert mámorító illatokkal üdvözölte. Fel-alá járkált, azon töprengve, hol lenne érdemes betörni a házba.

Könnyebbnek bizonyult, mint gondolta. Dzsihan tudta, hogy ennek a jól védett épületnek egyetlen hibája volt, mégpedig a tulajdonosának az arroganciája. A ház ura meg volt győződve róla, hogy egyetlen tolvaj sem képes behatolni ebbe a házba, így aztán nem járőröztek rendszeresen.

Idővel még a legmagasabb fal is leomlott, még a leghegyesebb szurony is megtompult. Szerencséjére akadt egy sarkainál meglazult deszka, és ezen a nyíláson át mászott be a házba. A szagok alapján arra következtetett, hogy az éléskamrában lehet. Amint szeme hozzászokott a homályhoz, lassú, kimért lépésekkel haladt. Mézzel és melasszal teli csuprok, kecskesajttal és vajjal teli hordók, cérnára felfűzött szárítottzöldség- és gyümölcsfüzérek, gabonával és magvakkal teli fazekak mellett haladt el. Elmosolyodott, mert arra gondolt, mit művelne itt Csota ezzel a temérdek ennivalóval. Eszébe jutott az éjszaka, amikor vadul kalapáló szívvel besettenkedett a szultáni csillagvizsgálóba. Akkor minden teljesen más volt. Élt a Mester, és jól mentek a dolgok. Csota is élt, Dzsihan pedig szerelmes volt.

A folyosó végén egy kis mélyedésben egy lámpa pislákolt. Dzsihan felmarkolta, azzal elindult felfelé. Az a szoba, ahol előző nap Davuddal vacsorázott, most még nagyobbnak tűnt. Mintha megnőtt volna azóta. Odalépett a könyvespolchoz, de nem tudta, mit is keres pontosan. Azt remélte, hogy majd csak rájön, ha már megtalálta. Nem nyílt még rá lehetősége, hogy alaposan szemügyre vegye a tekercseket, és ebbe fogott most bele. Kitekert egyet, és tanulmányozni kezdte. Nem talált rajta semmi különöset. A következő két rajzzal már nem töltött el ennyi időt. Egyiken egy bazár, másikon egy bélpokloskórház ábrázolása volt. A ház alsóbb részei felől nagyon halk zörgést hallott. Megmerevedett. Mozdulatlanná vált, és hallgatózott. Semmi. Csak a sötétség, és a dermesztő csend.

Kitekert még egy papírtekercset, és felismerte rajta a Mester kézírását.

Hűséges inasom, Dzsihan!

Ma eljöttem, hogy meglátogassalak, de nem engedtek be. Másodszor fordul elő, hogy utamat állják. Azt mondják, ez a nagyvezír parancsa. Megpróbálok beszélni a szultánnal, hogy különleges engedélyt kérjek tőle. Addig is ezt a levelet küldöm neked, hogy tudd, imádkozom érted, fiam. És hogy amíg azok között a falak között telnek napjaid, egy csepp örömöm sincs idekint.

Dzsihan felsóhajtott. Akkor hát mégis eljött. A Mester meg akarta látogatni a börtönben. Megpróbált bejutni hozzá, de nem sikerült. Egy másik gondolat is belenyilallt ekkor. Miért nem kapta meg ezt a levelet? Mi – vagy ki – titkolta és rejtette el ezt a levelet előle mind ezen idő alatt?

Remegett a keze, ahogy kézbe vette a következő tekercset – a Kirkcsesme vízvezetékrendszert ábrázolta. A harmadik nagyobb baleset helyszíne: ahol nyolc építőmunkás halt meg, köztük Szalahaddin is. Ismét felfedezte a Mester kézírását, aranyhegyű tollának finom vonásait. Az ő szépírásán egy kissé más árnyalatú tintájú, másik írást vett észre. Ez az írás ahhoz hasonlított, amelyet a Szulejmánije-dzsámit ábrázoló tekercsen látott. Alaposan szemügyre vette a firkantásokat. Mindegyik a balesetek helyszíne környékén fordult elő.

A harmadik rajzon – a Molla Cselebi-dzsámi tervrajzán – Dzsihan felfedezett egy részletet, amelytől elakadt a lélegzete. Mind ez ideig az állványozás körüli területre fókuszált. Itt viszont a mihrab körül talált bizonyos jelöléseket. Bevillant egy régi emlék. Felidézte, amikor Sancha halálra sápadt arccal, elcsukló hangon elhadarta neki a fogságának történetét, amikor ezen a helyen üldögéltek. Eszébe jutottak a férfiak – egyikük Szalahaddin bátyja volt –, akik ott mászkáltak a közelükben, amikor Sancha mesélt. Dzsihan akkor megérezte, hogy valami nincsen rendben velük. Annak idején arra gondolt ő is és Sancha is, hogy jelentéktelen tolvajok lehetnek, akik lopni akarnak az építkezési területről. Gyakran előfordult ilyesmi. Az emberek a legképtelenebb dolgokat csenték el, elsősorban a szegénység miatt, és néha merő élvezetből.

Most értette meg, hogy ezek a férfiak azért jártak ott, hogy szabotálják az építkezést. Akciójuk egy másik cselszövés részét képezte. Arra vártak, hogy Sancha és ő távozzon. Csakhogy ők ott maradtak, és ezzel önkéntelenül is megakadályozták, hogy a férfiak végrehajtsák a parancsba kapott akciót. Emiatt a baleset az imaterem másik oldalán következett be. Valaki megjelölt bizonyos dolgokat Szinán mester tervrajzain, de nem a balesetek után, azt tanulmányozva, hogy mit ronthattak el, hanem azt megelőzően. Dzsihan döbbenetében elejtette a tekercset, majd átkozta magát az ügyetlenségéért. Letérdelt, hogy felvegye a rajzot, és még görnyedve hajolt, amikor három pár láb lépett a szobába.

Ott állt előtte Davud hálóköntösben, egy-egy szolgálóval az oldalán. – Nézzétek, mit hozott nekünk az éjszaka! Azt hittem, hogy betörő, de csak egy barát!

Dzsihan lassan felegyenesedett. Nem akart letagadni semmit.

– Mit nézegettél?

– A Molla Cselebi-dzsámi rajzát – felelte Dzsihan, és homlokán gyöngyöztek az izzadságcseppek.

– Nem a legjobb munkánk, de kétségtelenül a legszebbik – mondta Davud egy mosollyal az arcán, ami gyorsan elpárolgott. Amikor újra megszólalt, hangja érdes és szigorú lett. – Már réges-rég meg kellett volna semmisítenem azokat a rajzokat, de nem tudtam rávenni magam. Eszembe juttatják a régi szép időket, az aranykorunkat. Hiba volt, most már látom. Látod, mibe kerül az érzelmességem.

Dzsihan akaratlanul is a Davud mögött álló férfiakra pillantott: megcsillant a szemük a náluk levő gyertyák fényénél. Gyomra összerándult félelmében, amikor felismerte egyiküket: a süketnéma, aki alig néhány nappal ezelőtt betessékelte őt a fő fehér eunuch hintójába. Mintha egy másik életében történt volna.

– Miért jöttél vissza? Nem láttalak-e el egy gyors paripával és egy biztonságos hellyel? – kérdezte Davud.

Erre Dzsihan cinikusan azt felelte: – Való igaz, elláttál. Gondolom, azért, hogy megszabadulj tőlem.

– Légy hálás! Csak a sátán nem ismeri a hála fogalmát.

– Egyedül azt nem értem, miért akartad, hogy én legyek a legfőbb művezetőd az építkezéseken. Minek ez az alakoskodás?

– Mert így akartam, Allah a tanúm rá. Először azt hittem, tudunk majd közösen dolgozni. Te azonban mindent tönkretettél. Túlságosan sokat kérdezősködtél a Mester végrendeletéről. Miért nem vagy képes belenyugodni a dolgokba, és elfogadni a helyzetet olyannak, amilyen?

Davud Dzsihan feje felett átnézve az ablakon át a távolba meredt. Az eső könyörtelenül verdeste az ablakot. – Világéletedben ilyen voltál – motyogta fáradtan, csaknem kiábrándultan. – Azt is tudni akartad, ami nem rád tartozott.

– A fő fehér eunuch és te cinkosok vagytok.

– Cinkosok – visszhangozta Davud. – Ezek nagyon kemény szavak!

– Miért, te minek neveznéd?

Davud elengedte a kérdést a füle mellett, és folytatta a mondandóját: – Mondtam neki, hogy nem tartom jó ötletnek, hogy elvisz abba a fertőbe. Ő azonban nem hallgatott rám. Azt gondolta, hogy meg tud nyerni egy pár paráznával és egy kis hasissal.

Itt megállt, és megértést remélve nézett Dzsihanra.

– Ha rám bízta volna a dolgot, semmi sem történt volna meg.

– A Mestert mindig is aggasztotta, hogy sorra elvesznek a tervrajzai. Valójában nem elvesztek. Elloptad őket – jelentette ki Dzsihan. – És a balesetek… Azokat te fundáltad ki. Szalahaddin bátyja. Neked dolgozott. Sohasem jött rá, hogy te ölted meg a bátyját. Ki tudja, még hány embert csaptál be! Hogy tehetted ezt?

Egy kis ideig csend telepedett rájuk, majd Davud a szolgái felé fordult, és így szólt hozzájuk:

– Menjetek, és várjatok odakint!

Ha mindkét férfi süketnéma volt – márpedig Dzsihan úgy tudta, hogy azok –, akkor bizonyára szájról olvastak, mivel tüstént távoztak a szobából. Magukra maradtak ők ketten. A szoba hűvösebbnek és sötétebbnek tűnt így, hogy a szolgálók magukkal vitték a gyertyákat. Csupán a kicsi pislákoló lámpa világított, amit Dzsihan odalentről hozott magával.

– Te voltál az, kezdettől fogva – jegyezte meg Dzsihan kiszáradt szájjal.– Amikor az Hagia Sophia restaurálásán dolgoztunk, beszéltél a helyiekkel, és minden rosszra fordult. Mit mondtál nekik?

– Az igazat – válaszolta Davud, úgy köpve a szót, ahogyan a tűz köpi kizsarátnokot. – Elmondtam nekik, hogy azért ebrudalják ki őket a házukból, hogy a szultán és a bábjai gyönyörködhessenek annak a pogány szentélynek a látványában.

Davud elhallgatott egy pillanatra, mintha elragadták volna az emlékek. – Te és Nikola olyan naivak voltatok! Lefizettem azokat a gyerekeket. Azt mondtam nekik, hogy csaljanak el titeket a kunyhójukba, és mutassák meg nektek a beteg apjukat és a kismacskákat… Tudtam, hogy ez meg fog hatni benneteket.

– Tudtad, hogy haragudni fogunk a Mesterre – közölte Dzsihan. – Elárultad.

Davud már-már fájdalmas képet vágott. – Nem.

– Mindent megtettél, hogy árts neki – mi ez, ha nem árulás?

– Nem – válaszolta Davud higgadtan. – Ez nem az.

– Amikor Rómában jártunk – folytatta Dzsihan, leplezni próbálva idegességét –, láttunk egy festményt. Egy tanítványt ábrázolt, akiből később áruló lett. Nem láttad meg magadat őbenne?

– Emlékszem arra a festményre. Csakhogy én nem vagyok tanítvány, és Mesterünk nem Jézus Krisztus.

– Az a Tommaso nevű férfi… az olaszok… A Mester tervrajzait akarták megszerezni, vagy abban is a te kezed volt benne?

– Igen, Tommaso. Kapzsi alak, de túl kicsi és jelentéktelen. Egy kis ideig kihasználtam. Később már nem volt rá szükségem.

Addig a pillanatig Dzsihan különböző érzelmeket vélt felfedezni Davud arcán: dühöt, bánatot és sértettséget. Egyetlen dolognak azonban nem látta a legcsekélyebb jelét sem: a megbánásét. – És egyáltalán nem érzel bűntudatot?

– Miért kéne, hogy bűntudatom legyen? Azt akarod elhitetni velem, hogy becstelen vagyok. Hogy az ördög szolgálatában állok… – Davud hangja elhalkult, majd ismét felerősödött. – Csakugyan hazudtam a Mesternek. Azt állítottam, hogy családom volt a faluban. Leveleket írtam és ajándékokat küldözgettem nekik. Csak ámítás volt.

– Nem értem.

Davud gúnyosan felkacagott. – Semmilyen rokonom sincs a faluban.

Mindet lemészárolták. A mi fenséges szultánunk parancsára.

– Melyikük tette?

– Számít ez bármit is? – válaszolta Davud türelmetlenül. – Szulejmán, Szelim avagy Murád? Apa, fia vagy az unokája! Ugyanazt ismétlik, amit az őseik tettek!

– Sajnálom, ami a családoddal történt – jelentette ki Dzsihan.

– Szulejmán szultán tette. Gyenge termésünk volt, aztán a rá következőévben is. Nem bírtuk kifizetni az adókat. Nem vagyunk síiták, de sokan azt javasolták, hogy a tél beálltával szedjük a sátorfánkat, és menjünk el az iráni sahhoz. Jobb lesz nekünk ott, mint itt. A költőink szavaltak, az asszonyaink énekeltek. A szultán meg akart minket leckéztetni. Így is lett. Tízéves lehettem akkor.

Odakint a szakadó eső alábbhagyott, és csendes szitálásra váltott. Dzsihan hallotta egy halászcsónak evezőinek csobbanását a közelben.

– Néhányukat lefejezték. Napokig ott hagyták őket karóba húzva. Még többen fellázadtak. Testük egy hétig lengett a szélben. Még most is látom őket álmomban. Aztán mindenki fellázadt. Visszajöttek. Ezúttal a földdel egyenlővé tették a falut.

– Neked hogyan sikerült megmenekülnöd?

– Anyám az éléskamrába tuszkolt, majd rám csukta az ajtót. Vártam. Jobban gyötört az éhség, mint a félelem. Ostoba fiú voltam. Amikor kijöttem, már éjszaka volt. Láttam, ahogy a holdfény megvilágítja a hullákat. A bátyjaim, a nagybátyáim, az édesanyám… Kis időbe telt, mire Dzsihan meg tudott szólalni.

– Miért nem tettél róla említést Szinán mesternek? Biztosan segített volna.

– Komolyan kérdezed? – vetette oda Davud cinikusan.

– Talán a Mester képes lett volna feltámasztani a halottakat? Ebben hasonlított volna Jézus Krisztusra?

– A Mester úgy szeretett téged, mint tulajdon fiát.

– Én pedig apámként szerettem őt. Tévedésben levő apaként. Nagyszerű építész volt. Gyáva alak. Sohasem szólt egyetlen szót sem a kegyetlenkedések miatt. Vagy az igazságtalanságok miatt. Még akkor sem mozdította a kisujját, amikor ott rothadtál a börtönben!

– Térj észhez! Ugyan mit tehetett volna? Nem állt módjában.

– Mondhatta volna a szultánnak: „Engedd el az inasomat, Uram, különben nem fogok építeni a számodra.”

– Elment az eszed?! Halálra ítélték volna.

– Az legalább tisztességes vég lett volna – jegyezte meg Davud. – Ehelyett szánalmas leveleket írt neked.

– Tudtál róluk? – Dzsihannak leesett az álla, ahogyan felfogta a hallottakat. – Megbízott benned, és neked adta a leveleket. Azt mondtad neki, hogy te el tudod juttatni őket hozzám, a börtönbe, de sohasem tetted meg. Azt akartad, hogy nehezteljek a Mesterre.

Davud vállat vont, mintha cseppet sem törődött volna ezzel a megjegyzéssel. – Őt csak és kizárólag az építkezés érdekelte. Az nem, hogy az emberek betegek-e vagy éhesek. Évről évre egyre csak hajtotta a munkát. És mondd, honnét teremtették elő a szükséges forrásokat? Újabb és újabb háborúkból és mészárlásokból. Törődött is ő ezzel! Semmivel sem foglalkozott.

– Ez nem igaz!

– Az általunk épített kolosszális mecsetek mindegyikét egy-egy újabb hódítás bevételei fedezték. A hadsereg a csatatérre menet porig rombolta a falvakat, és még több embert ölt meg a népemből. A Mestert egyáltalán nem érdekelték ezek a tragédiák. Nem akarta belátni, hogy vérontás nélkül nincsen pénz, és pénz híján nem folytatódnak az építkezések a fővárosban. – Elég!

Davud elhalkult, és óvatos hangon szólt, mintha egy sértődött kisfiúval beszélgetne. – Te egy másik országból jöttél. Ezt nem értheted.

Dzsihan leejtette a vállát, és összeroskadva állt. – Nem te voltál az egyedüli, aki kitalált történeteket. Én árva vagyok. Sohasem láttam Indiát.

Sohasem csókoltam kezet a sahnak. Minden hazugság volt.

Davud a fiú arcát fürkészte. – És a Mester tudta?

– Szerintem igen. Megvédett.

– És az elefánt?

– A sors keze – felelte Dzsihan. – Isten úgy intézte, hogy találkozzanak az útjaink.

– Akkor egyvalami közös bennünk. Ám mégsem vagyunk egyformák –szögezte le Davud. – Rájöttem, hogy kétfajta ember létezik. Azok, akik boldogságra vágynak. És azok, akik az igazságot keresik. Te egy boldog életre vágysz, míg én az igazságot akarom. Sohasem fogjuk egymást megérteni.

Dzsihan nagyokat lépve az ajtó felé indult. Davud utána kiabált: – Hová, hová?! Azt képzeled, hogy csak úgy kisétálhatsz innét?!

– Nem akarok a közeledben maradni.

– Te szamár! Nem engedhetlek el.

Eddig a percig Dzsihannak meg sem fordult a fejében, hogy Davud árthatna neki. Davud a következőket mondta, hogy ezt értésére adja: – Most már túl sokat tudsz.

Dzsihan kinyitotta az ajtót. Szembe találta magát a két szolgálóval, akik útját állták. Visszalökték a szobába.

– Mondd meg a kutyáidnak, hogy hagyjanak békén! – üvöltötte Dzsihan.

– Nagy kár, hogy így kellett lennie – mondta Davud, azzal távozott a szobából. – Ég veled, indiai!

Dzsihan annyira kijött a sodrából, hogy beletelt egy kis időbe, amíg lépni tudott. Kiabálni kezdett, ahogy kifért a torkán. A házban minden bizonnyal többen is voltak, akik meghallván a kiáltozását, odajönnek majd megnézni, hogy mi folyik. A gyerekei, a feleségei, az ágyasai.

– Segítség! Valaki segítsen!

Az egyik férfi olyan erővel ütötte meg, hogy a földre zuhant. Dzsihan megpróbált imádkozni, de nem jött ki egyetlen hang sem a torkán. Mélyeket lélegzett, és lélekben felkészült a további dulakodásra. Ám nem volt folytatása. Odakint egy madár trillázott. Virradt.

Tarkón vágták valami súlyos, kemény tárggyal. A padló megnyílt a talpa alatt. A madárcsicsergés volt az utolsó hang, amelyet hallott, aztán minden elsötétült előtte.

Vastag és súlyos lepellel becsavarták a fejét, amely alatt alig kapott levegőt, és amely teljesen meggátolta a látásban. Le akarta venni, de kezét, lábát összekötözték. A szöveten levő kis résen át pásztázta a környezetét. Homályosan látott csak, és időbe telt, mire rádöbbent, hogy már semmi sem takarja az arcát. Alig látott a szemével. A jobb szeme csúnyán bedagadt, és nem tudott vele pislogni. A bal szeme félig nyitva volt, és rémülten, pánikszerűen pislogott, megpróbálva kideríteni, hol is lehet.

Dzsihan a vér ízét érezte a szájában. Elharaphatta a nyelvét a heves dulakodás közben. Arra ugyanis emlékezett, hogy volt egy nagy verekedés. Legalábbis a teste emlékezett rá – a sajgó combjai, a csuklójában érzett szúrós fájdalom, a fejét széthasító éles lüktetés, és a legszörnyűbb, a jobb lábfejébe nyilalló égető fájdalom. Az arca zsibbadt, de az okát csak sokkal később tudta meg. Felidézte, amint Davud kisétált a szobából, és őt a szolgálói elé vetette, majd minden megállt. A következő dolog, amire emlékezett, hogy egy veszetten száguldó hintóban ül. Az őt közrefogó süketnémák nem számítottak rá, hogy ilyen hamar visszanyeri az eszméletét. Újra ütlegelni kezdték. Dzsihan visszaütött. Egy hirtelen mozdulattal feltépte a hintó ajtaját, és kiugrott, miközben a lovak még mindig szélsebesen nyargaltak. Belezuhant egy árokba, és kificamította a lábát. Ebben az állapotban találtak rá a süketnémák. Aztán megint minden elsötétült előtte.

Szúrt a mellkasa, amint beszívta a poshadt és áporodott levegőt. Ujjhegyével kemény felületet tapintott ki, és ez megerősítette a feltételezését: agyagos talajon feküdt, összekötözve, egy kunyhóban, ki tudja, hol. A közelből folyamatos sustorgást hallott, és ez furcsa mód megnyugtatta. Elveszíthette az eszméletét, de azt nem tudta megmondani, hogy mennyi időre. Amikor magához tért, annyira didergett, hogy vacogtak a fogai. Talán a másik szeme is lecsukódott vagy leszállt az est.

Amikor először piszkított bele a bugyogójába, szégyene jobban bosszantotta, mint a bűz. Később semmi sem számított már. Az éhséggel meg tudott birkózni egy ideig. A szomjúság azonban borzalmas volt. A szomjúság kivájta a húsát szép lassan, és egészen lerágta magát az erekig, ahogyan egy balta belehasít a fatörzsbe. Szüntelenül cuppogott, ahogy szívta az ajkát, mintha valami ínyencséggel kínálták volna. Ezen nevetnie kellett. Ettől viszont megijedt, mert azt hitte, hogy kezd megőrülni.

A szűnni nem akaró háttérzajról utóbb kiderült, hogy a tenger morajlása. Ez a felismerés legalább annyira megnyugtató volt, mint ijesztő. Megnyugtatta, mert mindig is imádta a tengert. És feltehetően nem lehetett messze Isztambultól. Ijesztő, mivel eszébe jutott az a sok történet, amely a halak elé vetett ágyasokról szólt. Segítségért kiáltott újra és újra. Senki sem jött. Ha itt lenne Csota, elmondaná neki, milyen különös dolog magányosan és ismeretlenül meghalni egy ennyire zsúfolt és lármás városban.

Hol elbódult, hol magához tért, és közben telt-múlt az idő. Az egyes fájdalomrohamok között elpilledt, és minden alkalommal összerezzenve ébredt, mintha a lelke képtelen volna beletörődni a vereségbe. Valami számára ismeretlen düh itatta át a lelkét. Ő, aki a hatalmas Szinán inasa volt, nem azért tette meg azt a nagy utat, hogy ilyen alantas módon végezze be. Bár elváltak útjaik, azt azért nem gondolta, hogy Davud hagyná ebben az állapotában meghalni. Ám Davud csak nem termett ott. Sem az alattvalói. Dzsihan nem tudta eldönteni, hogy pirkadat vagy szürkület lehet-e. Azon tűnődött, hogy vajon hány napig bírja étlenszomjan egy ember. Azt olvasta valahol, hogy az elefántok négy óráig bírják. Sejtelme sem volt róla, hogy vajon ő tovább bírná-e.

Mihrimahról álmodozott, amint egy szőlőtőke alatt állva kacag, és ismét tizenhárom éves. Testét a saját kezén kívül senki más keze nem érintette, arcán nyoma sincs a rosszindulatnak, lelkét még nem fertőzte meg a nagyravágyás. Ilyennek látta Dzsihan, amikor legeslegelőször találkoztak.

Nagyon vidám, kicsattanóan jókedvű lány volt.

– Gyere – suttogta hívogatón, és kinyújtotta a kezét.

Dzsihan megpróbált elindulni a kert felé, ahol várt rá a lány. Félúton azonban valami megzavarta. A másik irányból neszt hallott. Lépések zaját. Nem az ajtó felől. Valaki megpróbált betörni. Hangos, éles csörömpölést hallott – mintha valami fúrószerszámmal fúrnának át egy faanyagot. Minden bizonnyal kinyithatták az ablakot, mert hűvös, friss fuvallat áramlott be.

– Tiszta – mondta egy hang. – Menj!

Valami súlyos landolt a padlón tompa puffanással. Egy ember. Egy másik követte. A két behatoló lábujjhegyen körbesettenkedett, de nem tudtak Dzsihan ottlétéről. A náluk levő lámpával bevilágítottak egy vékony kis sávot.

– Keresd meg azt az agyarat. Itt kell lennie valahol.

– Pfuj! Mi ez a förtelmes szag?

– Döglött patkányra tippelek.

– Biztos vagy benne, hogy kincs van ebben az üregben?

– Hányszor megmondtam már! Az a két mamlasz valami nagydarab izét cipelt. A saját szememmel láttam.

– A józan vagy a részeg szemeddel?

– Tudom, hogy mit beszélek, te tökfej! Itt valami nagy titok lapul.

Tolvajok! Dzsihan megborzongott a felismeréstől. Miszlikre vághatják. Ugyanakkor nem volt vesztenivalója. Közelgett a halála órája. Rekedt krákogás jött ki a száján.

– Mi volt ez?

– Mi mi?

Dzsihan hörgött, ahogy próbált megszólalni.

– Ki van ott? – kiáltotta egyikük rémült hangon. Ha Dzsihan nem szólal meg, sietős visszavonulót fújtak volna, valami gonosz szellemre gyanakodva.

– Segítség… – nyöszörögte Dzsihan.

Nem tartott sokáig, és rátaláltak a dobozok és ketrecek között. Dzsihan beletörődött a sorsába, és teljes közönybe burkolózott, ám mégis reszketett. Az egyik férfi megfogta a vállát, és megrázta, mintha egy eperfa ágait rázná.

– Mit művelsz? Szegény fickónak már épp eléggé ellátták a baját.

– Megpróbáltam felébreszteni.

– Hát, gratulálok! Most aztán teljesen elintézted.

– Akkor keltsd fel te magad!

– Menj, és hozz egy kis vizet!

Egy vödör tengeri vizet öntöttek Dzsihan fejére. A sós víz végig marta a bőrén levő sebhelyeket és horzsolásokat, egészen a csontjáig. Fájdalmasan felnyögött.

Ekkor egy másik hang hallatszott: nyers és furamód ismerős.

– Hé! Mi történik ott?

– Erre bukkantunk, ni! Úgy fest, mintha valaki elagyabugyálta volna, főnök.

A léptek nesze egyre közeledett. – Ez az ember majd meghal a szomjúságtól, ti barmok! Kipüfölték, mint egy koszos régi rongyot, és erre ti mit csináltok? Tengervizet öntötök a sebeire! Tágítsatok! Ne nyúljatok hozzá, ti hóhérok!

Dzsihan hallotta, amint egy kattintással kinyitnak egy palackot. A férfi benedvesítette a zsebkendőjét édesvízzel, és Dzsihan ajkára szorította. – Még… – könyörgött Dzsihan, és mohón szívta a textilt.

– Lassan a testtel, bátyó! Ne olyan hevesen!

Letörölték az arcát, mert kíváncsiak voltak a szerencsétlen csillag alatt született emberre, akit a felismerhetetlenségig beborított a vér, sár és mocsok. Dzsihan mondani akart valamit, de túlságosan kimerítette minden szó, minden levegővétel. Lehanyatlott a feje.

– Uram, teremtőm! Hozzátok ide a lámpát – üvöltötte ugyanez a hang. –Szakadjon ránk az ég, ha ez nem Dzsihan! Ennek az embernek egy csepp esze sincs! Még egy hangyának is több agya van! Először jéghideg vízben lelek rá, aztán a börtön fenekén, és most tetőtől talpig mocsokban! Mindig bajba keveredik!

Dzsihan dadogva így szólt: – Ba… laban?

– Csakugyan, bátyó.

Dzsihan kacagni kezdett – egy őrült vihogására emlékeztető módon.

– Elveszítette azt a kevéske kis eszét is, főnök – jegyezte meg az egyik cigány.

– Szegény fickó – közölte a másik.

Balaban mindkét megjegyzésre csak csóválta a fejét, és szelíden azt mondta: – Nem. Olyan erős a mi kis barátocskánk, mint egy elefánt. Rendbe fog jönni.

Kioldozták a köteleket, és talpra állították Dzsihant. Menni azonban nem bírt. A jobb lábfeje csúnya lila duzzanat volt, csaknem kétszeresére megdagadt. Felnyalábolták: mindkét oldalról a hóna alá nyúltak. Ahogy kiléptek a helyiségből, a szél összevissza szurkába Dzsihan arcát, mint az üvegszilánk. Ő azonban rá sem hederített. Elmúlt a vészhelyzet. Ismét egy cigány ember keze rántotta vissza a szakadék széléről és mentette meg a haláltól, amikor már majdnem lezuhant a mélybe, és majdnem átkerült a túlvilágra.

Balaban felesége vette kezelésbe Dzsihant. Borogatást rakott a sérüléseire, és galambürüléket kent a sebhelyeire. Reggel és este lenyomott a torkán egy rozsdaszínű kotyvalékot, amelynek az íze sem volt túlságosan bizalomgerjesztő. Az arcán levő csúnya vágást – amely a legkisebb mimikától kifakadt és vérzett – össze kellett varrni. Így is lett. Balaban feleségének keze egyetlenegyszer sem remegett meg az operáció során. Még akkor sem, amikor Dzsihan fájdalmasan felüvöltött, és rúgott egyet. Amikor a nő végzett, közölte Dzsihannal, hogy mostantól minden ujjára akad majd szerető, hiszen a nők imádják a csatatéren megsebesült férfiakat.

– De hiszen én nem jártam semmilyen csatatéren – ellenkezett Dzsihan erőtlenül.

– Ugyan ki tudja ezt? Bomlani fognak utánad a nők. Jól jegyezd meg a szavaimat – mondta a nő, és a tenyerébe köpött, majd a falra kente. – A lábad viszont elég csúnya. Hívattuk a Foltozót.

– Az meg kicsoda?

– Majd meglátod – felelte amaz sejtelmesen. – Amikor végez, olyan remekül fogod magad érezni a bőrödben, mint amikor a Mindenható megteremtett téged.

Még aznap délután betoppant egy csenevész, rongyokba öltözött férfi, akinek egy fakanál lógott a nyakában. Dzsihan szemében jelentéktelennek tűnt. De mekkorát tévedett! A Foltozó gyorsan végigmérte Dzsihan lábfejét, majd közölte, hogy nincsen eltörve, csak csúnyán kificamodott. Mielőtt Dzsihan bármit kérdezhetett volna, a férfi benyomta a kanalat Dzsihan szájába, a tenyerébe vette a lábfejét, és visszatekerte a helyére. Dzsihan akkorát üvöltött, hogy a Szulejmánije-dzsámi udvarán lépkedő galambok mind felrebbentek. Később a Foltozó megmutatta Dzsihannak a fakanálon levő fognyomokat.

– Ezek mind a törött csontok tulajdonosaitól származnak? – tudakolta Dzsihan, amikor ismét tudott beszélni.

– Igen, illetve vajúdó nőktől. Ők erőteljesebben harapnak rá.

– Figyeld meg a vizeletedet – folytatta a Foltozó. Elmagyarázta, hogy a sárgának hat, a pirosnak négy, a zöldnek három, míg a feketének két árnyalata létezik. Nem volt rest, és tüzetesen megvizsgálta a páciensét. Megnézte Dzsihan vizeletét, hogy rájöjjön, mivel lehet gond. Parancsára Dzsihan belevizelt egy edénybe, majd végignézte, ahogy a férfi előbb meglötyköli, megszagolgatja, majd felhörpinti a folyadékot.

– Nincsen rejtett belső vérzés a szervekben – jelentette ki a Foltozó. –Vízkórságban szenvedsz. Oka: a melankólia. Máskülönben minden rendben van.

Miután Dzsihant összevarrták, megfoltozták, lemosták, megetették és alaposan bebugyolálva ágyba fektették, két napon keresztül aludt megszakítás nélkül. A harmadik nap délutánján, amikor kinyitotta szemét, ott ült az ágya mellett Balaban kosarat fonogatva, és arra várva, hogy magához térjen.

– Isten hozott az élők világába! Kíváncsi vagyok, legközelebb vajon hol fogom megmenteni az irhádat!

Dzsihan kuncogott, noha ugyancsak fájt ez az arcában levő varratok miatt.

– Hogy van az elefánt?

– Csota meghalt.

– Sajnálom, testvér. Nagyon sajnálom.

Egy pillanatig a gondolataikba mélyedtek. Dzsihan törte meg a csöndet:

– Szerinted az állatok a mennybe jutnak? Az imámok azt prédikálják, hogy nem.

– Ugyan mit tudnak ők az állatokról! A földművesek, a cigányok tudnak, de az imámok nem. – Balaban elhallgatott. – Ne agyalj ezen! Amikor feljutok a mennyországba, beszélek majd Istennel. Ha azt mondja, hogy ott nincs hely az állatok számára, akkor én majd megkérem, hogy szorítson egy kis helyet Csotának.

Dzsihan szeme megcsillant jókedvében. – Lopsz. Iszol. Kártyázol. Megvesztegetsz másokat. És mégis azt gondolod, hogy a mennyországba jutsz?

– Hát, testvér… Sokszor megfigyelem a szenteskedőket, és azt mondom magamban, ha ezek a fickók a mennyekbe jutnak, akkor én biztosan, mert egy hajszállal sem különbek nálam. Így mérem a bűneimet.

Balaban töltött magának egy kis bort. – Milyen nagy kár, hogy nem láthatja az apját!

– Ki?

– Az elefántod fia.

– Mi? Csotának van egy fia?

– Tacso! [90] Hát, azt hitted, hogy az a sok-sok erőlködés mind hiábavaló volt! Szegény Gülbahar örök időkre terhes volt. Tudtad ezt?

– Igen – válaszolta Dzsihan. – Az elefántoknál hosszan tart a vemhesség.

– Hosszan? Már-már örökkévalóságnak tűnt!

– Minek neveztétek el?

– Emlékszel még, hogy mit is mondtál nekem? Négy elefánt tartja a világmindenséget. Ha az egyik elmozdul, földrengésekre kerül sor. Ezt mondtad.

Balaban kortyolt egyet italából. – A Pandzs nevet adtam neki. Azt jelenti, hogy öt. Tudod, nem árt, ha középen is áll valaki.

Dzsihannak összeszorult a torka.

– Szeretnéd látni? Az unokádat?

– De még mennyire!

Dzsihant egy lovak vontatta hordágyra fektették, és így vitték az istállóig. Ott állt Csota fia, a viharfelhőszínű elefánt ormányát lengetve. Dzsihan megkérte a kocsist, hogy menjenek közelebb hozzá, hogy megérinthesse az elefántot. Az anyaelefánt vigyázó tekintetétől kísérve Dzsihan megpaskolta a kiselefánt ormányát, majd dióval kínálta. Az állat örömmel elfogadta. Aztán Pandzs szaglászni kezdett, mert további diót remélt. Okos volt, gyanakvó és élénk. Dzsihan szeme könnybe lábadt. Egy pillanatig úgy érezte, mintha Csotát látná. Lényének egy része tovább élt ebben a teremtményben, aki bár sohasem láthatta az apját, már most sokban hasonlított rá, leszámítva a színét.

Távoztak az istállótól, a lovak lustán vonszolták a terhüket. Ahogy haladtak keresztül az udvaron, Dzsihan orrát megcsapta egy illat, amely titkos jeleket küldött agyának rejtett kamrájába. – Állj! – kiáltotta.

Odaszaladtak hozzá, mert attól tartottak, talán megsebesült.

– Honnét jön ez a szag? – tudakolta Dzsihan.

– Itt nem is bűzlik semmi. Feküdj csak le – nyugtatta meg Balaban.

Az egyik legény vigyorogni kezdett. – Tudom, mire céloz. Daki dej gyógynövényeket égetett.

Balaban ráförmedt: – Menj, és kerítsd elő!

Nem telt bele sok idő, és odahoztak egy büszke tartású nőt, akinek sötét bajsza volt. A nő így szólt: – Azt mondja a főnök, hogy látni kívántál. – Mi az, amit az imént égettél? – kérdezte Dzsihan. – Hogy hívják?

A nő bosszús képet vágott. – Ökörfarkkórónak hívják. Minden hétfő reggel bedobjuk a tűzbe. És holdtöltekor is. A füstje távol tartja a gonosz szellemeket. Ha vannak ellenségeid, forrald fel, és öntsd bele a fürdővizükbe. Kérsz belőle?

– Mondd… Ki használja még? Úgy értem, a cigányokon kívül.

A nő töprengett egy kis ideig, aztán így szólt: – Akiknek légzési nehézségeik vannak. Azok mindenhová magukkal viszik.

– Az asztmások… – dünnyögte Dzsihan zavartan. Becsukta a szemét, és érezte, amint a talaj megnyílik a lába alatt.

Azon az éjszakán, ahogy ültek a tábortűz körül, Balaban felesége sót szórt a lángok közé. Fellobbant a parázs, és aranyszínű, fényes szikrákat szórt. Dzsihan a tűz játékát bámulva megszólalt: – Hamarosan tovább állok. Balaban bólintott. Már várta ezt a bejelentést. – Mikor?

– Van még valaki, akit fel kell keresnem. Aztán végleg végeztem ezzel a várossal.

Davudnak igaza volt, amikor megállapította, hogy Dzsihan nem a bosszúállás embere. Ugyanakkor részben tévedett. Dzsihan rájött, hogy nem csupán a boldogságot keresi az életben. Legalább annyira áhította az igazságot is.

A nő vetett egy pillantást az ezüst mélytányérban levő vízre. Fodrozódott a felszíne, az alja pedig feketére változott. Ráncolta a homlokát, mert egyáltalán nem tetszett neki, amit látott. Valahányszor belélegzett, füttyszerű, sípoló hang hallatszott. Állapota sokat romlott az évek folyamán. Aszott és erekkel tarkított kezét a macska fejére helyezte.

– Látod, hogy mire készül? Lehet, hogy mégsem annyira bolond.

Kinézett az ablakon, amely meglehetősen rosszul zárt, és sok huzatot engedett be. Hányszor megkérte már a cselédlányt, hogy ne nyissa ki! Ez az ostoba lány viszont amikor csak tehette, sarkig tárta az ablakot arra hivatkozva, hogy túlságosan meleg és levegőtlen a szoba. Természetesen azért tette ezt, hogy kiszellőztesse a kellemetlen szagokat. Nem csupán a szellentése és büdös lehelete rontotta a helyiség levegőjét. Ezzel ő maga is tisztában volt. Alul olyan kellemetlen szaga volt, mint egy régi könyvnek, amelyet hiába porolnak ki és törölnek le rendszeresen, mégis porszaga van. A cselédlány félt tőle. Félt a boszorkánytól. Ugyanis így hívta mindenki a háta mögött.

Ezüst selyemruhát hordott, amely a külső szemlélő számára túl csillogónak és díszesnek tűnhetett. Ő azonban nem törődött vele. A fényes szövet nem enyhített ízületeinek fájdalmán, és nem segített a görnyedt hátán sem. Teste emlékek temetője volt. Minden egyes nap olyan fakó és homályos volt, mint egy táncoló árnykép a falon. Már nem perlekedett Istennel. Többé nem firtatta, hogy miért hagyta őt életben, és miért ragadta el a többieket oly hamar, oly sebesen. Büszkén viselte korát, amellyel átokként sújtották. Százhuszonegy esztendős. Pontosan ennyi idős volt.

Bár haja már nem volt vörös és hullámos, még mindig vastagabb hajfonattal dicsekedhetett, mint sok hajadon. Hangja erős volt és ellentmondást nem tűrő. A benne lakozó fiatalabb nő hangja volt ez.

Elhajolt a mélytányér fölül, mintha attól tartana, hogy az alján látott férfi őt bámulja, ahogyan ő bámulta a férfit mindezen évek során. Az asztalon levő tasakért nyúlt, majd kibontotta. A benne levő gyógynövényeket a tenyerébe szórta, és belélegezte illatukat. Amikor mellkasának sípolása némiképp csillapodott, ezt dörmögte: – Felfedezett minket ez az indiai. És most eljön, hogy megkeressen.

A Kegyvesztettek Lakóhelyének nevezték. Óriási udvarház volt, amelyet nagy falak és magas fenyőfák takartak. Ide küldték mindazokat az ágyasokat, akik már nem élvezték a szultán bizalmát, vagy soha nem is élvezték, vagy feltehetően nem fogják élvezni. Azok is könnyen itt találhatták magukat, akikben túltengett a féltékenység vagy nagyravágyás, és belebonyolódtak a legsötétebb intrikákba. Ők elveszítették a palotában való feljebb jutás jogát. A kivénült vagy beteg háremszolgák és háremhölgyek is itt kötöttek ki. Ennek következtében a lakók összetétele meglehetősen vegyes volt: fiatalok és idősek, csinosak és átlagosak, szívósak és gyengélkedők mind akadtak közöttük.

Meglehetősen barátságtalan, komor hely volt – szobái ritkán visszahangoztak a nevetéstől. A szőnyegeken ritkán vagy szinte sohasem tapostak táncoló talpak. Keserűség szállt fel a kéményekből, mint a gőz egy sistergő edényből. Az a kevéske ének, amely elhangzott a falak között, annyira bánatos volt, hogy a végére senkinek sem maradt száraz a zsebkendője. A lakók nem latolgatták a jövőt, hiszen semmilyen fontolgatni való jövőjük nem volt. Sem jelenük. Számukra csak és kizárólag a múlt létezett. Visszatekintettek a múltbéli napokra, megbánva az elkövetett hibákat, az elszalasztott lehetőségeket, a meg nem tett lépéseket, az eltékozolt fiatalságukat. És a hosszú téli estéken, amikor imáik megdermedtek a levegőben, és Isten nem hallhatta meg őket, sokan közülük úgy érezték, hogy szívük megfagy, hiába tettek felmelegített téglákat az ágyukba.

Néhányan beletörődtek a sorsukba, és elfogadták magukat olyannak, amilyenné váltak. A többség azonban gonosszá vált. Sokan váltak közülük istenfélővé, hátralevő életüket Allahnak szentelve. Ám a hitbuzgóság nem jelentett egyben megbékélést. Csak elenyésző hányaduk tudott megbékélni önmagával. Mindegyikük úgy gondolta, hogy minden jó és rossz az Ő kezében van, ugyanakkor még mindig el-eldicsekedtek a tetteikkel, és másokat okoltak szerencsétlenségükért. Szembeszökő volt a kontraszt a szerájbeli hárem és a sivár másolata között. Merev és állandó szabályok és előírások jellemezték a háremet, amely mindazonáltal ugyancsak változékony világot jelentett. Változót és szeszélyeset. Lakóinak voltak titkon dédelgetett kívánságai és törekvései. Éjjel rengeteg álmot láttak. A Kegyvesztettek Lakóhelyén az álmok sorvadtak el legelőször, aztán szép fokozatosan az álmodozók.

Itt töltötte élete utóbbi tizenöt évét Heszna hatun. Ám a többiek annyira rettegtek tőle, hogy száműzték egy háromszobás kunyhóba a második kert túlsó végébe. Őt azonban ez cseppet sem zavarta. Ha akarta, bármikor átköltözhetett volna a Mihrimah hercegnő által ráhagyott házba. A hatalmas és üres lakóépület azonban nyomasztóan hatott rá. Jobb volt neki itt, akármilyen szerényen is. Itt legalább nem kellett látástól vakulásig a rózsákkal és különféle virágokkal teleültetett udvart néznie. A virágok mámorító illata bántotta a légcsövét, és zihált meg köhögött tőle. Súlyosbodott az asztmája. Ám mégsem kért segítséget senkitől. Gyűlölhették, félhették és kerülhették az emberek, ha akarták. Azt azonban nem engedte, hogy bárki is sajnálja.

– A pokolba mindegyikkel! – mondta vontatottan, és csak utólag döbbent rá, hogy hangosan mondta ki.

Gyakran megesett ez. Azon kapta magát, hogy kimondja a fejében kavargó gondolatokat, bár jobb lett volna, ha ott maradnak.

Ólmos léptekkel a kandallóhoz ment, majd odatartotta a tűzhöz a kezét. Mindig fázott. Mindegy, hogy tavasz volt, avagy tél, a kandallóban mindig égett a tűz. Amikor kissé felmelegedett, fogta a keféjét, és az ablakpárkányon levő macskához fordult. – Kicsinosítalak, rendben?

Fogta a macskát, és letelepedett a dohányzóasztal mellé, hogy kifésülje az állat szőrét. A macska mozdulatlanul állt, és fásultan nézett.

Ekkor kopogás hallatszott az ajtónál. Betoppant egy szolgafiú, aki alig lehetett több hétévesnél, és érdes hangján ezt mondta:

– Vendéged érkezett, nine [91]. Azt mondja, valami fontos, sürgős levelet hozott neked.

– Mondd meg annak a hazugnak, akárki is az, hogy számomra már semmi sem sürgős. Küldd el!

A fiú a padlóra szegezte a szemét, mert félt a nő tekintetétől.

– Miért késlekedsz, te engedetlen fiú?

– A férfi azt mondta, ha nem akarod fogadni, mondjam meg neked, hogy Mihrimah hercegnőtől hozott üzenetet.

Heszna hatun összerezzent a név hallatán, és arca egészen falfehérré vált. Ez a nő még sohasem engedett semmilyen nyomásnak. Összeszedte magát, azzal így szólt:

– Mennyit fizetett neked ezért? Nem szégyelled magad!

A fiú alsó ajka lebiggyedt, és halk nyafogást hallatott, mint aki bármelyik percben elsírhatja magát, ha még egyszer megdorgálják.

– Felesleges veled vesződni – jelentette ki a nő. – Menj, és vezesd ide hozzám azt a csirkefogót. Én majd megmondom neki a magamét.

Egyetlen férfi – kivéve az eunuchok és a kisfiúk – sem léphetett be a Kegyvesztettek Lakóházába. Pláne nem idegenek. A dadára persze más szabályok vonatkoztak. Bizonyos kiváltságokat élvezett, végtére is ő volt a mindenki által rettegett boszorkány.

Pillanatokon belül megjelent Dzsihan, és nyomában a fiú, aki nem mert belépni. Becsukta Dzsihan mögött az ajtót, és odakint várt.

– Hát, te vagy az! – állapította meg Heszna hatun rekedt, zsémbes hangon.

Nem palástolt gyűlölettel tüzetesen végigmérték egymást. Dzsihan ekkor döbbent rá, hogy mennyire vészesen megöregedett és lesoványodott ez a nő az évek során. Arcát barázdák árkolták, háta meghajlott, füle megnagyobbodott. Kendője alól kivillanó néhány ezüstös hajszálának vége vöröslött a hennától. Bár szinte a felismerhetetlenségig átalakult, számító és szigorú nézése semmit sem változott.

– Hogy merészeled ajkadra venni a nevét?! – harsogta idegesen. – Ezért korbácsütést érdemelnél.

– Nem maradt más választásom – válaszolta Dzsihan. – Máskülönben nem fogadtál volna, dada.

Hátrahőkölt a becenév hallatán, amelyen csak és kizárólag Mihrimah szólította régen. Dühösen kinyitotta, majd némán becsukta száját.

Dzsihan tudta jól, milyen hatással lesz a nőre ez a szó, így hát leste minden mozdulatát. Egyenesen és büszkén állt a nő előtt: nem hajolt meg, és nem is csókolt neki kezet. Hetyke viselkedése nem kerülte el a dadus figyelmét, aki így szólt:

– Minek köszönhetem a látogatásod – és a jó illem teljes mellőzését?

Dzsihan közelebb lépett hozzá, és ekkor vette észre, hogy egy hófehér macska kuporog az ölében. Óvatosan előhúzta a nő hajtűjét, amelyet még évekkel azelőtt lopott el. Aztán az asztalra tette, hogy az öregasszony jól láthassa. – Ezt vissza akarom adni neked. Ez a tiéd.

– Milyen nagyvonalú tett! Az én koromban aztán nagy szükség van a hajtűre! – jegyezte meg csípősen. – Ezért jöttél hát?

– Azért jöttem, hogy közöljem veled, egyszer s mindenkorra távozom.

– Akkor hát, ég veled! – felelte Heszna hatun.

– Mielőtt azonban elmennék, van egy adósságom: rendezni kívánom a kettőnk ügyét.

– Kettőnk ügyét? Nem tudok róla, hogy volna.

Dzsihant irritálta a gúnyos hozzáállás, ezért néhány pillanatra lehunyta a szemét, és ebben az állapotban a következőket mondta:

– Több voltál, mint egyszerű dada. Mihrimahra csecsemőkorától fogva vigyáztál. Imádott téged, megosztotta veled a titkait.

– Én neveltem fel. Hürrem szultánának – Isten bocsássa meg a bűneit és a romlott lelkét – nem volt ideje a gyerekeire. És legfőképpen nem a lányára. Egészen addig, míg eladósorba nem került. Akkor is csak arra kellett neki, hogy kihasználja, és kénye-kedve szerint rángathassa az ocsmány játszmáiban. – Heszna hatun itt félbeszakította a mondandóját, mert kifulladt. – Tudtad-e, hogy én voltam a szoptatós dajkája is egyben? Mihrimah az én tejemen nőtt fel – jelentette ki, büszkén megérintve lapos mellét.

Dzsihan semmit sem válaszolt, de érezte, amint az oly jól ismert bánat szétárad a lelkében, egészen betöltve.

– Amikor Mihrimah lázzal égett, én vigyáztam az ágya mellett, és nem az édesanyja. Amikor elesett és megütötte magát, én kötöztem be a térdét. Én töröltem le a könnyeit. Amikor megjött az első havivérzése, hozzám szaladt. Szegénykém, azt hitte, hogy haldoklik. Ilyenkor az a szokás, hogy adunk egy pofont a lánynak. Én viszont nem tehettem meg egy hercegnővel. Így aztán átöleltem gyengéden, és azt mondtam neki:

„Fenség, nem fogsz meghalni. Mostantól már nő vagy.”

Sovány kezét az ölében fekvő macskára helyezte, és megsimogatta.

– És mit tett a szultána? Eltekintve attól, hogy kihasználta a gyerekeit, és leveleket íratott velük a szultánnak? Gyere vissza a háborúból, oroszlánom, gyere haza a karjaimba. Hiányod lángra lobbantotta a szívemet, és ez a tűz nem csillapodik. Gyermekeid vigasztalhatatlanok. Lányod, Mihrimah egyre csak zokog. Egyre-másra értelmetlen dolgokat firkálgatott.

– Honnét tudod, hogy mi állt a leveleiben?

Huhogó kacagás hallatszott: éles és tele torokból kiengedett nevetés. – A háremben nincsenek titkok – zengte Heszna hatun. – A szultána ravasz feleség volt, és nemtörődöm anya. A fiait rajongással szerette. A lányáról azonban megfeledkezett.

Dzsihan álmodozó képet vágott, mert elragadta egy régi szép délután emléke. Eszébe jutott, amikor Mihrimah bizalmasan megosztotta vele, hogy végtelenül magányos, és hogy mennyire meghökkent ezen, hiszen az égadta világon mindene megvolt.

– Gyerekkorában a legjelesebb házitanítók oktatták. Édesapja azt akarta, hogy művelt ember váljék belőle. Te pedig vele együtt jártál az órákra. Annyira oda volt érted Mihrimah. Ha nem látott téged, nem is figyelt az órán. Te is megtanultál mindent, amit neki tanítottak.

– És ez talán bűn?

– Nem, egyáltalán – válaszolta Dzsihan. – Hürrem nem vette észre, mennyire rajong érted Mihrimah. Túlságosan lekötötte a figyelmét a szultán – és a cselszövések. Hagyta, hogy te rendelkezz a lányával. Aztán történt valami. És Hürrem többé látni sem akart téged a közelében.

– Honnét tudod mindezt?

– Mihrimah elmesélte nekem, de sohasem álltak össze a kirakós darabjai. Egészen mostanáig. Miért haragudott meg rád a szultána?

– A szultána… – vágott bele az öregasszony, de nem folytathatta, mert erős köhögés tört rá. Mintha a nevének puszta említése mérgező volna, és meg kellene szabadulnia ettől az ártalmas anyagtól. Amikor ismét megszólalt, fáradtnak tűnt a hangja. – Egy alkalommal Hürrem Burszába készült a gyermekeivel. Az én Mihrimahom nem akart elutazni. Még csak kilencéves volt. Azt mondta az anyjának, hogy ha jön a dada, akkor ő is hajlandó elutazni. Hürrem akkor értette meg, hogy a lánya jobban szeret engem, mint őt.

– És elküldött téged.

– Allah a tanúm rá, hogy így történt. Megpróbált megszabadulni tőlem.

Kétszer is.

– Aztán mi történt? Hogyan sikerült visszajönnöd?

– Mihrimah egy falatot sem volt hajlandó enni. Annyira legyengült, hogy félő volt, meghal. Vissza kellett hozniuk engem. Alighogy betettem a lábamat a palotába, kértem egy tányér levest, és megetettem a beteg lányt.

– Ekkor kapott szárnyra mindenféle mendemonda? – kérdezte Dzsihan.– Azt híresztelték, hogy boszorkány vagy. Azzal vádoltak, hogy megátkoztad a hercegnőt.

– Maga a szultána volt a legfőbb boszorkány, a legfőbb bajkeverő! Ezt mindenki tudta. Ő terjesztette a velem kapcsolatos pletykákat is. Ő, a benne lakozó ördög!

– Két boszorkány civakodása – állapította meg Dzsihan iszonyattal.

Heszna hatun megvető pillantást vetett rá. – Nos, ő már halott, én meg még mindig az élők sorában vagyok.

Dzsihant átjárta egy különös borzongás. – És mi történt a második alkalommal? Azt mondtad, hogy a szultána kétszer is elkergetett.

– Az akkor volt… amikor Mihrimahot feleségül adták Rüsztem pasához. Hürrem nem akarta, hogy ott legyek a közelében. Van sejtésed róla, hogy milyen érzés lehetett? Zarándokútra küldött éppen akkor, amikor a lányomnak a legnagyobb szüksége lett volna rám. Hajóra raktak. Hogy zokogtam, Allah a tanúm rá.

– Úgy hallottam, hogy a visszaúton kalózok támadták meg a hajót.

– Ó, az egész csak ámítás és szemfényvesztés volt! – fakadt ki az öregasszony rángatózva, mert rátört egy újabb fájdalomroham. – A szultána végezni akart velem. Elintézte, hogy megöljenek vagy bebörtönözzenek. Így vagy úgy. Számára oly mindegy volt.

– Hogyan sikerült megmenekülnöd?

Felpillantott csillogó szemmel. – Az én drága lányom megmentett. Ismét éhségsztrájkba fogott. Annyira búsult, hogy a végén Szulejmán szultán küldött egy oszmán flottát, hogy megmentsenek – engem, a dadust! Ki hallott már ilyet valaha?

– Minek köszönhetted ezt a hatalmas erőt, dada?

– Boszorkányság, gondolná az ember. De nem! A szeretet adott nekem erőt. Az én drága lányom szeretett engem.

Dzsihan előrehajolt, és szemét a macskára szegezve ezeket mondta: – Mihrimahot is szeretted. De nem ő volt az egyedüli támaszod… Sokat törtem a fejem ezen a dolgon. Epekedtél a szultánért – csak e felett valahogy elsiklottam annak idején.

Az öregasszony arca elkomorult.

– Majd megvesztél érte – jelentette ki Dzsihan.

– Ő veszett meg értem – vágta rá az öregasszony gőgösen. – Engem akart, nem Hürremet. Az a sárkány az utunkba állt.

– Csakugyan így gondolod? Nem tudsz már józanul gondolkodni – mondta Dzsihan olyan halkan, mintha suttogna. – Álomvilágban élsz. És vágyálmokat kergetsz.

Az öregasszony meg sem hallotta. – Ha nincs az a hárpia, akkor Mihrimah az én lányom lett volna. Az volt, és én ezt mindig is tudtam. A mi gyermekünk. Enyém és Szulejmán szultáné.

Egy pillanatig hallgattak: az öregasszony keserűen, amaz elképedve. Dzsihan szólalt meg elsőnek – Amikor a szultána meghalt, Mihrimah lett a legerősebb és legbefolyásosabb nő az egész birodalomban. Te álltál a dolgok mögött. Árnyékként. Láthatatlanul. Feddhetetlenül. – mondta Dzsihan, majd egyszer csak felcsattant: – Miért nem mozdul ez a macska?

– Alszik a kislány. Ne háborgasd! – felelte Heszna hatun. – Miért jöttél?

– Hogy kiderítsem az igazságot…

– Az igazság olyan, mint egy lepke. Egyik virágról a másikra száll. Lepkehálóval a kezedben kitartóan kergeted. Ha sikerül elfognod, boldog leszel. A lepke viszont nem fog sokáig életben maradni. Az igazság rendkívül kényes és illékony dolog.

Lélegzete nehézkessé vált. Erős, csontig hatoló fájdalom hasított belé. Dzsihan is látta rajta, hogy elfáradt, csakhogy még nem állt szándékában odébb állni. – És hogy kerül képbe Davud?

Az öregasszony arcán sötét árny vonult keresztül.

– A bábod volt évekig. Te voltál az, aki rendre szabotáltad a Mester építkezéseit. Emberek haltak meg. Miért?

Heszna hatun erőteljesebben simogatta a macskát. Semmi dorombolás. Még csak egy farkcsóválás sem volt.

– Sohasem feltételeztem volna rólad, dada. Senkinek sem fordult meg a fejében ez az eshetőség. Ugyan ki gyanakodott volna egy nevelőnőre? Okos voltál, és egyetlen nyomot sem hagytál magad után.

– Csak hagytam valamit. Máskülönben most nem lennél itt – vetette oda az öregasszony keserűen.

– Az asztmád miatt gyógynövényeket szoktál égetni. Mihrimah hajának és ruháinak is ilyen jellegzetes illata volt. És egy alkalommal Davud ruháján is éreztem ugyanezt a szagot. Később eszembe jutott ez az apró részlet.

– Nagyon jó szimatod van, indiai – állapította meg az öregasszony, és felkönyökölt.

– Az elefántom sok mindenre megtanított – közölte Dzsihan, majd megtorpant, és megsimította a szakállát. – Felhasználtad Davudot, de ő egyszer csak elszabadult. És többé már nem hallgatott rád.

Az öregasszony közelebb húzta magához a macskát, amely még mindig mozdulatlan sziklaként ücsörgött.

– Miért tetted? Gazdagságért? Hatalomért? Ki fizetett le? Az olaszok? Le akarták állítani a Mestert?

– Ugyan már, hallgass! … Micsoda ostobaság! – kiáltotta Heszna hatun.– Szeretnéd megtudni az igazságot? Akkor jól figyelj! Azt hiszed, hogy Mihrimah hercegnő beleegyezése nélkül mindezt véghez tudtam volna vinni?

– Hazudsz! Mihrimah már halott. Nem tudja megvédeni magát – jelentette ki Dzsihan. – Hogy merészeled befeketíteni? Azt hittem, hogy szereted.

– Jobban szerettem mindenkinél. És mindennél. Ezért mindig teljesítettem a kérését anélkül, hogy megkérdőjeleztem volna.

– Hazug!

– Azt hisszük el, amit akarunk – recsegte az öregasszony.

Dzsihan arcán az aggodalom felhői gyülekeztek egy kitörni készülő vihar előjeleként. – Miért akarta volna Mihrimah meggyengíteni a Mestert?

– Semmi baja sem volt a Mesterrel, de annál több ellenérzése az apjával szemben.

– Szulejmán szultánról beszélsz?

– Ő volt az egyik legnagyobb szultán és az egyik legnagyobb vétkező. Isten bocsássa meg a bűneit! Sohasem okoltam, mert tudtam, hogy az a boszorkányos Hürrem félrevezeti. Mihrimah azonban másképp látta. Nem okolhatta az anyját. Így hát azt hibáztatta, akit a világon a legjobban szeretett: az apját.

– Nem értem.

– Szulejmán szultánt és a lányát nagyon erős szálak kötötték egymáshoz. Ő volt apja egyetlen lánya, a szeme fénye, a kincse. Amikor még kislány volt, apja mindenhová magával vitte. Később azonban minden megváltozott. Szigorú lett és félelmetes. Mindenhol ellenségeket látott, és egyre jobban elhanyagolta a lányát. Ez mélységesen bántotta Mihrimahot, bár sohasem panaszkodott rá. Aztán a szultán kivégezte a nagyvezírt. Azt a férfit, akit Mihrimah nagybácsinak szólított, és annyira szeretett. Aztán egy másik vezért is megöletett. A Mester egy dzsámit épített a számára. Aztán saját fiait, Mihrimah bátyjait is megölette.

Ebbe teljesen tönkrement. Egyszerre imádta és gyűlölte az édesapját. Ó, hányszor költözött az én drága lányom az udvartartásával együtt a hárembe, hogy eltávolodhasson a szultántól! Aztán visszaköltözött… Gyűlölte. Imádta. Szegény összezavart gyermekem!

Mihrimah gazdagabb volt még a kincstárnál is! Nem volt nála erősebb. A szívét azonban összetörték. Ezen még az sem segített, hogy feleségül adták Rüsztemhez. Isten előtt sem titok, hogy milyen borzasztó házasság volt az övéké! Elejétől a végéig boldogtalan. Sohasem kívánta ezt a férfit. Soha.

Dzsihan szédelegve elindult a sarokban levő láda felé, majd ráült. Innét jól látta az öregasszony ölében üldögélő macskát. Különös szemei voltak: az egyik jádezöld, a másik kék, és üvegbevonatú.

– A Szulejmánije-dzsámi építése körül kezdődtek a gondok – dörmögte Dzsihan. – Megkíséreltél belerondítani a munkánkba.

– Mihrimah tisztában volt vele, hogy sohasem győzheti le az apját, és soha nem is törekedett rá. Egyszerűen meg akarta nehezíteni a dolgokat a számára. A Mester által épített dzsámi arra volt hivatott, hogy halhatatlanná tegye Szulejmán szultán emlékét, és nagyságát mutassa az utókornak. Elhatároztuk, hogy meglassítjuk a munkátokat. Egy kis elégtétel lett volna.

– És ehhez szükségetek volt egy inasra, akivel szabadon rendelkezhettek– jegyezte meg Dzsihan.

– Minden lehetőséget latba vetettünk, sokat mérlegeltünk. Nikola túlságosan félénk volt. Juszufnak nem tudtunk a közelébe férkőzni. Olyan volt, mint egy kagyló, amely nem akar kinyílni és feltárulni. Téged talonban tartottunk. Davud tűnt a legalkalmasabbnak. Sértett volt és becsvágyó.

– Davud viszont nem engedelmeskedett örökké!

– Eleinte engedelmes volt. Aztán idővel vérszemet kapott. Nem nyúltunk hozzá. Megtehettük volna. Hiba volt, most már tudom. Szulejmán szultán halála után Mihrimah magához hívatta, és közölte vele, hogy mindennek vége. Megesküdött rá, hogy leáll, de mégsem tette. Titokban megszegte Mihrimah parancsait. Úgy sejtem, lehetett valami rendezetlen ügye a Mesterrel.

Dzsihan erős émelygést érzett. – Éreztem a gyógynövényeid szagát Davudon a Mester halála után. Miért találkozgattál vele még akkor is?

Egy kis időbe telt, mire az öregasszony válaszolni tudott a kérdésre. – Davud abban kérte a segítségemet, hogy szultáni főépítész lehessen. Megfenyegetett, hogy ha nem segítek neki, akkor majd felfedi a titkunkat, és elmondja, miben sántikáltunk mindezen évek alatt.

– Vagyis megzsarolt!

Az öregasszony elképedt ezen szavak hallatán.

– Mi történt a Mester végrendeletével? Csakugyan Davudot jelölte megörökösének?

– Nem – felelte az öregasszony higgadtan. – Terád esett a választása.

Dzsihan szánakozva nézett az öregasszonyra.

– A Mester leírta mindezt. Téged jelölt meg örököséül. Ez volt az akarata. Egy példányt magánál tartott a lakásán. Egyet pedig az építészek archívumában, a Vefában.

– Hát ezért sajátította ki Davud az egész könyvtárat? Hogy megsemmisítse a végrendeleteket!

– Meg akart bizonyosodni róla, hogy nincs-e több példány valahol – vetette oda amaz. – Most már mindent tudsz. Menj! Elfáradtam.

Az öregasszony az ablak felé fordult, többé nem érdekelte a fiú. A lemenő nap árnyékában úgy nézett ki az arca, mint egy őskövület. Dzsihant mélységesen felháborította az öregasszony viselkedése: nem is annyira a ridegsége, mint inkább a flegmasága zavarta. Az öregasszony semmit sem bánt meg, még most sem, amikor ily közel, szinte karnyújtásnyira volt a haláltól.

Dzsihan ezt kérdezte: – Mondd, szeretett engem egyáltalán valaha?

– Miért kérdezel ilyen ostobaságot?

– Tudnom kell, hogy az is csak ámítás volt-e csupán. Évekig mardosta lelkemet a bűntudat, amikor megkívántam egy másik nőt.

Az öregasszony megvetéssel és undorral meredt a fiúra. – Hogy jössz te ehhez? Ki voltál? Egy közönséges állatidomár! A bolha elefántnak képzeli magát! A szultán egyik szolgálója beleszeret a szultán egyetlen leányába! És még van hozzá bátorságod, hogy megkérdezd, viszontszeretett-e téged? Micsoda ostobaság!

Az öregasszony meglendítette a karját, és ekkor Dzsihan teljes egészében láthatta a macskát. Ő volt az: Kardamom. A régről jól ismert öreg nőstény macska. Kitömött állapotban. Szeme helyén két drágakő csillogott: az egyik zafírból, a másik smaragdból.

– Szeretett téged, mint egy kis házi kedvencet vagy mint egy szép ruhát.

Olyan voltál annak a lánynak, mint a lokum [92]. De ráun az ember, ha mindennap ugyanazt eszi. Nem. Sohasem volt beléd szerelmes.

Dzsihan némán csücsörített a szájával.

– Bolond – suttogta az öregasszony. – Az én szépséges bolondom! Így hívott téged. Ezért szeretett téged annyira. Ezt azonban nem nevezném szerelemnek!

Dzsihan megtántorodott, amikor felállt. Véget vethetett volna ennek. Kiolthatta volna az életét akkor és ott. Megfojthatta volna egy kendővel. Csukva volt az ajtó. Senki sem tudta volna meg. Ha véletlenül mégis kitudódott volna, senki sem gyászolta volna meg. Tett néhány lépést az öregasszony felé, és ekkor meglátta a boszorkány szemében lakozó rémületet.

– Hány éves is vagy te, dada? Már jóval a száz felett járhatsz. Igaz-e, hogy örök élettel sújtottak?

Heszna hatun kacagni próbált, ám a felszakadó száraz köhögés megakadályozta benne. – Nem én voltam az egyetlen, akit…

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte Dzsihan rémülten. Már akkor tudta a kérdésre a választ, amikor kiejtette a száján.

– Gondold csak végig! Vajon melyik mesterember, melyik művész, melyik nagyra törő ember nem élne szíves örömest annyi ideig, mint én?

Dzsihan a fejét rázta. – Ha a Mesterre célzol, ő kivételes és példás életű ember volt. Semmi köze sincs egy magadfajta boszorkányhoz.

– Mondd, hány esztendős korában halt meg? – Az öregasszony vihogása köhögésbe torkollott.

Mire az öregasszony felocsúdhatott volna, Dzsihan egy gyors mozdulattal kirántotta kezéből a kitömött állatot, és a lángok közé hajította. Kardamom szőre meggyulladt, és két drágakő szeme fényesen izzott a tűzben.

– Neee! – kiáltotta szilánkokra törött hangon, de már késő volt.

– Nyugodjanak békében a halottak, dada!

Heszna hatun álla idegesen rángott, ahogy nézte a lángok martalékává váló macskát. Így szólt:

– Sújtson téged az átkom, építész!

Dzsihan nagy sebbel-lobbal elindult a kijárat felé. Kinyitotta az ajtót, de még hallotta az öregasszony utolsó szavait.

– Akárhogyan kérleled is majd a Mindenható Istent, könyörögve és esdekelve, hogy vegyen magához, mert már elég volt… túl sok volt. Bár hallani fogja a fohászodat… látni fogja a kínszenvedésedet, és megszánja majd Szinán mester szerencsétlen inasát, mindezek ellenére… mégsem fog hagyni, meghalni.

Balaban mindennap elküldte az egyik emberét a kikötőbe azzal, hogy:

– Menj, és nézd meg, hogy elmúlt-e már a vihar, és elvonultak-e a fellegek.

A kopója minden alkalommal ugyanazzal a hírrel tért vissza: – A fellegek továbbra is ott vannak, főnök. Sehová sem mennek.

Davud szolgái ott ólálkodtak, és ellenőrizték az utasokat, valamint a hajókra felpakolandó rakományokat. Amikor Dzsihan megtudta ezt, belátta, hogy bölcsebb lenne, ha nem hajóval távozna a városból. Inkább titokban el kéne bújnia egy szekéren, amelyik a városfalakon kívülre tart. Ha sikerül kimenekülnie ebből a kelepcéből, szerencsét próbálhatna egy másik kikötőben: Szmirnában vagy Thesszalonikiben. Akármilyen veszélyesnek ígérkezett is, Dzsihan a fejébe vette, hogy ugyanúgy távozik Isztambulból, ahogyan érkezett. És Davud elég jól ismerte ahhoz, hogy ezt megérezze.

Balaban és Dzsihan közösen kiforraltak egy tervet. Arra a döntésre jutottak, hogy biztonságosabb lenne, ha Dzsihan álruhába bújva érkezne a kikötőbe.

– Mi lenne, ha cigánynak öltöznék? – vetette fel Dzsihan. Arra gondolt, hogy ha hasonló öltözetben jelennének meg a kikötőben, és együtt mozognának, sikerrel járhatnak.

Balabannak azonban nem nyerte el a tetszését ez a felvetés. Úgy vélte, hogy ez megnehezíthetné a dolgukat mind vízen, mind a szárazföldön. – Ugye nem akarod, hogy úgy bánjanak veled, ahogyan velünk bánnak, tesó.

Hidd el, nem olyan felemelő cigánynak lenni!

Ez után felmerült, hogy kereskedőnek öltözik. Ha jómódú és fontos ember látszatát kelti, kevesebb nehézségbe ütközhet felszálláskor. Csakhogy amint a hajó szelni kezdi a habokat, a tengerészek az utolsó fillérig kirabolnák. Dzsihannak úgy kellett tiszteletet ébresztenie külsejével, hogy közben ne tűnjön gazdagnak. Végül arra az elhatározásra jutottak, hogy olasz művésznek öltözik. Afféle álmodozónak, aki járja a Keletet, és közben eladja a tehetségét. Most pedig hazafelé tart, jóval idősebben és bölcsebben. Ha bárki a festményeiről faggatná, azt felelné rá, hogy azokat már korábban elszállították. Ha minden a számításaik szerint történik, tíz nap alatt Firenzében lesz.

Balaban és az emberei számára nem okozott nehézséget, hogy előkerítsék a megfelelő ruházatot. A megfelelő méret beszerzése azonban már bonyolultabbnak bizonyult. Átnyújtottak Dzsihannak egy zsák ruhát, amelyben a következők voltak: egy lenvászon ing, egy furcsa ujjú zeke, egy bőrmellény, bricsesznadrág, amelyet térd felett kellett megkötni. Mindegyik finom szövetből készült, és mind túlságosan nagy volt rá.

Balaban elvigyorodott, amikor meglátta Dzsihant. – Signori Dzsihanioni, maga összement!

Gyermeki örömmel nevettek, hisz lelkük mélyén még azok voltak. Balaban emberei fényes nappal kirabolták a velencei dózse írnokát – ez a férfi pedig jóval robusztusabb testalkattal bírt, mint Dzsihan. Balaban felesége néhány helyen átalakította a ruhákat, majd minden tökéletesen illett Dzsihanra. Ragaszkodott hozzá, hogy befesse hennával Dzsihan haját és szakállát. Amikor végzett, Szinán inasa alig ismert önmagára a tükörben.

Öltözetét egy lilásfeketés bársonykalappal koronázták meg. Ekkorra a zúzódások és hegek is szépen beforradtak, begyógyultak. Csak arra a kellemetlen éjszakára emlékeztető sebhelynek maradt némi nyoma az arcán, amelyet a legszívesebben feledett volna.

✽

Dzsihan távozásának napján Balaban és az emberei feltömörültek egy szekérre, amely elé befogtak egy szamarat. Az ő tiszteletére virágfüzérekkel és színes szalagokkal díszítették fel a kocsit. Olyan sokan másztak fel a kocsira, hogy szegény szamár alig bírt mozdulni, nemhogy ügetni. Átkozták a törvényt, amely megtiltotta a cigányoknak, hogy lóra üljenek, majd azon vitatkoztak, hogy melyikük pattanjon le a szekérről, ám hasztalan. Mindenki el akarta kísérni Dzsihant még egyszer utoljára. Végül is előállítottak három szekeret. Ünnepélyes konvojban haladtak le-fel az utcákon, nem törődve a kíváncsi városlakókkal, akik szájtátva bámulták a menetet, félig ámulattal, félig megvetően, mintha ők nem ugyanattól az Ádámtól és Évától származtak volna.

Nagyjából félúton járhattak már, amikor Balaban nagybátyja dalra fakadt. Hangja durva és rekedt volt, ugyanakkor meglepően telt. Az énekhangot messzire tovarepítette a szellő. Az egyik legény előkapott egy nádsípot a selyemövéből, és kísérte a dallamot.

Dzsihan megkérdezte, hogy miről szól a dal. Balaban alig hallhatóan, suttogva válaszolt. Dzsihannak egészen közel kellett hajolnia, hogy meghallja.

– Ez a férfi lakodalomba készül. Mindenki boldog. Az emberek táncolnak, mulatoznak. Ő is táncra perdül. Aztán sírva fakad.

– Miért sír?

– Mert szereti a lányt, te tökfej. És a lány is szereti őt. Mégis egy másik pacákhoz adják hozzá a lányt.

Dzsihan szíve összeszorult, ahogy elhalt a zene: előbb a dalszöveg, majd a dallam. A szomorúság ragályos lehetett, mert kínos csönd telepedett rájuk. A kikötő közelében, egy dombtetőn lelassítottak a szekerek.

– Itt kirakunk. Jobb ez így – mondta Balaban.

Egyesével sorra leugráltak. Dzsihan levette magáról a köpenyt, amelyet azért vett magára, hogy eltakarja az alatta rejlő olasz öltözetét. Mindenkit megölelt, az idősebbeknek kezet csókolt, a gyerekeket megpuszilta. Eközben Balaban mozdulatlanul állt a kocsi oldalának dőlve, és egy szalmaszálat rágcsált. Amikor Dzsihan már mindenkitől elbúcsúzott, elindult Balaban felé. Ekkor vette észre, hogy a cigány embernek van valami a kezében. Ez a valami gömbölyded volt és kék, mint a fürjtojás.

– Ez meg mi?

– Egy amulett. Daki dej készítette számodra, hogy megvédjen a gonosz és ártó tekintetektől. A tengeri utad során fejjel lefelé viseld, és viseld normálisan, ha partra szálltál.

Dzsihan az ajkába harapott, hogy elfojtsa a torkát szorongató zokogást, majd így szólt: – Hálásan köszönök mindent.

– Ide figyelj, a szajhát illetően… Kipuhatoltuk. Úgy néz ki, hogy nyolcnő volt a szomorúság hamamjában.

– Igazam van?

– Hát, azt hallottam, most is nyolcan vannak. Senki sem távozott, senki sem érkezett.

– Miket beszélsz?

– Csak azt, hogy nem volt semmiféle temetés. Valami nem stimmel. Nem akarom, hogy egész életedben szenvedj. Lehet, hogy nem is öltél meg senkit, testvér. Csupán színlelés volt.

– De a törpe nő… – kezdte Dzsihan. – Ő engem pártolt.

Balaban felsóhajtott. – Az egyik szemem sír, hogy elmész. A másik szemem kacag, amiért távozol. Túlságosan jóhiszemű és naiv vagy ahhoz, hogy talpon maradj itt Isztambulban.

A cigányvajda esetlenül magához húzta Dzsihant, és tréfásan hasba bokszolta, mintha a testvére lenne. Ezek után így szólt: – Most kit fogok majd kimenteni a csávából?

– Majd megmented Csota fiát. Ugye megígéred, hogy gondját viseled?

– Sose fájjon a fejed emiatt! Elmesélem majd neki, milyen nagyszerű apja volt.

Dzsihan keresgélte a szavakat, mert semmi sem jutott az eszébe. Közben Balaban felszökkent a szekérre, megragadta a gyeplőt, végig lesütve a szemét. Emberei követték, és vállon veregették Dzsihant. Miután mindenki elfoglalta a helyét, a kocsik nekilódultak. Mindenki integetett, kivéve Balabant. Dzsihan egyre csak várta, hogy a férfi megforduljon, és utoljára visszanézzen. Csakhogy nem fordult vissza. A cigányvajda meredt előre, és hosszú fekete haja lobogott a szélben. Amikor egy kanyarhoz közeledtek a szekerek, egy pillanatra megálltak, és Balaban hátrapillantott. Túlságosan messze jártak már, így Dzsihan nem látta tisztán, de mintha elmosolyodott volna. A magasba emelte a kezét, hogy búcsút intsen. Balaban ugyanezt tette. Aztán eltűntek a szeme elől.

Dzsihan olyan erős fájdalmat érzett, mintha éles tőrt döftek volna a húsába. Leült egy farönkre, és a gondolataiba mélyedt. Nem tudta, hogy mit tartogat számára a gondviselés. Élete ismét olyan fordulóponthoz érkezett, amikor vakmerően és vakon ugrott fejest a nagy ismeretlenbe. Akármi várt is rá, nem volt már visszaút. Ahogy egyre magasabbra kúszott a nap az égbolton, ő is elindult az előtte elterülő úton.

A kikötő, mint mindig, hemzsegett a sok utastól, tengerésztől és rabszolgától. Alighogy a rakodópart területére lépett, az óriási és vibráló hely egészen elnyelte. Ez a hely az egyik leghíresebb kikötő hírében állt. A hajók könnyedén kiköthettek, még csak nem is kellett az evezőlapátokkal ügyeskedni vagy jó széljárásért imádkozni. A hajóskapitányok egyszerűen rábízhatták magukat az áramlatokra, és gondtalanul partra szállhattak. A Boszporusznál uralkodó két ellentétes áramlat – a várossal ellentétben – kiszámítható és előre megjósolható volt. Ezen a napon számos hajó állt a kikötőben, de csak néhánynak volt felvonva a vitorlája. Volt egy háromárbocos, kecses és előkelő hajó, amely Velencébe tartott. Dzsihan ezt szemelte ki az utazásra.

Most, hogy olasz művésznek öltözött, nagy elragadtatással szemlélt minden különlegességet, és megemelte a kalapját minden nő előtt – legyen az bár apáca vagy kisasszony. Zarándokokat, csuklyát viselő jezsuita papokat és tintafoltos ujjbegyű magas méltóságokat látott. Egy hevenyészve összetákolt asztal mögött írnok ült. Az emberek köré gyűltek, és nézték, ahogy a tollával varázsol. Dzsihan szóba elegyedett egy albán kereskedővel, akitől mézsörbetet vásárolt. Egy férfi egy eltakart szemű lovat próbált vezetni – egy fekete telivért – a rámpától a hajóig. Dzsihan azon tűnődött, hogy vajon hová vihetik ezt a jószágot, és hogy vajon túléli-e a viszontagságokkal teli utat ez a csodaszép teremtés.

Ezek a gondolatok futottak át Dzsihan agyán, amikor szeme sarkából észrevette Davud két süketnéma szolgálóját. Éppen utat törtek maguknak a tömegben, és feléje igyekeztek. Dzsihan lélegzet-visszafojtva, feszülten figyelte az eseményeket, és közben az italát kortyolgatta. Elhaladtak mellette, ügyet sem vetve rá.

A következő pillanatban hangos, fülsiketítő visítás hasított a fülébe:

– Állj meg, te barom!

A pompás ló hátsó lábára ágaskodott, és egyenesen a vízbe lökte az apródot. A kikötő visszahangzott a nevetéstől, ám ezt is elnyomta a nem sokkal később felhangzó ordibálás és kiáltozás. A még mindig letakart szemű ló ugyanis átvágtatott a rámpán, majd nyílegyenesen nekiszaladt a bámészkodó tömegnek. Minden irányból testek és ládák állták az útját, így nehezebbnek ígérkezett a szabadulása, mint remélte. Esze ágában sem volt megállni, egyre csak futott, letaposva mindent, ami az útjába került.

Az apródot kimentették a vízből, de még mindig tajtékozott a dühtől. Csuromvizesen és feldúltan káromkodott, és vezényszavakat kiabált.

Dzsihan odaért hozzá, majd ezt kérdezte:

– Hogy hívják a lovat?

– Mi a fenének akarod tudni?

– Mondd már meg a nevét! – förmedt rá Dzsihan elveszítve a türelmét.

– Ébenfa – válaszolta a férfi homlokát ráncolva.

Dzsihan a ló után eredt. A szemellenző lecsúszott ugyan az állat szeméről, ám a környezet látványa csak fokozta a riadalmát. – Ébenfa! – kiáltotta Dzsihan újra és újra, és igyekezett ugyanazt a hangot kiadni. A lovak nem szokták felismerni a nevüket. Az ismerős hangszínre viszont felfigyelnek, és a hang gazdájának szándékát is megérzik.

A pompás ló feldúltan pörgött körbe-körbe, amikor bekerítették. Idegesen nyerített, és dobálta a fejét. Dzsihan odaállt elé, és kitárta a tenyerét, mutatván, hogy üres. Lépésenként közeledett az állathoz, kedves szavakkal becézgetve és nyugtatgatva. A ló teljesen kimerült, máskülönben nem engedett volna ilyen közel magához egy idegent. Dzsihan megragadta a kantárját, majd gyengéden megsimogatta a nyakát.

Dzsihan ekkor ösztönösen megfordult, és hátranézett. Alig néhány lépésre tőle ott álltak a süketnémák, és őt bámulták rezzenéstelen és kifejezéstelen arccal. Vajon gyanút fogtak vagy egyszerűen újabb ármánykodáson törték a fejüket? Dzsihan többször nem mert feléjük pillantani. Szorítást érzett a mellkasában. Tarkóján végigcsorgott néhány csepp verejték. Öltözete kényelmetlenül súlyosnak tűnt, és arra gondolt, ha netán menekülőre kell fognia, micsoda bosszúságot okoz majd. Két erszény volt nála: az egyik a díszövében, a másik az inge szegélyébe varrva – Balaban feleségének jóvoltából. Ha futásnak eredne, a pénzek hangosan csilingelnének, tovább fokozva idegességét.

Éppen ezeken elmélkedett, amikor is megnyílt a tömeg, mintha egy láthatatlan kéz kettéhasította volna. A francia nagykövet közeledett. Az a férfi, aki nagy kíváncsisággal felboncolta Csota tetemét. Ott jött mellette a felesége testre simuló, hímzett kabátkában és zöld bársonyruhában, egy zsebkendőt szorítva az orrára a kellemetlen bűz miatt. A nő erőteljesen ráncolta a homlokát. Közömbösen elhaladtak Dzsihan mellett: szemlátomást nem ismerték fel. Éppen a felé a hajó felé igyekeztek, amelyet Dzsihan is kiszemelt magának. Szolgálók egész hada loholt a sarkukban mindenféle ládákat és ketreceket cipelve, amelyekben különféle sziszegő, makogó és rikácsoló lények lapultak. Monsieur és Madame Brèves a hazájukba, Franciaországba készült visszatérni, és magukkal vitték saját kis állatkertjüket is.

Az állatok között akadtak pávák, fülemülék és fényes, tarka tollú papagájok. Volt egy vadászsólyom, egy héja és egy hatalmas csőrű egzotikus madár, a szultán ajándéka. A tömeget azonban leginkább a majmok érdekelték. Az emberek egymáson átgázolva tülekedtek, hogy láthassák az apró majompárt, amely előkelő, nemesi ruhát viselt. A csupa selyembe és bársonyba öltöztetett majmocskák félig riadt, félig vidám szemmel kémlelték a tömeget. A nőstény majom időről időre vicsorgott, mintha kinevette volna az őt kacagó bámészkodókat.

Dzsihan kihasználta ezt a csődületet, és kereket oldott. Szapora léptekkel továbbállt. Egyetlenegyszer sem nézett vissza. Cikcakkvonalban haladt a kötelek, ládák, deszkák, tengerészek, hordárok és koldusok között. Kissé távolabb meglátott egy másik hajót. Sejtelme sem volt róla, vajon hová tarthat ez a hajó, de valami láthatatlan erő odavonzotta. Úgy gondolta, hogy Davud talán megorrontotta a szándékát, és arra gyanakszik, hogy Dzsihan vissza akar térni Rómába. Talán éppen ezért azzal bízta meg az őrszemeit, hogy gondosan ellenőrizzenek minden olasz kikötőbe igyekvő hajót. Ezért bölcsebbnek látta olyan hajóra felszállni, amely másfelé tart. Később aztán az első adandó alkalommal átszállhat egy másikra, hogy eljusson Michelangelo földjére. Ezzel a meggyőződéssel ért oda a hajóhoz, és felmászott a pallóra.

– Nem veszünk fel idegeneket – közölte a kapitány, miután meghallgatta Dzsihant. – Honnét tudhatnám, hogy nem vagy-e bűnöző?

– Művész vagyok – felelte Dzsihan, majd attól tartva, hogy a kapitány megkérheti, fesse le az arcképét, sietve hozzátette: – Tájképeket festek.

– Mókás szakmád van. És megfizetnek téged érte?

– Ha sikerül nagyvonalú patrónusra találnom…

– Meghiszem azt! – vetette oda a férfi mogorván. – Egyesek meg majd belerokkannak, annyit dolgoznak. Könnyű életed van. Nem jöhetsz velünk. Csak balszerencsét hoznál ránk.

– Épp ellenkezőleg: jó szerencsét hoznék, e felől nyugodt lehetsz – felelte Dzsihan. – És hogy bebizonyítsam szavahihetőségemet, hadd nyújtsam át ezeket.

Előhúzta az erszényét, és az asztalra öntötte a tartalmát. A kapitány szeme felcsillant. Felmarkolta az egyik pénzérmét, és beleharapott a szélébe. – Rendben. Nosza, lódulj már! Maradj a hajófenéken. Ehetsz a többi utassal. De ne legyél szem előtt!

Dzsihan gyorsan bólintott egyet. – Megígérem, hogy így lesz.

A rá következő napon még nem vonták fel a horgonyt. Dzsihan odalent rostokolt a levegőtlen hajókabinban. Csak akkor merészkedett elő, amikor a hajó már elhagyta a kikötőt. Felment a fedélzetre, és látta a város csillogó fényeit a távolban: a bazárokat, a kávézókat, a ciprusfás temetőkben égre meredő, turbános fejköveket. Ez az a hely, ahol megismerte a szerelmet, és ahol megtanulta, hogy sohasem bízhat a szerelmében. Látta a Szulejmánije- és a Sehzáde-dzsámit, amelyek olyanok voltak, mint apa és fia. Látta az Hagia Sophia kupoláját csillogni a horizonton. És nem utolsósorban a Mihrimah-dzsámit, amely legalább olyan titkot rejtett, mint a nő, akiről elnevezték.

Dzsihan jobb kezét a szívére helyezte, és tisztelgett előttük, felidézve a sok-sok fáradságot, fohászt és reményt, amellyel megépítésük járt. Nem csupán az embereket üdvözölte, hanem a köveket, a fagerendákat, a márványt és az üveget, ahogyan a Mester tanította. A sirályok követték őket egy darabon, és hangosan vijjogtak búcsúzásképpen. Ahogy egyre jobban felerősödtek a széllökések, visszatértek a városba. A tőlük való eltávolodás legalább annyira elszomorította Dzsihant, mint tulajdon távozása.

Az átok… Hogyan is nevezhette annak a boszorkány, amikor Dzsihan eleinte áldásként tekintett rá. Aztán szép lassan fokozatosan rádöbbent, mennyire becsapta az élet. Amit ajándéknak vélt, arról később megtudta, hogy valójában büntetés. Amit pedig csapásként élt meg, arról később kiderült, hogy valójában áldás. Annak idején, amikor dada nekiszegezte a kérdést, még úgy gondolta, hogy a világ összes művésze és építésze vágyna rá, hogy száz évet vagy többet élhessen, és ne kelljen attól tartania, hogy letelik az ideje egy új munka kellős közepén, amelyről később aztán kiderülhet, hogy a valaha készült legjobb alkotása. Dzsihannak nem kellett félnie a haláltól, így a kudarcoktól sem. Megkímélve az ilyen jellegű aggodalmaktól, többet és jobbat tervezhet, sőt talán még a Mestert is túlszárnyalhatja. Eltökélten és izgatottan hajózott egyik helyről a másikra. Bejárta Rómát, Franciaországot, Angliát és Salamancát, ahol bízott benne, hogy rátalál Sanchára, ám nem sikerült a nyomára bukkannia.

Keményen dolgozott, és kevés fizetséget kért, így állandóan kapott megrendeléseket a nagy tudást felhalmozott Dzsihan. És bár nem volt tagja egyetlen céhnek sem, ennél fogva nem lehetett hivatalosan foglalkoztatni, közvetetten mégis űzhette a mesterségét: tervrajzokat készített más építészek számára – persze mindig alulfizették. Kissé zavarta, hogy noha erőt adott neki az átok, és további éveket, mégsem nézett ki fiatalabbnak. Bár a szenilitás és öregkori elmebetegségek tünetei egyáltalán nem jelentkeztek nála, szemlátomást öregedett. Az emberek megérezték, hogy van valami szokatlan, valami titokzatos vele kapcsolatban, és megkérdezték a korát. Amikor Dzsihan azt felelte nekik, hogy kilencvenhat, kilencvenhét, kilencvennyolc… elkerekedett szemmel bámultak rá. Gyanakvón fürkészték az arcát, és azon tűnődtek, vajon lepaktált-e az ördöggel – jóllehet hallani ezt csak egyetlenegyszer hallotta. Hajózhatott északra vagy akár délre, mindenütt ugyanazzal a fogadtatással szembesült: nem bíztak meg benne, és nem szimpatizáltak egy olyan emberrel, aki többet élt az előírt mennyiségnél.

Ekkor már Dzsihan is eltöprengett azon, hogy talán mégis igaza lehetett a boszorkánynak.

Lehet, hogy a Mester alkut kötött az öregasszonnyal. Szinán tovább élt, mint bármelyik mesterember a birodalomban. Több épületet épített, mint amennyiről bármelyik halandó valaha álmodhatna. Bizonyos értelemben olyan szaga volt, mint Heszna hatun gyógyfüveinek, de Dzsihan hiába erőlködött, sehogyan sem tudta felidézni a Mester szagát. Aztán belefáradhatott az életbe, és akkor talán azt kérte a boszorkánytól, hogy vessen véget mindennek. Nem sokkal halála előtt bizonyára felkereste az öregasszonyt. Még egyszer utoljára. Ha csakugyan így történt, akkor bizonyára volt módja, hogy megtörjék a varázst. Dzsihan előtt azonban lezárult ez a lehetőség, amikor távozott Isztambulból.

Teltek-múltak az évek. Legalább száz év telt el, amikor felszállt egy Portugáliába tartó hajóra, ahonnét úgy hallotta, hogy onnét el lehet jutni az Újvilágba. Egy verőfényes délutánon észrevett egy nyúlánk férfit a fedélzet elülső részén. Megdobbant a szíve. Balaban volt az. Egy feltekert kötél és egy deszka között üldögélt. Gondolkodás nélkül odaugrott hozzá.

Későn vette észre, hogy nem Balaban volt.

– Bocsánatot kérek. Összekevertelek valakivel.

– Remélem, egy baráttal – mondta az idegen. – Gyere, ülj ide mellém! Élvezd a nap sugarait, amíg lehet.

A férfi elmesélte a kalandjait, hol felhangosítva, hol elhalkítva a hangját. Azt állította, hogy túl sok bűnt követett el, amelyektől meg kellett szabadulnia. Most bölcsebb emberként tér vissza a családjához. Aztán amikor belefáradt a sok-sok beszédbe, így szólt: – Mi a foglalkozásod?

– Építek. Építész vagyok.

– Akkor el kellene menned Agrába. Dzsihan sah, a névrokonod egy épületet építtet a felesége emlékére.

Dzsihan vállat vont, ám titkon nagyon is izgatta a téma. – Mi történt a feleségével?

– Meghalt vajúdás közben – válaszolta az idegen szomorúan. – A sah végtelenül szerette ezt a nőt.

– Nekem egészen más az úti célom.

– Akkor változtasd meg! – javasolta a férfi. Szó szerint ezt mondta.

Az 1632-es esztendőben Dzsihan megérkezett Indiába, hogy láthassa a palota tényleges tervrajzát, amelyről már annyit hallott.

Egyes városokba azért megy el az ember, mert vágyik oda. Más városokba azért, mert a város odavonzza. Alighogy betette a lábát a városba, Dzsihannak olyan érzése támadt, mintha Agra mágnesként vonzaná és kalauzolná az útján. Az utazás során rengeteget meséltek neki a sahról és a városról, így megérkezésekor úgy érezte, mintha régi, ismerős helyen járna. Céltalanul bóklászott, mélyen magába szíva a bódító és mámorító illatokat. A tüzes napsugarak perzselték a bőrét, alig érezhető, enyhe fájdalmat érzett a sebe helyén.

Dzsihan elballagott az építkezés helyszínére a Jamuna folyó partján, hogy szemügyre vegye a munkálatokat. Ott, egy törökül éppen csak beszélő utazó közreműködésével bemutatták az egyik műszaki rajzolónak. Miután megmutatta az ajánlólevelét és Szinán mester pecsétjét, a férfi elvezette a művezetőhöz. Dzsihan azonnal megkedvelte ezt a keménykötésű, izmos, kiálló orrú, sűrű bozontos szemöldökű, szégyenlősen mosolygó férfit, akit Mir Abdul Karimnak hívtak.

– Nagyszerű ember volt a mestered – közölte a sok-sok beszédtől, parancsosztogatástól megedzett, megerősödött hangján.

Elmélyülten tanulmányozta azokat a tervrajzokat, amelyeket Dzsihan mutatott neki, odafigyelve a legapróbb részletekre is. Ezt követően Mir Abdul Karim egy csésze mézes tejet és néhány lúdtollat helyezett az asztalra, és a tervezett építkezés jó néhány vázlatát megmutatta. Mindegyikről kikérte Dzsihan véleményét. Dzsihan nagy komolysággal megválaszolta a kérdéseket. A művezető nem mondott semmit, bár szeme vidám csillogása arról árulkodott, hogy elégedett a kapott válaszokkal.

Ekkor arra kérte Dzsihant, hogy készítsen egy alaprajzot a számára megadott paraméterek ismeretében. Amikor Dzsihan elkészült a rajzzal, a művezető elégedettnek tűnt az eredménnyel. Vett egy nagy lélegzetet, majd ezeket mondta:

– Egy tapodtat sem engedünk innét, amíg nem találkoztál az uralkodóval.

Így aztán újabb udvariassági körök megtétele után Dzsihan azon kapta magát, hogy a sah színe elé hívatják. Ott ült magas Páva Trónusán, félig lehunyt szeme büszkén és bánatosan csillogott, bajsza és szakálla megőszült a gyásztól, ruházata nélkülözött mindenféle ékszert és csecsebecsét. Dzsihant több vonatkozásban is Szulejmán szultánra emlékeztette. A sah elhunyt feleségét, Mumtaz Mahalt gyászolta. Tizennégy gyermeket szült neki tizennyolc év leforgása alatt. Holttestét a Tapti folyó partján temették el. Most visszaszállítják, és Agrában lesz az új sírja az idők végezetéig.

A sah jobban szerette minden más nőnél. Azt beszélték, annyira imádta, és annyira megbízott benne, hogy először ez a nő olvasta el a sah rendeleteit, és csak a beleegyezésével és jóváhagyásával kerülhetett rájuk az uralkodói pecsét. Nem csupán a felesége, hanem a társa, bizalmasa és tanácsadója is volt egy személyben. Nélküle vigasztalhatatlan volt a sah. Éjszakánként még mindig felkereste megboldogult felesége lakosztályát, mintha az illatát – vagy a kísértetét – keresné, ám amikor szembesült a ténnyel, hogy már csak hűlt helyét leli, sírva fakadt.

Egy fiatalabb Dzsihan izgatottan várta volna, hogy találkozhasson a gyászoló sahhal, aki a névrokona volt. Arca égett volna az izgalomtól, tenyere izzadt volna, és hangja remegett volna attól való félelmében, hogy valami rosszat talál mondani. Mostanára mindez elmúlt. Nem voltak már sem elvárásai, sem titkolni valója, így nem kellett önmagával perelnie. Egyszerű és higgadt szemlélőként, könnyű szívvel léphetett a sah elé. Bárcsak korábban áldották volna meg ezzel az addig ismeretlen új természettel. Milyen jól jött volna, amikor a szultánok, szultánanyák és nagyvezírek elé kellett lépnie élete korábbi szakaszaiban! A Mester korábban annyira lebecsült, kimért viselkedése most hirtelen felértékelődött a szemében.

A sah Szinán alkotásai felől érdeklődött, amelyekről meglepően sokat tudott. Dzsihan minden egyes kérdésre rövid, egyenes választ adott. Az uralkodó elődjével, Báburral ellentétben – akinek az anyanyelve megegyezett Dzsihanéval – a sah egyáltalán nem beszélt törökül. Tolmács asszisztált a társalgásnál, aki perzsáról törökre, illetve törökről perzsára fordította az elhangzó mondatokat. A közös szavak úgy csüngtek a levegőben, mint lepkék, amelyek fennakadnak egy közéjük kifeszített láthatatlan hálón.

Amikor véget ért a beszélgetés, Dzsihant kikísérték a teremből. Éppen arccal a sah felé hátrált kifelé, amikor váratlanul megszólalt az uralkodó:

– Azt hallottam, hogy sohasem nősültél meg. Mi ennek az oka?

Dzsihan megtorpant, és lesütötte a szemét. Súlyos csend telepedett a csarnokra. Úgy érezte, mintha az egész udvar az ő válaszára lenne kíváncsi.

– Odaígértem a szívemet valakinek.

– És mi történt?

– Semmi – válaszolta Dzsihan. Azok számára, akik az örömmel, boldogsággal, gyönyörrel és beteljesüléssel végződő szerelmes történeteken nőttek fel, érthetetlen volt, hogy mások számára kudarccal végződjék a szerelem. – Számomra elérhetetlen szférákban volt, ráadásul nem szeretett engem. Ennek így kellett lennie.

– Olyan sok nő van a világon – jegyezte meg a sah.

Dzsihan legszívesebben ugyanezt mondta volna a sahnak is. Miért gyászolja még mindig a feleségét? A sah szavak nélkül is megérezte az üzenetet. Enyhe mosolyra görbült a szája, és így szólt:

– Talán még sincs.

Másnap délután Dzsihan levelet kapott a palotából, amelyben kinevezték a Fényes Síremlék – a rauza-i-munavvara – két főépítésze egyikének. Bőséges fizetséget ígértek neki rúpiában és asrafiában, és félévente jutalommal kecsegtették. Őt azonban egyetlen mondat ragadta meg az egész levélben, amely így hangzott:

Ezennel megkérlek, Dzsihan kán Rumi, emlékek építője, a nagy tiszteletben álló Szinán mester örököse, aki felülmúlhatatlan, és akinek világszerte akadtak követői, hogy vegyél részt ennek a felettébb dicső sírhelynek a megépítésében, amely nemzedékről nemzedékre tiszteletet fog majd ébreszteni az emberekben, mígnem eljön az ítélet napja, amikor az egész földkerekségen kő kövön nem marad.

Dzsihan jobb belátása ellenére elfogadta. Beállt az építők sorába, és noha idegen földön járt, ahol egyetlen árva lelket sem ismert, és nem menekülhetett a múltbeli emlékekbe, ha a jelen túl megerőltetőnek bizonyult volna, furcsán otthon érezte magát.

Költséges, sok-sok nehézséggel kikövezett, nagyszabású építkezésnek ígérkezett. Több ezer építőmunkás, szolgáló, kőfaragó, kőfejtő, kőműves, zsindelyező és ács dolgozott látástól vakulásig. A bábeli zűrzavarra emlékeztető kavalkád egyik helyszínről a másikra vándorolt. Szobrászok érkeztek Buharából, kőfejtők Iszfahánból, fafaragók Tebrizből, kalligráfusok Kasmírból, festők Szamarkandból, belsőépítészek Firenzéből és ötvösök Velencéből. Mintha a sah azt szerette volna, hogy a lehető legrövidebb idő alatt elkészüljön az épület, és ennek okán odacsődítette volna a földkerekség valamennyi mesterét, aki a segítségére lehet. Makacs volt és kérlelhetetlen, mindenkinek dirigált, épp csak hogy a tervrajzokat nem ő készítette. Az építészek dolgát nagyban megnehezítette, hogy volt némi jártassága ebben a szakmában. Dzsihan még soha életében nem találkozott olyan uralkodóval, aki ennyire belefolyt volna egy építkezésbe. Kétnaponta értekezletet hívott össze, ahol a koronát viselő előkelőségekre jellemző módon kérdéseket tett fel, alternatívákkal és újabb kérésekkel állt elő.

Dzsihan sah nagyon komoly férfi volt, aki dühét vasba, szerelmét gyémántba, és bánatát fehér márványba foglalta. Dzsihan írt néhány isztambuli kőművesnek, és meghívta őket az építkezésre. Nagyon megörült, amikor Isa, a kedvenc tanítványa elfogadta a meghívást. Szerette és csodálta ezt a tehetséges diákot, aki fiatal kora ellenére szép eredményeket tudhatott magáénak. Azon töprengett, hogy vajon Szinán mester is hasonló érzésekkel tekintett-e rájuk. Dzsihan búsult, amiért ezt nem értette meg idejében.

Elefántok is dolgoztak az építkezésen. Fáradhatatlanul cipelték a legnehezebb márványtömböket és palánkokat. Olykor délután, a lemenő nap fényében Dzsihan meghatottan nézte ezeket a teremtéseket, amint a pocsolyákban dagonyáztak. Arra gondolt, hogy bár jobban hasonlítanának az emberek az állatokra, nem foglalkoznának annyit a múlttal és a jövővel, nem lennének olyan álságosak és színlelők, mert akkor ez a világ is békésebb és talán sokkalta boldogabb hely lehetne.

Megnősültem. A sah nem feledkezett meg a beszélgetésünkről, és megparancsolta, hogy kerítsenek nekem egy jószívű menyasszonyt. Találtak is. A nálam hatvanhat évvel fiatalabb feleségem kedves természetű és bölcs asszony volt. Két hónapos várandósan elveszítette az egész családját egy árvíz miatt. Ahogyan Mirabai, a költőnő, ő sem volt hajlandó odaállni férje mellé a temetési máglyára. Szeme sötétebb volt, mint valamennyi féltve őrzött titkom, ajka mindig mosolyra nyílt. Fényes, fekete haja olyan lágyan omlott az ujjaim között, mint az illatos víz. Számos éjszakán, amikor az arcában gyönyörködtem a gyertyafénynél, elmondtam neki, amit már eleve tudott: – Túlságosan öreg vagyok hozzád, Amina. Ha meghalok, hozzá kell menned egy fiatal férfihoz.

– Ne kívánj tőlem ilyet, férjuram – felelte erre minden alkalommal. – Pszt! Most ne mondj semmi mást!

A következő év őszén megszületett Amina kisfia kis gödröcskékkel az arcán. Úgy szerettem ezt a kisbabát, mintha a sajátom lett volna. A Szinán nevet adtam neki, és Josef lett a második neve a Mester első neve emlékére. Apósom emlékére a Mutamid nevet kapta. Így lett a fiunk neve: Szinán Josef Mutamid. Nem akadt hozzá hasonló az agrai égbolt alatt élő megszámlálhatatlanul sok emberi lélek és istenség között. Napról napra magasabbra nőtt, és erősebb lett ez az oszmán legény Indiában. Mily különös, hogy én pedig álindiaiként éltem az oszmán földeken.

Anyja ragyogó arcszínét és mogyoróbarna szemét örökölte. Olykor ráncolta széles homlokát vagy felvonta szemöldökét, ami türelmetlen és kíváncsi természetére utalt: mindenen elgondolkodott, amit látott. Amikor kezdtek kibújni a fogai, anyja és nagynénjei különböző tárgyakat helyeztek elé, hogy megjósolják a leendő életútját. Egy ezüsttükröt, egy tollat, egy arany karkötőt és egy pecsétviaszt. Ha a tükröt választja, a szépség fogja vonzani, és festő vagy költő válik majd belőle. Ha a tollat, akkor írnok lesz. Ha a karkötőt, akkor kereskedő. Ha a viaszt, akkor magas rangú hivatalnok.

Szinán Josef Mutamid megtorpant egy pillanatra, és szigorúan meredt a lába előtt szétterített tárgyakra, mintha megfejtésre váró rejtvényt tártak volna elé. A nők eközben édesen turbékoltak, és becézgették, hogy azt válassza, amire ők gondoltak. A kisfiú azonban nem törődött velük. Egyszerre csak határozott és gyors mozdulattal megragadta a nyakamban lógó amulettet. Ezt még daki dejtől kaptam, hogy megvédjen az ártó tekintetektől.

– Mit jelentsen ez? – kérdezte Amina aggódó arccal.

Kuncogtam, és nem törődve azzal, hogy mit gondolnak majd a lánytestvérei, odahúztam magamhoz, majd ezt mondtam neki: – Hidd el, semmi rosszat. Ez mindösszesen annyit jelentett, hogy maga hozza majd meg a döntéseit élete során, függetlenül attól, hogy mit helyeznek elé.

Amikor kimegyünk sétálni hármasban, az egész város minket bámul. Néha találkozom olyan férfiakkal, akik a pajzán vicceikkel és obszcén nevetésükkel azt sejtetik, hogy milyen szerencsés vagyok, amiért ilyen feleségem lehet. Néha megkérdezik tőlem, hogyan tudom még kielégíteni, tekintettel a koromra. Emiatt egészen különös módon zajlanak a sétáink. Én jócskán lemaradva kullogok mögöttük, és elnézem, ahogy haladnak előttem, és ahogyan feleségem gyengéden megsimogatja fia fejecskéjét. Látom, milyen nagy bizalommal van a kisfiam az anyja iránt. A távolban látom bájos mosolyukat, hallgatom a távoli sutyorgásukat, amely a morajló tenger zúgására emlékeztet. Mindezt mélyen magamba szívom, felidézve a régmúltat. Arra gondolok, hogy ők még akkor is sétálnak majd, ha én már nem leszek: semmi sem fog megváltozni. És ennek a tudata nem szomorúsággal, hanem reménységgel tölt el. Igen, végtelen bizakodással tölt el.

A feleségem semmilyen vonatkozásban sem hasonlít Mihrimahra. Sem a hangja, sem az arca, sem a vérmérséklete. Csillagfényes éjszakákon, amikor rám fekszik, és meleg teste puha takaróként beborítja testemet, szégyenkezem ugyan a korom miatt, de felizgat a lágysága, és úgy leszünk eggyé, mint a hüvely és a kard. Ahogy szépsége elnyeli a rútságomat, ezt suttogja a fülembe: – Téged Isten küldött nekem. – Tudom, hogy Mihrimah sohasem mondott volna nekem ilyesmit, még akkor sem, ha egymásnak rendelt volna minket a sors.

Feleségem egészen más, mint ő. Én pedig végtelenül boldog vagyok. Mégis… amióta távoztam Isztambulból, egyetlen nap sem telt el úgy, hogy ne jutott volna eszembe Mihrimah. Még mindig gondolok rá. Még mindig sajog. Olyan gyorsan vándorol bennem ez a fájdalom, hogy meg sem tudom mondani, pontosan hol fáj. Árnyékként mindenhová elkísér, és fölém tornyosul bánat idején, elszíva a fényt a lelkemből.

Egy éve kezdtem dolgozni a dicső sahnak. Most felkértek, hogy tervezzem meg a ma Tadzs Mahal néven emlegetett Fényes Sír kupoláját. Az én nevem is megváltozott. Bár továbbra is Dzsihan kán Ruminak hívnak, mindenki, még a kisgyerekek is a Kupola Tervezője néven ismernek.

Minden reggel bejárom az építkezés helyszínét. Hosszú séta, és jó időbe telik, mire megteszem. Egyik nap egy újonc bukkant fel, elefánttal. – Mester, nincs kedved felszállni az elefánt hátára?

Felsegítettek a jószág hátára. Elhelyezkedtem a baldachinos hordozóban, és onnét szemléltem a szüntelenül robotoló munkásokat, akik Isten, az uralkodó, az őseik számára építettek egy nemes ügy érdekében, pontosan nem is tudva, hogy miért. Örültem, amiért ott fent lehettem, és nem közöttük odalent, mert nem tudtam visszatartani a záporozó könnyeimet, és úgy zokogtam, mint egy rozoga öregember.

Tudom jól, hogy nem fogom már megérni a Tadzs Mahal felavatását. Ha nem halok meg rövid időn belül, az csakis egyet jelenthet: a dada átka még nem tört meg. Egyedül kell távoznom erről a világról. Hagytam útmutatást Isának és a tanítványaimnak, ha netán kíváncsiak a tanácsomra.

A tanítványoknál sohasem lehet tudni, melyikük fogja folytatni a mestere örökségét, és melyikük fogja cserbenhagyni. Mindez mellékes. Akár velem, akár nélkülem, az épületet be fogják fejezni. Ugyanazt fogom tenni, amit a mester tett a Sehzáde-dzsámi kupolájában, ami az első nagyobb szabású alkotásunknak számított – ahol nem történtek balesetek, árulások, és egyek voltunk. A Tadzs Mahal kupolájában elrejtek majd egy Mihrimahra utaló részletet, amelyet csak az értő szemek láthatnak meg. Egy Napot és egy Holdat, végzetes ölelésben, hiszen ezt jelenti a neve.

Azt tanították nekünk, hogy tiszta márványra írjunk: Ezt az épületet azért emelték, hogy a Teremtő dicsőségét jelképezze. Szívesen odabiggyesztettem volna a végére, hogy: És egy másik földi halandó iránti szerelmet…

A Tadzs Mahal szimmetrikus, mintha egy tükröt helyeztek volna az egyik oldalára, de nem tudni, melyikre. A kövek tükröződnek a vízben. Isten tükröződik az emberekben. A szerelem tükröződik a csalódásokban. Az igazság a történetekben tükröződik. Élünk, dolgozunk és meghalunk ugyanaz alatt a láthatatlan kupola alatt. Szegények és gazdagok, muszlimok és megkereszteltek, szabadok és rabszolgák, férfiak és nők, szultán és elefánthajcsár, mester és tanítványa… Azt hiszem, a kupola az egyetlen olyan alakzat, amely alatt mindannyian megférünk. Itt minden különbség eltűnik, és minden egyes hang, örömé vagy bánaté, egy mindenkit átölelő, néma szeretetfelhővé válik. Amikor ilyen szemmel nézek a világra, egészen beleszédülök és összezavarodom, és többé már magam sem tudom megmondani, hogy hol kezdődik a jövő, hol végződik a múlt, hol hanyatlik a Nyugat, és hol emelkedik a Kelet.

A szerző megjegyzése

Nem tudom biztosan megmondani, hogy a szerzők választják-e a témáikat, vagy a történetek találnak rájuk. Mindenesetre számomra úgy tűnt, hogy ez utóbbi volt érvényes Az építészinas esetében. Ennek a regénynek az alapötlete akkor merült fel bennem, amikor egy napsütéses délutánon éppen egy taxiban ücsörögtem Isztambulban a dugóban. Néztem ki az ablakon, és idegeskedtem, mert eleve késésben voltam egy találkozóról. Ekkor siklott szemem a tengerparton emelkedő mecsetre. A Molla Cselebi Szinán kevésbé ismert remekművei közé tartozott. Egy cigánypurdé üldögélt a mecset melletti kőfalon, és dobolt egy fejjel lefelé fordított bádogdobozon. Arra gondoltam, hogy ha a dugó nem szűnik meg rövid időn belül, akár el is kezdhetnék történetet szőni Szinán építészről, amelyben cigány szereplők is lennének. Abban a pillanatban a taxi megindult, és az egészről megfeledkeztem a rá következő hétig, amikor is egy könyvet kaptam postán. Gülru Necipoğlu: Szinán kora. Építészeti kultúra az Oszmán Birodalomban volt a könyv, amelyet egy kedves barátom küldött. Megakadt a szemem az egyik ábrázoláson: az egyik festményen Szulejmán szultán szerepelt, magas és karcsú volt, kaftánt viselt. Engem azonban még ennél is jobban izgattak a háttérben látható figurák. Egy elefánt és egy elefánthajcsár állt a Szulejmánije-dzsámi előtt egészen a kép szélén, mintha bármikor futásnak eredhetnének, mintha nem tudnák, hogy pontosan mit is keresnek a szultánnal és a számára épített emlékművel egy festményen. Nem tudtam levenni a szememet erről a képről. Így talált rám a történet.

A regény írása közben nem csupán Szinán világát kívántam megérteni, hanem a legfőbb inasai, munkásai, szolgálói életébe is bepillantást akartam nyerni, illetve meg akartam ismerni azokat az állatokat is, amelyek a környezetében éltek. Egy olyan művész esetében, mint Szinán, aki oly sokat tett le az asztalra, és oly régen élt, a legnagyobb kihívásnak mégis az idő fogalmának érzékeltetése bizonyult. Körülbelül hét-nyolc esztendőbe telt egy dzsámi felépítése, és Szinán több mint 365 különböző méretű épületet épített. Éppen ezért az elbeszélés során nagyon szigorú kronológiai sorrendhez ragaszkodtam, és sajátos időkereteket alkottam, amelybe szabadon illesztettem be a valóságos történelmi eseményeket. Példának okáért Mihrimah valójában tizenhét éves korában ment férjhez, de én azt akartam, hogy erre később kerüljön sor, és több időt tölthessen Dzsihannal. Férje, Rüsztem pasa 1561-ben hunyt el, ám a történet kedvéért azt akartam, hogy kicsit hosszabb ideig legyen jelen. Garreth kapitány teljes egészében fiktív szereplő, akit az oszmán flottához csatlakozó európai tengerészekről, valamint az ellenséghez átpártolt oszmán tengerészekről mintáztam. Róluk még senki sem mesélt.

Takijuddin tudatos döntés alapján került a képbe egy korábbi történelmi dátummal. Valójában Murád szultán idején nevezték ki szultáni főcsillagásznak. A csillagvizsgáló azonban nagy jelentőséggel bírt számomra, és emiatt megváltoztattam Szokollu Mehmed nagyvezír halálának évszámát. Melchior, a festő és Busbecq, a nagykövet mindketten történelmi személyiségek, akik 1555 környékén érkeztek Isztambulba. Érkezésük és távozásuk körülményeit azonban fiktív elemekkel szőttem át.

Több könyvben is említést tesznek egy sereg oszmán építészről, akik Rómában jártak, ám nem derül ki, hogy pontosan mit is kerestek ott. Elképzeltem, hogy ők Szinán inasai, Dzsihan és Davud. És csakugyan létezett egy Szulejmán nevű elefánt Bécsben, amelynek a történetét gyönyörűen elmesélte José Saramago Az elefánt vándorútja című művében.

Végül, a regény a fantázia szüleménye. Megírásakor bizonyos történelmi események és egyes valós személyiségek vezettek és ihlettek meg. Hasznomra volt számos angol és török forrásanyag, többek között Ogier Ghiselin de Busbecq Török levelek és Metin And Isztambul a tizenhatodik században: A város, a Palota és a hétköznapi élet című műve.

Szinán gyakran mondogatta: „Hadd folyjanak a világ dolgai, mint a víz.” Remélem, az olvasók is olyan élvezettel mártóznak meg majd benne, mint egy széles folyóban.

Elif Shafak www.elifshafak.com twitter.com/Elif_Safak

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönettel tartozom a következő csodálatos embereknek: Lorna Owennek, amiért elolvasta a regény korábbi változatát, és remek javaslatokat tett; Donna Poppynak a világos felvetéseiért és páratlan segítségéért; Keith Taylornak a bölcsességéért és a türelméért; Anna Ridleynek a támogatásáért és a mosolyáért; Hermione Thompsonnak a nagyvonalúságáért; és a Penguin UK nagyszerű csapatának.

Külön köszönettel tartozom az Atlanti-óceán két partján tevékenykedő főszerkesztőimnek: Venetia Butterfieldnek és Paul Slovaknak. Számomra végtelen nagy öröm és megtiszteltetés, hogy veletek dolgozhattam, hogy együtt gondolkodtunk és éreztünk, mert ugyanúgy lelkesedünk a történetekért és a történetmesélésért. Egy jó szerkesztő áldás a regényíró számára, és engem két nagyszerű szerkesztővel áldott meg a sors.

Első számú ügynököm, Jonny Geller minden szerző álma. Meghallgat, megért, biztat, és végtelen nagy tudással bír. Daisy Meyrick, Kirsten Foster és a World Rights csapata a Curtis Brown ügynökségnél bámulatos volt. Szeretném megköszönni a regény korai állapotával kapcsolatos értékes észrevételeket és eszmecseréket Pankaj Mishrának és Tim Stanleynek, továbbá köszönet Kamila Shamsie-nek, amiért segített megtalálni a fehér elefántra legjobban illő nevet. Minden tiszteletem Gulru Necipoğlunak, aki rengeteget segített mind a személyes történelmi tudásával, mind a Szinán építészetéről szóló fantasztikus remekművével. Külön köszönet Ugur Canbilennek (aka Igor) és Meric Mekiknek, akihez fogható nincs.

Nem tudom eléggé megköszönni Eyüpnek, aki tudja, milyen borzalmas feleség vagyok, és feltehetően nem is reménykedik abban, hogy javulna a helyzet, számomra érthetetlen módon mégis kitart mellettem. A legnagyobb köszönet természetesen Zeldának és Zahirnak jár.

Ez a regény előbb Törökországban látott napvilágot, bár angolul írtam.

És végül, de nem utolsósorban nagy-nagy köszönet Nektek, kedves Olvasók, akik a világ különböző szegleteiben kommentáljátok a művemet és a szereplőimet, és legnagyobb meglepetésemre úgy fogadtátok Csotát, mint egy rég elfeledett ismerőst.

Elif Shafak

2014. november

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó M. Nagy Miklós igazgató

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt.

Felelős vezető György Géza vezérigazgató

Készült Debrecenben, 2015-ben

Felelős szerkesztő Szabó Olimpia

Művészeti vezető Gerhes Gábor

Borító tervező Tabák Miklós

Készült 33,49 (A/5) ív terjedelemben

ISBN 978 963 405 212 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

Megjegyzések

[←1] Fürdő. (A fordító megjegyzése)

[←2] A ház fő szolgálónője. (A szerző megjegyzése)

[←3] Magánlakrész előkelő házakban, a nők lakhelye. (A fordító megjegyzése)

[←4] Dicsőség, hála Istennek. (A szerző megjegyzése)

[←5] Kert. (A fordító megjegyzése)

[←6] „Hajnalhasadás”, a Korán 113. szúrája. (A fordító megjegyzése)

[←7] „Allah, a Jóságos és Könyörületes nevében.” (A szerző megjegyzése)

[←8] „Úr”, megszólítás. (A fordító megjegyzése)

[←9] Isten segítségével. (A fordító megjegyzése)

[←10] Előkelő ház, villa. (A fordító megjegyzése)

[←11] Síremlék. (A fordító megjegyzése)

[←12] Török bugyogó. (A fordító megjegyzése)

[←13] Isten hozott, most már ez az otthonod. (A szerző megjegyzése)

[←14] Tejberizs. (A szerző megjegyzése)

[←15] A tenger felől fújó, erős szél. (A szerző megjegyzése)

[←16] Indiai kenyér. (A fordító megjegyzése)

[←17] Cassia Fistula, indiai sárgavirágú fa. (A fordító megjegyzése)

[←18] Kicsi. (A szerző megjegyzése)

[←19] Közel-keleti mértékegység, kb. 45 kg. (A fordító megjegyzése)

[←20] Kikötői munkások összefoglaló neve. (A fordító megjegyzése)

[←21] Isztambul muftija, muszlim vallásjogtudós. (A fordító megjegyzése)

[←22] Muszlim jogtudósok csoportja, akik az iszlám jogra és teológiára specializálódtak. (A szerző megjegyzése)

[←23] Tiszteletre méltó személy megszólítása. (A fordító megjegyzése)

[←24] „Őrült.” (A fordító megjegyzése)

[←25] Misztikus intuitív tudás. (A szerző megjegyzése)

[←26] Bűn. (A szerző megjegyzése)

[←27] Vétek. (A szerző megjegyzése)

[←28] Mennybéli szüzek. (A fordító megjegyzése)

[←29] 1537–1545: ruméliai kádisazker, 1545–1574: főmufti, sejhüliszlám. (A fordító megjegyzése)

[←30] Moldávia török elnevezése. (A fordító megjegyzése)

[←31] Hajas baltások, hajas alabárdosok: az oszmán seregben utászokként szolgáltak, de egy részük palotai szolgálatot látott el. (A fordító megjegyzése)

[←32] Aga: katonai egységek vagy céhek vezetője. (A fordító megjegyzése)

[←33] A katapultgépekért felelős janicsársereg főtisztje. (A fordító megjegyzése)

[←34] Általában a devsirméből, a leigázott keresztények „gyermekadójából” a szeráj számára kiválogatott, udvari szolgálatra nevelt fiúk. (A fordító megjegyzése)

[←35] Legfőbb vallási elöljáró. (A fordító megjegyzése)

[←36] 1539–1541 között Szulejmán szultán nagyvezírje. (A fordító megjegyzése)

[←37] A szultán elit janicsárja, testőre, aki elkíséri őt a mecsetbe, vadászatra stb. (A szerző megjegyzése) Az Oszmán Birodalom szolgálatában hosszú időt eltöltött személyek megnevezésére használják. (A fordító megjegyzése)

[←38] Katonai rang, a rendfenntartó erők tagja. (A fordító megjegyzése)

[←39] Szultáni tanács. (A fordító megjegyzése)

[←40] Örmény húsvét. (A szerző megjegyzése)

[←41] Kerengő dervis. (A fordító megjegyzése)

[←42] A müezzin által napi ötször recitálva előadott imára hívás. (A fordító megjegyzése)

[←43] A halál angyala. (A fordító megjegyzése)

[←44] Szultáni rendelet. (A fordító megjegyzése)

[←45] Sáfránnyal és mézzel édesített rizs. (A fordító megjegyzése)

[←46] Iszlám hagyomány. (A fordító megjegyzése)

[←47] A leigázott, nem muszlim népektől szedett gyermekadó. (A fordító megjegyzése)

[←48] Rózsaszínű cukor. (A szerző megjegyzése)

[←49] Búzából erjesztett sűrű, édes, alacsony alkoholtartalmú ital. (A fordító megjegyzése)

[←50] Fátyol, amely csak a szemet hagyja szabadon. (A fordító megjegyzése)

[←51] A szúfi hívők kedvelt fúvós hangszere. (A fordító megjegyzése)

[←52] Micsoda szégyen! (Olasz; a fordító megjegyzése)

[←53] Azt hiszem, ez minden. (olasz) (A szerző megjegyzése)

[←54] Hürrem jelentése: Nevető, vidám. (A fordító megjegyzése)

[←55] Béke veletek! (arab) (A fordító megjegyzése)

[←56] Dzsinnfélék, a tűz hatalmas szárnyú teremtményei. (A szerző megjegyzése)

[←57] Anyai nagyanya. (A szerző megjegyzése)

[←58] Masszőr a török fürdőkben. (A fordító megjegyzése)

[←59] A hamamban használt hagyományos törülköző. (A fordító megjegyzése)

[←60] Tündér. (A fordító megjegyzése)

[←61] Apokalipszis, ítéletnap. (A szerző megjegyzése)

[←62] Vallási tanító, prédikátor. (A szerző megjegyzése)

[←63] Tökéletes ember; az ember, aki elérte a tökéletességet. (A szerző megjegyzése)

[←64] Gyaloghintó. (A fordító megjegyzése)

[←65] Claudius Galenus (129–199) görög származású római orvos. (A fordító megjegyzése)

[←66] Mesemondó.

[←67] Converso: katolikus hitre tért zsidó. (A fordító megjegyzése)

[←68] Pokolbéli teremtmény. (A fordító megjegyzése)

[←69] Sors. (A fordító megjegyzése)

[←70] Mesés. (olasz) (A fordító megjegyzése)

[←71] Textilszalvéta. (A fordító megjegyzése)

[←72] Befőtt, kompot. (A fordító megjegyzése)

[←73] Étekkóstoló. (A fordító megjegyzése)

[←74] Pincemester. (A fordító megjegyzése)

[←75] Halveti Szulejmán Sejh efendi. (A szerző megjegyzése)

[←76] Díszes írás. (A fordító megjegyzése)

[←77] A böjt előtti éjszakán fogyasztott étel. (A szerző megjegyzése)

[←78] Imafülke a dzsámiban Mekka irányában. (A fordító megjegyzése)

[←79] Derviskolostor. (A fordító megjegyzése)

[←80] Tudós, bölcs. (A fordító megjegyzése)

[←81] Perzsa muszlim csillagászati könyv. (A fordító megjegyzése)

[←82] Emelvény a dzsámikban, ahonnan az imám prédikál. (A fordító megjegyzése)

[←83] A kora keresztény és a bizánci bazilikaépítészetben a bejáratnál, az átrium és a főhajó között kialakított előcsarnok. (A fordító megjegyzése)

[←84] Borravaló. (A fordító megjegyzése)

[←85] A holdnaptár 8. hava. (A fordító megjegyzése)

[←86] Sűrű, szőlőmustból készített édes paszta. (A szerző megjegyzése)

[←87] A mai Üsküdar városrész régi elnevezése. (A fordító megjegyzése)

[←88] A felszabadított rabszolgáknak adott szultáni kiváltságlevél. (A szerző megjegyzése)

[←89] Apa, apó.

[←90] Igaz! (A szerző megjegyzése)

[←91] Öreg néni, nagyi. (A szerző megjegyzése)

[←92] Puha, nyúlós édesség. (A fordító megjegyzése)

Tartalom

A MESTER ELŐTT

A MESTER

A KUPOLA

A MESTER UTÁN

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Megjegyzések

Table of Contents

A MESTER ELŐTT

A KUPOLA

A MESTER UTÁN