Címlap

Copyright

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
The Push by Ashley Audrain: Pamela Dorman Books/Viking, an imprint of Penguin Random House LLC, New York

Copyright © 2021 by Ashley Audrain Creative Inc.
Published by arrangement with Pamela Dorman Books/Viking, New York. All rights reserved

Hungarian translation © Getto Katalin, 2021

Borítóillusztráció © Ella Rothenstein

Ez a könyv a képzelet szüleménye. A benne szereplő alakok, helyszínek és események a szerző fantáziájának termékei, nem valósak. Minden valós személyhez, intézményhez vagy eseményhez való hasonlóság a véletlen műve csupán.

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia
Olvasószerkesztő Tóth Andrea
Borítóterv Váraljai Viktória
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 433 876 5

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Ajánlás

Oscarnak és Waverlynek

Mottó

„Azt mondják, az első hang, amit hallunk, anyánk szívverése. Pontosabban az édesanyánk vérének lüktetése az, ami megrezegteti kialakulóban lévő hallószervünket. Erre az ősi ritmusra rezonál minden sejtünk, mielőtt még fülünk lenne a hallásra. Mielőtt megfogantunk, részben petesejtként léteztünk anyánk petefészkében. Azoknak a petesejteknek a csírái, amelyeket a nő teste élete során termel, a magzati élet negyedik hónapjában alakulnak ki; a sejtcsírák már ott vannak a majdani anya petefészkében, amikor még ő maga is anyja méhének lakója. Vagyis sejtéletünk, petesejtként való létezésünk a nagyanyánk méhében kezdődik. Mindannyian öt hónapot töltöttünk a nagyanyánk méhében, aki szintén a nagyanyja méhében alakult ki. Anyánk szívének ritmusa már akkor ott rezeg bennünk, amikor ő maga még meg sem született…”

Layne Redmond: When the Drummers Were Women
(Getto Katalin fordítása)

A házad úgy ragyog a sötétben, mintha odabent minden lángokban állna.

Az ablak elé húzott függönyökön látszik, hogy drága, finom anyagból készültek. Talán lenvászon lehet, mindenesetre elég laza szövésű ahhoz, hogy lássam, mit csinálsz éppen. Látom, ahogy a kislány lófarka meglebben, amint leckeírás közben felveti a fejét. Látom, ahogy a kisfiú teniszlabdát dobál a magas mennyezet felé, miközben a feleséged cicanadrágban lődörög a nappaliban, rendet rak, összeszedi a sok szertedobált holmit. A játékokat a kosárba. A párnákat a kanapéra.

Ma este azonban nem húztad be a függönyöket. Talán mert nézni szeretnétek a hóesést. Vagy azért, hogy a kislányod megpillanthassa a rénszarvasszánt. Már rég nem hisz benne, de úgy tesz, mintha hinne. Miattad. Bármit megtenne érted.

Szépen felöltöztetek az ünnep tiszteletére. A gyerekek egyforma kockásban ülnek a bőrkanapén, a feleséged a telefonjával fényképezi őket. A kislány a kisfiú kezét fogja. Te a szoba távoli végében a zenelejátszóval bajlódsz, a feleséged mond valamit neked, de te felemeled az ujjad – mindjárt kész. A kislány felugrik, a feleséged meg felkapja a kisfiút, együtt pörögnek-forognak a zenére. A szádhoz emeled a poharat, whisky van benne, iszol egy kortyot, még egyet, aztán odébb lopódzol a lejátszótól, mintha alvó csecsemőt hagynál magára. Mindig így teszel, amikor táncolni kezdesz. Felkapod a kisfiút. Hátraveti a fejét. Te hirtelen a feje tetejére állítod, a kislányod feléd nyújtózkodik, odatartja az arcát, hogy megcsókolhasd, a feleséged addig megfogja a poharadat. Tánclépésben a karácsonyfához lejt, és megigazítja az égősort, amelyik nem ül egyenesen az ágakon. Aztán mindannyian egymás felé fordultok, összehajoltok, és egyszerre kiáltotok valamit, egy szót, tökéletesen egyszerre, aztán megint ringatózni kezdtek a zenére. Ismerem ezt a dalt. A feleséged kisurran a szobából, a kisfia gondolkodás nélkül utánaszalad. Ismerem ezt az érzést. Amikor szükség van az emberre.

Gyufa. A feleséged visszatér, hogy meggyújtsa a gyertyákat az asztalon, én meg azon tűnődöm, hogy a kígyózó fenyőágfüzérek vajon valódiak-e, hogy igazi fenyőillatuk van-e. Egy pillanatra meglódul a képzeletem: lelki szemeimmel látom, ahogy lángra kapnak azok a girlandok, miközben alszotok. Elképzelem a meleg, vajsárga fényt, amely lassan izzó vörösbe fordul.

A kisfiú felemeli a piszkavasat, a lány meg óvatosan elveszi tőle, mielőtt te vagy a feleséged észrevennétek. A jó testvér, a gondos nővérke. A mama segítsége. A kicsi védelmezője.

Máskor nem szoktam ilyen hosszan bámulni, de ma este olyan szép vagy, hogy képtelen vagyok rávenni magam a távozásra. Szakad a hó, az a jó tapadós fajta, amiből holnap reggel a kislányod biztosan hóembert gyúr, hogy örömet szerezzen a kisöccsének. Bekapcsolom az ablaktörlőt, feljebb csavarom a fűtést. Éppen akkor nézek az órára, amikor 7:29-ről 7:30-ra vált. Az az időpont, amikor annak idején A Mikulás-expresszt olvastad fel neki.

A feleséged most már a karosszékben ülve figyeli a hancúrozásotokat. Nevet, hosszú, hullámos hajfürtjeit oldalra veti. Beleszagol az italodba. Az asztalra teszi a poharat. Mosolyog. Te háttal állsz neki, így nem láthatod, amit én, hogy egyik kezét a hasára csúsztatja, odapillant, láthatóan azon mereng, ami odabent növekszik. Sejtek. A mindenség. Megfordulsz, mire ismét felétek fordul a figyelme. Nézi azokat, akiket a legjobban szeret.

Holnap reggel fogja elmondani neked.

Még mindig jól tudom, mikor mire gondol.

Felveszem a kesztyűmet. Amikor újra felnézek, látom, hogy a kislány a nyitott bejárati ajtó előtt áll. Arcának egyik oldalát megvilágítja a házszám fölé szerelt lámpa fénye. Tányért tart a kezében, sárgarépa és sütemény van rajta. Te meg majd morzsát szórsz az előszoba padlójára. Éppúgy élvezed a játékot, mint a kislányod.

Most felém pillant, meglátja, hogy ott ülök a kocsiban. Megborzong. A ruha, amit a feleséged vett, kicsi neki; látom, hogy már kerekedik a csípője, domborodik a melle. Lófarokba fogott haját egyik kezével óvatosan áthúzza a válla felett. A mozdulat inkább nőies már, nem kislányos.

Most először tűnik fel, hogy a lányunk rám hasonlít.

Leengedem a kocsi ablakát, és felemelem a kezem, mintha valami titkos jelbeszédet használnék üdvözlésképpen. A lábához teszi a tányért, felegyenesedik, rám néz, aztán sarkon fordul, a ház felé indul. A családjához. Várom, mikor rántja össze valaki a függönyt, mikor lépsz ki az ajtón, hogy megnézd, mit keresek a házad előtt éppen ma este. Mit is mondhatnék? Hogy magányos voltam? Hogy hiányzott a gyerek? Hogy megérdemelném, hogy én üljek az anya helyén a fényárban úszó házadban?

A kislány a nappaliba megy, ahol már vártok rá; közben sikerült rávenned a feleséged, hogy felálljon a karosszékből. Mialatt ti összebújva táncoltok és te a blúza hátát simogatod, a lányunk megfogja a kisfiú kezét, és a nappali ablakához lép vele. Mintha színpadi jelenetet néznék. Képzelni sem lehet tökéletesebb kompozíciót.

A kisfiú egészen olyan, mint Sam. A szeme. A göndör, sötét haja, amelynek apró csigáit úgy szerettem az ujjam köré tekergetni.

Émelygek.

A lányunk kibámul az ablakon, engem néz, keze a fiad vállán nyugszik. Lehajol és megcsókolja a kisfiú arcát. Újra. Aztán megint. A kisfiúnak láthatóan tetszik a dolog. Hozzászokott, hogy körülrajongják. A lányunk a szállingózó hópelyheket mutatja az öccsének, de közben engem néz. A kisfiú apró karocskáit dörzsölgeti, hogy felmelegítse a hűvös ablaküveg előtt állva. Kész kis anyuka.

Az ablakhoz lépsz, leguggolsz a kisfiúhoz. Kinézel az ablakon, felnézel, de nem veszed észre az autómat. A hópelyheket mutogatod a fiadnak, ujjaddal ívet húzol az ég felé. A szánról mesélsz. A rénszarvasokról. A kisfiú tekintete a sötét eget kutatja, látni akarja, amit te látsz. Tréfásan megcsiklandozod az álla alatt. A kislány tekintete még mindig rám tapad. Önkéntelenül az ülés háttámlájához lapulok. Nyelek egyet, és elfordítom a fejem. Mindig ő nyer.

Amikor újból odanézek, látom, hogy még mindig az autót bámulja.

Arra számítok, hogy a függöny után nyúl, de nem. Ezúttal állom a tekintetét. Felemelem az ülésen heverő vaskos paksamétát. Nehéz. Érzem a szavaim súlyát.

Azért jöttem ide, hogy ezt átadjam neked.

Hogy az én történetemet is megismerd.

1

Odahúztad mellém a székedet, és a ceruzád végével megkopogtattad a tankönyvemet, én meg csak bámultam a betűket, nem tudtam, rád nézzek-e, vagy sem.

– Tessék – mondtam, mintha az ajtón kopogtatónak válaszolnék. Elnevetted magad. Aztán csak ültünk és nevettünk, két idegen az iskolai könyvtárban. Ugyanarra a fakultatív kurzusra iratkoztunk be. Sokan lehettünk, mert nem emlékeztem rád. Göndör hajad a szemedbe hullott, megfigyeltem, hogy a ceruzáddal csavargatod a sötét hajfürtöket olvasás közben. Különösnek találtam a neved. Délután hazakísértél, de nemigen szóltunk egymáshoz útközben. Nem is próbáltad leplezni, mennyire bejövök neked. Ha rád pillantottam, elmosolyodtál. Nem emlékszem, hogy valaki ennyire odafigyelt volna minden rezdülésemre. Valaki ennyire odalett volna értem. A kollégium elé érve kezet csókoltál, és ezen megint nevetni kezdtünk.

Mindketten huszonegy évesek voltunk akkor, egy évünk volt hátra a diplomáig. Elválaszthatatlanok lettünk; együtt aludtunk a kollégiumi ágyamban, együtt tanultunk a kanapé két végébe húzódva, a lábaink összegabalyodtak. Kocsmába jártunk a barátainkkal, de mindig korán hazamentünk, hogy ágyba bújhassunk, hiszen újdonság volt még egymás testének varázsa. Én alig ittam, te meg hamar ráuntál a bulizásra. Csak engem kívántál. Rajtad kívül alig törődött velem valaki. Nem volt túl sok barátom, inkább csak ismerőseim. A tanulás minden energiámat lekötötte; szerettem volna jól teljesíteni az egyetemen, ha már egyszer ösztöndíjas vagyok. Bulizásra már nem maradt időm. Nem emlékszem, hogy bárkihez is közel kerültem volna, amíg meg nem ismertelek. Te olyasmit adtál, amit senki más. Elsodródtunk a társaságtól, mert senki másra nem volt szükségünk, csak egymásra. A barátnőim leplezetlen irigységgel bámultak bennünket.

Tökéletesen kitöltötted a világomat. Amikor megismertelek, senkim sem volt, és egyszer csak ott voltál te, a mindenem, úgy, hogy különösebb erőfeszítést sem kellett tennem érted. Nem mintha nem érdemelted volna meg, hogy törjem magam miattad, hiszen gyengéd voltál, figyelmes, és odaadóan támogattál mindenben. Te voltál az első, akinek elmondtam, hogy író akarok lenni. Sosem felejtem el, mit feleltél: „Másnak el se tudlak képzelni.”

Miközben mellettem aludtál, beszívtam sötét hajad illatát, reggel pedig az álladat cirógatva ébresztettelek. Úgy éreztem, lélegezni sem tudnék nélküled.

A születésnapomra leírtál száz dolgot, amit szeretsz bennem. 14. Szeretem, hogy egy kicsit horkolsz, miután elalszol. 27. Szeretem a csoda szép írásodat. 39. Szeretem az ujjammal a hátadra írni a nevemet. 59. Szeretem elfelezni veled a sütimet órára menet. 72. Szeretem, hogy vasárnap mindig jókedvvel ébredsz. 80. Szeretem nézni, ahogy becsukod, és a melledhez szorítod a könyvet, amit éppen elolvastál. 92. Szeretek arra gondolni, hogy milyen jó anya lesz belőled.

– Miből gondolod, hogy jó anya leszek? – Leejtettem a kezem, amelyben a listát tartottam. Egy pillanatra felötlött bennem a gondolat, hogy egyáltalán nem ismersz.

– Miért ne lennél az? – Tréfásan beleböktél a hasamba. – Gondoskodó természeted van. Kedves vagy. Alig várom, hogy kisbabánk legyen.

Mit tehettem volna? Kényszeredetten elmosolyodtam.

Soha nem ismertem még férfit, akinek ekkora szíve lett volna, mint neked.

– Egyszer majd megérted, Blythe. A nők a mi családunkban… mások, mint a többi.

Még most is előttem van anyám narancsszín rúzsának nyoma a cigarettacsikken. A pohárba hulló hamu a narancslé maradékában úszkál, amelyből az előbb ittam. A levegőben az égett pirítós szaga.

Anyám, Cecilia felől mindössze néhányszor érdeklődtél. Csak a tényeket közöltem: 1.: tizenegy éves koromban elhagyott; 2.: utána mindössze kétszer láttam; 3.: fogalmam sincs, hol lehet.

Tudtad, hogy sok minden van az életemben, amiről nem beszélek, és te sosem erőltetted a dolgot. Talán tartottál attól, amit hallhattál volna. Megértettem. Nincs abban semmi különös, hogy az ember bizonyos elvárásokat támaszt a másikkal szemben. Az is jogos elvárás, hogy jó anyát szeretnél a gyerekeidnek. Mi, nők is ezt várjuk magunktól: férjhez megyünk, és jó anyák leszünk.

1939–1958

Etta a II. világháború kitörésének napján született. A szeme tengerkék volt, arca születésétől kezdve pufók, pirospozsgás.

Az első fiúba, akivel életében összeismerkedett, a helyi körzeti orvos fiába, mindjárt bele is szeretett. A fiút Louisnak hívták, udvarias volt, választékosan beszélt, ami meglehetősen szokatlan volt azok között a fiúk között, akiket Etta ismert, és nemigen érdekelte, hogy Ettával nem bánt valami bőkezűen a természet, már ami a külsejét illeti. Louis két kezét a háta mögött összefűzve kísérte Ettát az iskolába, az első tanítási naptól a legutolsóig. Ettát az efféle dolgok egészen levették a lábáról.

Etta családja több száz hektárnyi kukoricaföldön gazdálkodott. Amikor a lány betöltötte a tizennyolcadik évét és azzal állt apja elé, hogy szeretne férjhez menni Louishoz, az apa beleegyezése feltételéül kikötötte, hogy Louisnak el kell sajátítania a gazdálkodás fortélyait. Saját fia nem lévén, azt akarta, hogy Louis vegye át a családi vállalkozást. Bár Etta szerint apját leginkább az a szándék vezérelte, hogy bebizonyítsa a fiatalembernek: a földművelés nehéz és tiszteletre méltó foglalkozás. Nem puhány értelmiségieknek való. Talán nem véletlen, hogy Etta olyan férfit választott, aki kicsit sem hasonlított az édesapjára.

Louis orvos szeretett volna lenni, miként az apja; ösztöndíjat is nyert az orvosi egyetemre. Csakhogy Etta kezére még az orvosi diplománál is jobban vágyott. Hiába könyörgött Etta az apjának, hogy kímélje a férjét, az öreg kegyetlenül hajszolta a fiatalembert. Louis minden reggel négykor kelt, és hajnalban indult a harmatos földekre. Hajnali négytől szürkületig dolgozott, mégsem panaszkodott. Eladta az egyetemi jegyzeteit és az orvosi táskáját, amit még az apjától kapott, a pénzt pedig egy befőttesüvegbe tette a konyhaasztalon. Ettának azt mondta, jövendőbeli gyermekeik egyetemi tanulmányaira gyűjt. Etta szerint ez mindent elmond arról, milyen önzetlen ember volt a férje.

Egyik reggel napkelte előtt Louist eltalálta a silózógép. A férfi egyedül volt a kukoricaföldön, és elvérzett, mert nem volt, aki segítsen rajta. Etta apja talált rá; elküldte Ettát, hogy hozzon ponyvát a pajtából, és takarja le a testet. Etta összeszedte Louis leszakadt lábát, visszavitte a házba, és az apja fejéhez vágta, miközben ő éppen vizet merített, hogy lemossa a vért a silózógépről.

A gyermekről, aki a szíve alatt növekedett, még nem szólt a családnak. Termetes asszony lett belőle, volt rajta vagy harminc kiló túlsúly, nem látszott, hogy várandós lenne. A kislány, Cecilia négy hónap múlva jött a világra a konyha kövén, miközben odakint hóvihar tombolt. Etta bámulta a pénzzel teli befőttesüveget a feje felett a konyhapulton, miközben kitolta a gyereket.

Etta és Cecilia csendesen éldegéltek a parasztházban, ritkán merészkedtek ki a városba. Amikor mégis megtették, az emberek összesúgtak a hátuk mögött. „Az idegbeteg nő”, mondták. Akkoriban erről nem mondtak és nem gondoltak többet. Louis apja nyugtatókkal látta el Etta anyját, azzal a megbízással, hogy ha az anya szükségesnek látja, adja be a gyógyszert Ettának. Az anya így is tett, ezért aztán Etta a nap java részét a kis rézágyban fekve töltötte, abban a szobában, ahol felnőtt. Ceciliára az anyja vigyázott.

Etta azonban hamar rájött, hogy ha naphosszat a szobában heverészik, sosem talál új párra. Lassan összeszedte magát annyira, hogy maga vette át Cecilia gondozását. Babakocsiban tologatta a gyereket a városkában, miközben szegény kicsi a nagyanyja után visított. Etta mindenkinek azt mondta, hogy rettenetes gyomorfájdalmak gyötrik, hónapok óta nem tud enni, ezért fogyott le ennyire. Senki sem hitt neki, de kisebb gondja is nagyobb volt a pletykálkodóknál. Nem sokkal korábban ismerte meg Henryt.

Henry az idő tájt költözött a városba; ugyanabba a templomba járt, mint Etta. A helyi csokoládégyárban dolgozott, hatvan ember tartozott a keze alá. Ettával a megismerkedésük pillanatától kezdve igen kedvesen bánt. Szerette a gyerekeket, Cecilia pedig imádni való baba volt, úgyhogy kiderült, Ettának felesleges volt aggódnia; a gyerek létezése korántsem jelentett akkora gondot, ahogy korábban gondolta, és amit mások sulykoltak belé.

Henry nemsokára Tudor-stílusú házat vásárolt számukra a városka közepén; az ajtók-ablakok keretét mentazöldre festették. Etta egyszer s mindenkorra elhagyta a rézágy menedékét, és visszaszedte a korábban leadott kilókat. Lelkesen látott hozzá az otthonteremtéshez. A házhoz tágas veranda tartozott hintaággyal, az ablakokat csipkefüggönyök takarták, és a sütőben mindig illatozott valami, legtöbbször csokoládés keksz. Egyik alkalommal a nappaliba rendelt új bútort véletlenül a szomszéd házhoz szállították, és a szomszédasszony, bár jól tudta, hogy nem az övé, hagyta, hogy a szállítómunkások az ő háza alagsori lakásában helyezzék el. Amikor Etta tudomást szerzett erről, a teherautó után rohant háziköntösben, hajcsavarókkal a fején, trágárságokat kiabálva. Ezen mindenki jót nevetett, még maga Etta is.

Igyekezett olyannak mutatkozni, ami megfelelt a környezetében élők elvárásainak a nőket illetően.

Jó feleségnek. Jó anyának.

Sokáig úgy tűnt, minden nagyszerűen alakul.

2

Ilyesmik jutnak eszembe, ha arra gondolok, hogyan kezdődött a közös életünk:

Ott volt mindjárt az anyád, az apád. Másoknak talán nem lett volna ez olyan fontos, nekem azonban, akinek nem volt családom, annál inkább. Ők lettek a családom. Nagylelkű ajándékokat kaptunk tőlük, repülőjegyeket, hogy együtt élvezhessük a vakációt valami napsütötte vidéken. Otthonuk mindig a frissen mosott ágynemű langyos illatát árasztotta; ha látogatóba mentünk, legszívesebben örökre ott maradtam volna. Amikor édesanyád végigsimított a hajamon, legszívesebben az ölébe kapaszkodtam volna. Néha az volt az érzésem, ugyanúgy szeret, mint téged.

Őszintén hálás voltam nekik, amiért sosem firtatták, hol van az apám, és mert akkor sem ítélkeztek felette, amikor meghívták, hogy töltse náluk az ünnepeket, és ő visszautasította a meghívásukat. Ceciliáról persze sosem beszéltünk, miután te, mielőtt elvittél volna, hogy bemutass nekik, jó előre tapintatosan figyelmeztetted őket, hogy kerüljék a témát. (Blythe csodálatos lány. Tényleg. Csak hát, tudjátok…) Anyám nem az az ember volt, akiről szívesen csevegtél volna a szüleiddel; te mindig mindenben és mindenkiben csak a jót akartad látni.

Egyszerűen tökéletes voltál.

A kishúgodat „kicsikémnek” hívtad, ő pedig imádott téged. Minden este hazatelefonáltál, én meg az előszobából hallgattalak. Azt kívántam, bárcsak hallanám, mit mondott édesanyád, mi az, amin olyan jót nevetsz. Kéthetente hazamentél hétvégére, hogy segíts apádnak a ház körül. Minden találkozáskor megöleltétek egymást. Vigyáztál a kis unokatestvéreidre, ismerted anyád banános sütijének a receptjét. Minden évben üdvözlőkártyával lepted meg a szüleidet a házassági évfordulójukon. Az én szüleim soha nem említették az esküvőjük napját.

Az apám… amikor tudattam vele, hogy abban az évben nem megyek haza hálaadásra, nem is válaszolt. Én mégis azt mondtam neked, hogy apám örül, mert találtam végre valakit, és hogy jókívánságait küldi a családodnak. Igazság szerint nem is beszéltünk azóta, hogy megismertelek. Többnyire csak az üzenetrögzítőn kommunikáltunk, és akkor is csak néhány banális általánosságra futotta, szégyelltem volna, ha hallod. Ma sem tudom, hogy jutottunk idáig, apám meg én. Egyszerűen muszáj volt hazudnom, nemcsak egy dologban, hanem sorozatosan, nehogy kiderüljön számodra, milyen lehetetlen családom van. Hiszen neked olyan fontos volt a család. Egyikünk sem kockáztathatta, hogy az igazság esetleg éket verjen közénk.

Az első lakás. A veled töltött reggeleket imádtam legjobban abban a lakásban. Ahogy a fejedre húztad a takarót, mint valami csuklyát, hogy még alhass egy kicsit. A nyers, fiús illat, amit magad után hagytál a párnahuzaton. Akkoriban korán ébredtem, többnyire még napkelte előtt, hogy a konyha végébe húzódva írhassak egy kicsit. Átkozottul hideg volt ott. A fürdőköpenyedet vettem fel, és abból a csészéből ittam a teát, amit saját kezűleg festettem neked egy kézműves-foglalkozáson. Később, amikor a padló átlangyosodott már valamennyire és a spalettákon át elég fény szűrődött be ahhoz, hogy láthasd a testem részleteit, odahívtál magad mellé. Visszahúztál az ágyba, és újra nekiveselkedtünk, hogy felfedezzük egymást: te merész voltál, sőt bevállalós, és jobban tudtad, mire képes a testem, mint én magam. Egészen levettél a lábamról. A magabiztosságoddal. A türelmeddel. Azzal, hogy olyan vágyat éreztél irántam, amilyennel még soha, senkinél nem találkoztam.

Azok az esték Grace-szel… ő volt az egyetlen egyetemi barátnőm, akivel azután is tartottam a kapcsolatot, hogy végeztünk. Neked nemigen részleteztem, mennyire szeretem Grace-t, mert úgy láttam, mintha féltékeny lettél volna rá. Azt mondtad, túl sokat iszunk. Azt hiszem, nem voltam valami jó barátnőnek. Te mindenesetre Grace-nek is vettél virágot Valentin-napra abban az évben, amikor éppen nem járt senkivel. Havonta egyszer-kétszer meghívtam vacsorára, te pedig, mint aki csak megfigyelőként van jelen, a felfordított szemetesvödrön ülve hallgattad a beszélgetésünket. Hazafelé jövet sokszor beugrottál valahova egy üveg jó borért. Amikor aztán belemelegedtünk a pletykákba és Grace elővette a cigarettát, udvariasan kimentetted magad, és olvasni kezdtél. Egyik este hallottuk, ahogy a húgoddal telefonálsz az erkélyen, miközben mi odabent cigarettáztunk (bizony!). A húgod éppen szakított a szerelmével, és ugyan ki másnak panaszolta volna el a bánatát, ha nem a bátyjának? Te voltál a legfőbb bizalmasa. Grace szinte rimánkodott, hogy mondjak már valami rosszat rólad. Biztosan nem is vagy olyan jó az ágyban. Vagy könnyen felkapod a vizet. Muszáj, hogy legyen valami hibád, egyetlen férfi sem lehet ennyire tökéletes. De nem volt hibád. Akkor legalábbis egyetlenegyet sem tudtam felfedezni. El se mertem hinni, hogy ilyen szerencsés lehetek. Igen, szerencse kérdése volt az egész. Alig volt valamim a világon, de te az enyém voltál.

A munkánk. Nem sokat beszéltünk róla. Irigyeltem a sikereidet, és te tudtad ezt – pontosan tudatában voltál, mennyire különböző irányba tart a karrierünk, mennyire eltér egymástól a jövedelmünk. Amíg te pénzt kerestél, én álmodoztam. Mióta elvégeztem az egyetemet, jóformán semmit sem csináltam néhány kisebb megbízásos munkától eltekintve, de te nagyvonalú voltál, még hitelkártyát is kaptam tőled, amit ezekkel a szavakkal nyújtottál át:

– Használd bátran, ha szükséged van valamire. – Addigra már az építészirodánál dolgoztál; mire megírtam három novellát, téged már másodszor léptettek elő. A novelláim persze sehol sem jelentek meg. Amikor reggel munkába indultál, mintha egy másik életbe indultál volna – mintha nem is hozzám tartoznál.

A novelláim közlését elutasító levelek menetrendszerűen érkeztek a különféle folyóiratoktól.

– Mindenki így kezdi – mondtad vigasztalásképpen. – Eljön még a te időd.

Varázslatos érzés volt, hogy annyira hiszel bennem. Mindenáron be akartam bizonyítani magamnak, hogy méltó vagyok a bizalmadra.

– Olvasd fel! Amit ma írtál. Légy szíves! – Általában hagytam, hogy könyörögj egy kicsit, és mindig megnevettettelek, amikor végül nagy kegyesen beadtam a derekam. Így bolondoztunk. Vacsora után bevackoltad magad a fotelbe, sokszor át sem öltöztél. Kimerült voltál; miközben olvastam, lehunytad a szemed, de a legjobb részeknél azért mosolyogtál.

Amikor először fogadtalak azzal a hírrel, hogy megjelent a novellám, remegő kézzel vetted át a súlyos folyóiratot. Sokszor eszembe jut ez a jelenet. Hogy milyen büszke voltál rám. Aztán évek múlva megint láttam, hogy remegő kézzel nyúlsz valamiért: akkor azt a kis csapzott, vércsíkos fejecskét fektetted a tenyeredre.

De addig sok minden történt még.

A huszonötödik születésnapomon kérted meg a kezemet.

Azzal a gyűrűvel, amelyet olykor még ma is viselek a bal kezemen.

3

Sosem kérdeztem, hogy tetszik-e a menyasszonyi ruhám. Használtan vettem; miután megláttam a vintage ruhákat árusító bolt kirakatában, többé nem tudtam kiverni a fejemből, miközben a drága üzleteket jártuk anyáddal. Te se suttogtad soha, ahogy a vőlegények szokták az oltár előtt verejtékezve, remegő térddel, hogy szép vagy. Akkor sem hoztad szóba a ruhát, amikor elbújtunk a vörös téglás ház mögött, úgy vártuk a pillanatot, amikor bevonulunk majd a vendégek közé, akik már javában pezsgőztek az udvaron, sápítoztak a meleg miatt, és láthatóan azon járt az eszük, mikor hordozzák körül a következő szendvicsestálat. Alig tudtad levenni a szemed az arcomról. A tekinteted szinte fogva tartotta az enyémet. Talán még sosem láttalak ilyen jóképűnek, és most, ha lehunyom a szemem, újra látlak, huszonhat évesen, ragyog a szemed, hajad pedig megint a homlokodra göndörödik. Esküszöm, még azok a gyerekes gödröcskék is megvoltak az arcod két oldalán.

Egész este egymás kezét szorongattuk.

Alig tudtunk valamit egymásról, arról meg, hogy milyen emberekké válunk idővel, fogalmunk sem volt.

Az esküvővel több volt a baj, mint ahány szirma lehetett a csokromba kötött margarétáknak; össze se tudtuk számolni. „A menyasszony családja számára nincs asztal.” A rendezvényszervező megjegyzése véletlenül ütötte meg a fülemet. Annak a férfinak a fülébe súgta, aki éppen az összecsukható székek kihelyezésével foglalatoskodott, és a névkártyákat helyezte el az asztalon. A férfi alig látható bólintással nyugtázta a hallottakat.

A szüleid még a szertartás előtt átadták a jegygyűrűket. Ezüstből készült, kagylóhéjat formázó tokban nyújtották át, amelyet annak idején a dédnagyanyád kapott a szerelmétől, aki később odaveszett a háborúban. A belsejében a következő vallomás volt olvasható: Violet, örökké a tiéd vagyok.

– Milyen szép neve volt – jegyezted meg.

Édesanyád, aki csodás, sötétszürke stólát viselt a ruhájához, pohárköszöntőt mondott a tiszteletünkre:

– A házastársak olykor elsodródhatnak egymástól. Sokszor észre sem vesszük, mennyire eltávolodtunk, mígnem egyszer csak rájövünk, hogy magányosan hánykódunk a tengeren, és már nem tudjuk, hogyan kormányozhatnánk vissza hajónkat a másikéhoz. – Elhallgatott, aztán rám nézett. – Sose távolodjatok el annyira egymástól, hogy ne halljátok többé a másik szívdobbanását. Akkor mindig vissza fogtok találni egymáshoz. És a partot sem tévesztitek szem elől. – Apád keze után nyúlt, és te magasra emelted a poharadat.

Aznap éjjel halkan, udvariasan, illedelmesen szeretkeztünk, ahogy elvárták tőlünk. Fáradtak voltunk, de egyszerűen nem tudtunk betelni azzal, hogy mindez valóság. Valóságos volt a karikagyűrűnk, az éttermi számlánk, ahogy a sok izgalom miatt mindkettőnket gyötrő fejfájás is.

Mindörökre hozzád kötöm az életemet, a legjobb barátomhoz és lelki társamhoz. Melletted leszek a boldogságban és a bánatban, és azon a sok ezer napon, ami a kettő között telik majd el. Fox Connor, te vagy, akit szeretek. Neked adom az életemet.

Évekkel később a kislányunk szeme láttára gyűrtem be a ruhát a kocsi csomagtartójába. Visszavittem oda, ahol találtam.

4

A házasságunk első éveire kristálytisztán emlékszem.

A Violet érkezését megelőző évekre.

Későn, a kanapén kuporogva vacsoráztunk, aktuálpolitikai műsorokat néztünk evés közben. Anderson Cooper minden áldott este. Legtöbbször valami fűszereset rendeltünk, a fekete, márványlapos dohányzóasztalról ettünk, amelynek olyan gonosz, kiálló sarkai voltak. Hétvégi délutánokon habzóbort ittunk, aztán szundítottunk egy kicsit, míg valamelyikünk fel nem riadt a közeli bár felé tartó járókelők hangjára. Szeretkeztünk. Hajat nyírtunk. Elolvastam az újság utazási rovatát, alapos kutatást folytattam, hogy eldönthessük, hova utazunk legközelebb. Papírpohárban illatozó kávét kortyolgattam, miközben a drága üzleteket jártam. Télen drága olasz bőrkesztyűt viseltem. Te szerettél golfozni a haverokkal. Engem meg a politika érdekelt. Összeölelkezve ültünk a fotelben, élveztük egymás közelségét, érintését. A filmek messzire repítettek, kiragadtak a valóságból. Könnyed, gondtalan élet volt. Tele voltam ötletekkel. A szavak is könnyebben jöttek. A menzeszemet is jobban viseltem. A lakásban mindig szólt a zene, csupa új cucc, olyan bandáktól, amelyekről sörözés közben hallottál a haverjaidtól. Akkoriban még nem biomosószert használtunk, a ruháink így szintetikus hegyilevegő-illatot árasztottak. Amúgy valódi hegyekhez is gyakran kirándultunk. Sokszor kérdezted, hol tartok az írással. Más férfiakra rá se néztem, nem ábrándoztam arról, milyen lenne mással kefélni. Elég ócska kocsid volt, csak addig lehetett használni, míg le nem esett a hó. Szerettél volna egy kutyát. Ha kutyát láttunk séta közben, gyakran odamentünk, hogy megsimogassuk. Akkoriban még nem kellett a parkba menekülnöm a házimunka elől. A könyvekben, amelyeket olvastunk, nem voltak képek. Nem tudtuk még, hogy a gyerekeket azok a tárgyak érdeklik a legjobban, amelyek nem nekik, hanem felnőtteknek készültek. Azt hittük, ismerjük egymást. Azt hittük, ismerjük önmagunkat.

5

Azon a nyáron töltöttem be a huszonhetet. Két kopott nyugágy a balkonon, kilátással a házunkat a szomszédos háztól elválasztó sikátorra. A fehér papírlampionoktól, amelyeket dekorációképpen függesztettem a korlátra, valahogy még tolakodóbbá vált a forró járda felől áradó hulladékbűz. Itt, a balkonon mondtad egyik este, mélyen a szemembe nézve a párás, fehérborral teli pohár felett:

– Próbáljuk meg. Ma este.

Korábban is többször beszéltünk már róla. Mindig repesve nézted, amikor az ismerősök csecsemőit dajkáltam, vagy fél térdre ereszkedve játszottam a totyogósokkal. Született érzéked van hozzájuk! Próbáltam elképzelni. Az anyaság. Milyen lehet az. Milyen érzés lehet. Ha tudnád, milyen jól áll neked!

Én biztosan másképp csinálnám. Olyan lennék, mint a többi nő, akiknek szinte magától megy minden. Az biztos, hogy nem lennék olyan, mint az anyám.

Egyébként akkoriban alig jutott eszembe az anyám. Igyekeztem kizárni őt a gondolataimból. Amikor mégis megjelent valami emlékkép formájában, elhessegettem. Mint a narancslevembe hulló cigarettahamut.

Azon a nyáron nagyobb lakásba költöztünk, nappali, plusz két szoba. A lift csigalassúsággal kúszott az emeletre. A korábbi lakásunkban nem volt lift, többek közt ezért is költöztünk el: magunknak kellett volna felcipelnünk a babakocsit az emeletre. Ha olyasmit láttunk, ami csecsemőkkel volt kapcsolatos, oldalba böktük egymást. Mindig így hívtuk fel a másik figyelmét, sosem szavakkal. Aprócska babaruhák a kirakatban. A kisebbeket kézen fogva vezető nagy testvérek. Várakozás. Remény. Hónapok óta figyeltem a havi ciklusomat, hogy tudjam, mikor várható a peteérés időpontja. A naptáramban bejelöltem a kérdéses napokat. Egyik nap kis mosolygós jeleket találtam a peteérést jelentő P betű mellett, amit magam írtam a naptárba. Megindító volt látni, mekkora izgalommal készülődsz. Csodás apa leszel. Én pedig a gyerekeid csodás anyja.

Ma már nem is értem, mitől voltam olyan magabiztos akkoriban. Többé nem éreztem, hogy az anyám lánya volnék. Csak az számított, hogy a feleséged vagyok. Éveken át képes voltam elhitetni veled, hogy tökéletesen megfelelek az elvárásaidnak. Boldoggá akartalak tenni. Mindenki másra szívesebben hasonlítottam volna, mint az anyámra. Ezért úgy döntöttem, akarom azt a gyereket.

6

Ellingtonék. A harmadik szomszédban laktak. Az ő portájuk volt az egyetlen, amelynek udvarán még a száraz, kíméletlenül forró nyarakon is zöldellt a gyep. Mrs. Ellington pontosan hetvenkét órával azután kopogott az ajtónkon, hogy Cecilia otthagyott bennünket. Apám még mindig a kanapén horkolt; akkor már vagy egy éve ott aludt éjjelenként. Nagyjából egy óra telt el azóta, hogy rájöttem, anyám többé nem jön haza. Átkutattam a fürdőszobában álló fiókos szekrényét, ahol a karton cigarettát tartotta. A cigaretta eltűnt, a legtöbb holmijával együtt. Addigra eleget tudtam már róla ahhoz, hogy ne kérdezgessem apámat, hova ment anyám.

– Volna kedved átjönni hozzánk ebédelni, Blythe? – Mrs. Ellington merev csigákba fésült fürtjein friss lakk csillogott, látszott, hogy nemrég jött a fodrásztól. Mi mást tehettem volna, bólintottam és megköszöntem a meghívást. Aztán a mosókonyhába mentem, és a legjobb ruhadarabjaimat – a tengerészkék pulóvert és a színes csíkos garbót – a mosógépbe tettem.

Megfordult a fejemben, hogy megkérdezem, apám is átjöhet-e, de mivel Mrs. Ellingtonnál finomabb modorú asszonyt nem ismertem, feltételeztem, nem véletlen, hogy apámat nem hívta meg.

Az ifjabbik Thomas Ellington a legjobb barátom volt. Nem emlékszem már, mikor adományoztam neki magamban ezt a címet, de tízéves koromra ő maradt az egyedüli játszópajtásom. A korombeli lányok társaságában feszélyezetten éreztem magam. Láttam, mennyire más életet élek, mint ők, a masnis, térdzoknis kislányok, akiknek babakonyhájuk volt otthon. És anyukájuk. Korán megtanultam, hogy nem jó érzés kilógni a sorból.

Ellingtonékkal viszont jól éreztem magam.

Mrs. Ellington nyilván megtudta, hogy anyám elhagyott bennünket, ezért hívott át magukhoz. Csakis így történhetett, hiszen anyám egy ideje nem engedte, hogy Ellingtonéknál vacsorázzak. Sőt, azt is a fejébe vette, hogy háromnegyed ötre haza kell érnem, holott nem volt semmi, amiért érdemes lett volna hazamennem: a sütő hideg volt, a hűtő üres. Addigra apámmal általában instant zabkását vacsoráztunk. Apám kis tasakokban barna cukrot hozott haza, hogy legyen mit a kása tetejére szórni; a kórházi büfében tömködte a zsebébe őket, ahol a takarítóbrigád vezetőjeként dolgozott. Akkoriban egész jól keresett, legalábbis a helyi átlaghoz képest, ám ez valamiért nem sokat javított a körülményeinken.

Valahol hallottam, hogy illik ajándékot vinni, ha vendégségbe megy az ember, ezért leszakítottam egy csokorra való hortenziát a bejárati ajtónk mellett álló bokorról, bár szeptember vége volt, a fehér szirmok kissé megbarnultak már. A hajgumimmal fogtam össze a virágszálakat.

– Igazán figyelmes kislány vagy – mondta Mrs. Ellington. Kék vázába helyezte a csokrot, a vázát pedig gondosan az asztal közepére állította, a gőzölgő edények közé.

Daniel, Thomas öccse valósággal imádott engem. Iskola után vonatosdit játszottunk a nappalijukban, miközben Thomas az édesanyja segítségével a leckéjét írta. Én a magamét mindig este nyolc utánra tartogattam, miután Cecilia már lefeküdt, vagy éppen bement a városba. Gyakran előfordult, hogy este eltűnt, és csak másnap reggel került elő. Így aztán legalább elfoglaltam magam a leckeírással, miközben arra vártam, hogy végre elálmosodjak. A kis Daniel elbűvölő kölyök volt: felnőttes szavakat használt, és már ötévesen ismerte a szorzótáblát. Gyakran vizsgáztattam belőle, miközben Ellingtonék szúrós, narancsszínű szőnyegén játszottunk; nem győztem csodálni, milyen okos. Mrs. Ellington olykor hallgatta egy ideig a diskurálásunkat, és mielőtt távozott, mindig megsimogatta a fejünket. Mindkettőnkét. Ügyesek vagytok.

Thomas is éles eszű volt, de másképp, mint az öccse. Elképesztő, kitalált történeteit kis spirálfüzetekbe írtuk le, amelyeket az édesanyja vásárolt nekünk a sarki boltban. Képeket is rajzoltunk a történetekhez, minden egyes oldalra egyet. Ezek a füzetkék hetekig lázban tartottak bennünket; aggályosan megvitattuk, mit rajzoljunk a történet egyes epizódjaihoz, és mielőtt munkához láttunk volna, tűhegyesre faragtuk az egész doboz színes ceruzát. Egyszer Thomas megengedte, hogy az egyik füzetet hazavigyem, azt a történetet, amelyet különösen szerettem. A történet egy családról szólt: az édesanya, aki nemcsak gyönyörű, hanem jóságos is, súlyos beteg lesz, megtámadja a bárányhimlő egyik halálos változata. A család utoljára még elmegy nyaralni egy távoli szigetre, ahol találkoznak egy varázserővel bíró törpével. A törpét George-nak hívják, és többek között az a furcsa tulajdonsága van, hogy csak rigmusokban tud beszélni. A törpe nekik ajándékozza egyik mágikus képességét, cserébe azt kéri, hogy vigyék őt magukkal a bőröndjükben a világ másik felére. A családtagok beleegyeznek a kérésébe, a törpe pedig teljesíti a kívánságukat:

– Nem kell most már félnetek, meggyógyul mind, ki beteg. S ha bánat érné szívetek, zengjétek az éneket. – Attól fogva a törpe az anyuka kötényzsebében lakik, és boldogan élnek, míg meg nem halnak.

Nagy műgonddal rajzoltam meg a mesében szereplő családot, amely egészen pontosan úgy nézett ki, mint Ellingtonéké, csak a mesebeli családban volt egy harmadik gyerek is, aki egyáltalán nem hasonlított rájuk: egy kislány, éppen olyan barackrózsaszín bőrű, mint én.

Egyik reggel anyámat a szobámban találtam; az ágyam szélére ereszkedve lapozgatta a füzetet, amit máskor a fiókomban rejtegettem.

– Ezt meg honnan szedted? – kérdezte anélkül, hogy rám nézett volna, és hosszan elidőzött annál a lapnál, amely engem ábrázolt a fekete bőrű család körében.

– Én csináltam. Vagyis Thomasszal csináltuk. Náluk. – A füzet után nyúltam. Az az én füzetem. Volt valami könyörgésféle ebben a mozdulatban. Anyám elrántotta előlem, aztán a fejemhez vágta a füzetet, mintha undorodna tőle. A sarka eltalálta az államat, majd kettőnk között a padlóra hullott. Égő arccal bámultam, amint ott hevert előttem a földön. Szégyelltem magam, mert anyámnak nem tetszettek a képek, és mert rejtegettem előle valamit.

Anyám felállt, vékony nyaka megnyúlt, vállát hátrahúzta. Kiment, halkan betette maga mögött az ajtót.

Másnap visszavittem a füzetet Thomasékhoz.

– Hát mégsem tartod meg? Hiszen olyan büszke voltál rá! Olyan sokat dolgoztatok vele. – Mrs. Ellington kivette a kezemből a füzetet. Látta, hogy néhány helyen összegyűrődött. Óvatosan kisimította a borítót, aztán a fejét ingatta. – Semmi baj – mondta. – Hiszen nálunk is tarthatod.

Feltette a füzetet a nappalijukban álló könyvespolcra. Később láttam, úgy állította a polcra, hogy látni lehessen a családot ábrázoló képet, az öt kis figurát, köztük az enyémet, amint átölelik egymást. Az anya középen álló alakját apró szívek egész özöne vette körül.

Vasárnap este, miután anyám elment, vacsora után felajánlottam Mrs. Ellingtonnak, hogy segítek kitakarítani a konyhát. Betett egy kazettát a magnóba, és halkan énekelgetett, miközben leszedte az asztalt és letörölgette a konyhapultot. Félénken, a szemem sarkából figyeltem, miközben az edényeket öblítettem. Amikor végzett a rendrakással, gondolt egyet, és a kezére húzta az edényfogó kesztyűt. Játékosan rám mosolygott, és magasra emelte kesztyűs kezét.

– Blythe kisasszony – cincogta vicces, vékony hangon, és kezét úgy mozgatta, mintha bábozna. – Itt, az Ellington-féle Vacsora Utáni Kibeszélőshow-ban felteszünk néhány kérdést híres vendégeinknek. Nos, kérem, árulja el nekünk, mi a kedvenc szórakozása? Hm? Talán a mozi?

Félszegen elnevettem magam, nem tudtam pontosan, hogyan kellene játszanom ezt a játékot.

– Hát… igen… néha – motyogtam. De az volt az igazság, hogy sosem voltam még moziban. És bábhoz sem beszéltem még soha. Lesütöttem a szemem, betettem néhány edényt a mosogatóba, azokkal matattam. Thomas rikoltozva szaladt a konyhába.

– Mami megint kibeszélőst játszik! – Erre Daniel is berohant.

– Engem kérdezz, engem! – Mrs. Ellington egyik kezét csípőre téve állt a konyha közepén, másik kezével bábozott. Mint az igazi hasbeszélőknek, beszéd közben alig mozgott az ajka. Mr. Ellington is bedugta a fejét, nehogy lemaradjon a műsorról.

– Nos, Daniel, mi a kedvenc étele, ha szabad kérdeznem? A fagyi nem ér! – csipogta a báb. Daniel izgalmában ugrándozva törte a fejét a válaszon, miközben Thomas bekiabálta a lehetséges megoldásokat.

– A pite! Tudom, hogy a pitét szereti! – Mrs. Ellington edényfogó kesztyűje eltátotta a száját meglepetésében.

– Szóval a pite! De nem a rebarbarás, ugye? Mert attól folyton pukiznom kell! – A fiúk visítva nevettek. Néztem őket, ahogy egyre jobban belemelegedtek a játékba. Nekem sosem volt részem ilyesmiben. Ez a vidám, felszabadult bolondozás teljesen új volt számomra. Mrs. Ellington látta, hogy a mosogató mellől figyelem őket, és begörbített ujjával magához intett. A kezemre húzta az edényfogó kesztyűt.

– Ma este vendégünk van! Micsoda megtiszteltetés! – Aztán hozzám hajolt, és a fülembe súgta. – Menj, kérdezd meg a fiúkat, hogy mit csinálnának szívesebben: kukacot ennének, vagy valaki másnak a bubucát? – Kuncogni kezdtem. Ő a szemét forgatta, és mosolygott, mintha azt mondaná: Hidd el, imádni fogják a kis hülyék.

Aznap este hazakísért, amit azelőtt sosem tett. Nálunk egyetlen lámpa sem égett a házban. Mrs. Ellington nézte, amint ajtót nyitok, és meggyőződöm róla, hogy apám cipője ott van az előszobában. Aztán előhúzta a zsebéből a varázserejű törpéről szóló füzetkét, és felém nyújtotta. – Gondoltam, mégis szeretnéd, ha nálad lenne.

Tényleg ezt szerettem volna. Hüvelykujjammal végigpergettem a lapokat, és az anyámra gondoltam, először az este folyamán.

Még egyszer megköszöntem a vacsorát. Mrs. Ellington hazafelé indult, de a kocsifelhajtóra érve hátrafordult, és odakiáltotta:

– A jövő héten is várunk! Ha addig nem találkoznánk. – Gyanítottam, jól tudja, hogy találkozunk még addig.

7

Amikor elmentél, azonnal tudtam. Eltöltött a tested melege, és máris tudtam, hogy megvan. Akkor már hónapok óta próbálkoztunk. Három hét múlva sírva-nevetve hemperegtünk a fürdőszoba kövén, mint a részegek. Egy csapásra minden megváltozott. Aznap nem mentél dolgozni, emlékszel? Egész nap ágyban maradtunk, filmeket néztünk, telefonon rendeltünk kaját. Nem akartunk elmozdulni egymás mellől. Te meg én. És ő. Tudtam, hogy lány lesz.

Többé egy sort sem tudtam leírni. Ahányszor megpróbáltam, mindig ezerfelé kalandoztak a gondolataim. Hogy fog kinézni, milyen ember lesz?

Kismamatornára kezdtem járni. Minden foglalkozás nyújtással kezdődött. Első alkalommal bemutatkoztunk, elmondtuk, ki hányadik hónapban van. Lenyűgöző élmény volt nézni a többi nő gömbölyödő hasát a tükörben, miközben aerobikgyakorlatokat végeztünk, amelyeknek amúgy vajmi kevés értelmét láttam. A saját hasamon még semmi változás nem látszott, pedig alig vártam már, hogy nézhessem, amint a kislányom lassan teret foglal magának. Bennem. És a világban.

Egész más volt így járkálni a városban. Hiszen volt egy titkom. Szinte azt vártam, hogy a szembejövők is másképp néznek majd rám. Szerettem volna megsimogatni a hasamat, amely egyelőre lapos volt, és odakiáltani nekik, anya leszek. Bizony! Mintha tíz centivel a járda felett lépkedtem volna.

A könyvtárban órákon át lapozgattam a Terhesség és szülés szekcióban talált könyveket. Most már látszott is. Egy nő odajött hozzám, miközben a könyvek gerincét fürkészve keresett valamit. Amikor leemelte a polcról, láttam, hogy valami álmatlansággal foglalkozó kötet, rongyosra olvasva.

– A tied mekkora? – kérdeztem.

– Hat hónapos. – Ujját végighúzta a tartalomjegyzék sorain, mint aki keres valamit, aztán tekintetét felemelve a hasamra pillantott. – És te? Hányadik hónapban vagy?

– Huszonegyedik hét – feleltem. Mindketten bólintottunk. Olyan típusnak tűnt, aki valaha otthon kombucha gombát nevelt, és reggel hatra járt az edzőterembe, de ahogy elnéztem, újabban beéri a maradék krumplipürével, és örül, ha le tud ugrani pelenkáért a sarki boltba.

– Azóta szemhunyásnyit sem aludtam. Első gyerek?

Mosolyogva bólintottam.

– Nekem a második. – A nő felemelte a könyvet. – Figyelj, ha az alvást meg tudod oldani valahogy, a többi már menni fog. Semmi más nem számít. Előszörre nagyon elszúrtam.

Elnevettem magam, megköszöntem a jótanácsot. Az ajtó felől gyereksírás hallatszott.

– Az enyém – sóhajtotta nyugtalan pillantást vetve a hang forrása felé, aztán levett még egy példányt a polcról az alvásról szóló könyvből. Felém nyújtotta, én pedig észrevettem, hogy rózsaszín foltok vannak a kezén. – Sok sikert.

Amikor sarkon fordult és elindult kifelé, elnéztem telt, nőies alakját, széles csípőjét, vállig érő, boglyas haját; talán akkor kócolódott össze, amikor végre tudott aludni kicsit. Az a gondolat futott át az agyamon, hogy így néz ki egy igazi anya. Nem is tudom, a testalkata vagy a mozgása keltette bennem ezt a benyomást, vagy pusztán az, hogy tudtam róla, mennyivel nagyobb terheket cipel, mint én? Vajon bennem mikor megy majd végbe ez a változás? És miféle változás lesz az?

8

– Fox, gyere, nézd! – Immár a harmadik hatalmas doboz érkezett édesanyádtól azóta, hogy elújságoltuk a baba érkezését. Anyád azt se tudta, hova legyen örömében, minden héten felhívott, hogy megkérdezze, jól vagyok-e. Elegáns pólya, újszülöttnek való kötött sapka, aprócska fehér rugdalózók voltak a csomagban. A doboz alján még egy külön becsomagolt batyu, a csomagoláson felirat: Fox babaholmija. A csomagban egy kissé megviselt, gombszemű plüssmacit találtam, és egy kopott, selyemszegélyű flaneltakarót. Egykor elefántcsontszínű lehetett. Apró porcelánfigura, egy fiúcska, aki a holdsarlón üldögél, rajta aranybetűkkel a neved. Az orromhoz érintettem a macit, aztán eléd tartottam, hogy te is megszagolhasd. Azt mondtad, emlékszel rá. Csak fél füllel hallgattalak, mert a gondolataim másutt jártak: a múltat kutatták hasonlóan ismerős tárgyak, takarók, plüssjátékok, kedvenc könyvek után, de egyet sem sikerült felidéznem közülük.

– Szerinted képesek leszünk rá? – kérdeztelek aznap este a vacsoránál, a tányéromra szedett ételt piszkálgatva. Mióta teherbe estem, a húst csak nehezen tudtam legyűrni.

– Mire?

– Hogy gyereket neveljünk.

A kezedet nyújtottad, és mosolyogva a villádra szúrtad a tányéromon heverő marhaszeletet.

– Nagyszerű anya leszel, Blythe.

Ujjaddal szívecskét rajzoltál a kézfejemre.

– Tudod, az én anyám… ő nem volt… szóval elment. Egyáltalán nem olyan volt, mint a tied.

– Tudom. – Elhallgattál. Biztathattál volna, hogy mondjam tovább. Ha megfogod a kezem, a szemembe nézel, és megkérsz, hogy beszéljek róla… de nem tetted, csak elvetted előlem a tányért, és a mosogatóba tetted.

– Te más vagy – mondtad végül, és átkaroltál. Aztán hozzátetted: – Egyáltalán nem hasonlítasz rá, érted? – Mintha valami sértettséget éreztem volna ki a szavaidból, amit nem tudtam hova tenni.

Hittem neked. Igazán nem esett nehezemre elhinni.

Később egymást átölelve üldögéltünk a kanapén. Kezedet a hasamon nyugtattad, olyan mozdulattal, mintha a világot tartanád a tenyeredben. Alig vártuk, hogy megmozduljon, meredten figyeltük feszes bőrömet, a kékesen derengő ereket a bőr alatt, amelyek miatt gömbölyödő pocakom a földgolyóra emlékeztetett. Olyan apukák is vannak, akik beszélnek a feleségük pocakjához, azt mondják, a baba hallja őket. De te szótlanul, megilletődött csendben vártad, hogy jelet adjon magáról, mintha a szíved mélyén úgy éreznéd, álmodod az egészet, valójában nem is létezik az a gyerek.

9

Talán éppen ma.

Aznap reggel a szokottnál is súlyosabbnak éreztem a hasamat, és mintha lejjebb is ereszkedett volna. Egész éjjel arról álmodtam, hogy magzatvíz árasztja el az ágyunkat. Éreztem, hogy erőt vesz rajtam a pánik, amit tudatos erőfeszítéssel sikerült elkerülnöm a terhesség negyven hete alatt. Hát csak jöjjön, ha jönni akar. Ha ez már az, legyen. Akkor most megszülöm, és ez így jó, suttogtam magam elé, miközben feltettem a teavizet. Ültem a konyhaasztalnál, egy darab papírt tettem magam elé, és mint a mantrát, újra és újra leírtam ezeket a mondatokat, míg csak be nem léptél a konyhába.

– Betettem a gyerekülést a kocsiba – mondtad. – A telefon egész nap ott lesz mellettem.

A papírlapot a tányéralátét alá csúsztattam. Megcsókoltál, és elmentél dolgozni. Én pedig egészen bizonyos voltam abban, hogy ez lesz az a nap.

Este fél nyolc körül már együtt kuporogtunk a hálószoba padlóján, a térdembe mély árkokat vájtak a parketta rései. A csípőmnél fogva tartottál, nehogy elveszítsem az egyensúlyom, miközben igyekeztem mélyen, egyenletesen lélegezni. Ahogy a tanfolyamon tanultuk. De sehogy sem sikerült eljutnom az ígért nyugodt, ellazult állapotba. Te minden apró rezdülésemet figyelted, feljegyezted, hány perc telt el az egyes fájások között, ám én kitéptem a jegyzetfüzetet a kezedből, és hozzád vágtam.

– Gyerünk, induljunk. – Úgy éreztem, nem bírom tovább a lakásban. Éreztem, hogy a baba hatalmas erővel nyomul kifelé, én pedig öntudatlanul azért küzdöttem, hogy bent tartsam. Persze szó sem volt még arról, hogy valóban a végéhez közeledett volna a vajúdási szakasz, tudtam, a méhszáj még nincs nyitva, még nem állok készen. Próbáltam elképzelni, ahogy a baba feje beilleszkedik a szülőcsatornába, de képtelen voltam már arra gondolni, ahogy tanították, hogy a testem kitágul, mint a folyó torkolata. Minden izmom görcsbe rándult a rettegéstől. Fogalmam sem volt, mihez kezdjek.

Amit a fájdalomról mondanak, igaz, bár ma már nem tudom felidézni, milyen volt. A hasmenésre emlékszem. Arra is, hogy milyen hideg volt a helyiség. Emlékszem a görgős kocsira helyezett csipeszekre és fogókra is a karácsonyi girlandokkal ékesített folyosón, ahol a fájások közötti szünetekben sétáltunk. A nővér sütőlapát méretű kezére. Nyüszítettem, amikor belém hatolt vele, hogy megnézze, mennyire vagyok kitágulva.

– Nem akarom – suttogtam magam elé. Halálosan kimerült voltam. Te vagy félméternyire állhattál tőlem, vizet ittál, amit a nővér hozott neked. Nem akartam ilyet mondani, de valahogy kibukott belőlem.

– Mit nem akarsz?

– A gyereket.

– Úgy érted, nem akarsz szülni?

– Nem. A gyereket nem akarom.

– Kérsz érzéstelenítést? Szerintem kellene. – A nyakadat nyújtogatva néztél a nővér után, és hideg vizes borogatást tettél a tarkómra. Emlékszem, úgy tartottad a kezedben a hajamat, mintha egy ló sörénye lett volna.

Nem kértem gyógyszert. Érezni akartam, mennyire rossz. Büntess meg, gondoltam. Tépj szét! Csókot nyomtál a fejem búbjára, de ellöktelek. Gyűlöltelek. Azért, mert ezt kívántad tőlem.

Könyörögtem a nővéreknek, hadd menjek ki a vécére, hadd szüljek ott. Nem tudom már, miért gondoltam, hogy ott könnyebb lesz. Ott valamiért nyugodtabbnak éreztem magam. Amúgy addigra már nemigen tudtam, mit beszélek. Abból sem értettem egy szót sem, amit nekem mondtak. Valahogy sikerült rávenned, hogy feküdjek vissza, a nővérek rám parancsoltak, hogy dugjam a lábam a kengyelbe. Bármit próbáltam, mindenhogy rossz volt. Az az égő érzés… odanyúltam, hogy érezzem a lángokat, mert biztos voltam benne, hogy lángolok, de valaki eltolta a kezemet.

– Rohadj meg!

– Ugyan, anyuka – hallottam az orvos hangját. – Meg tudja csinálni.

– Nem tudom. Nem is fogom – sziszegtem.

– Nyomd! – mondtad. Meglepően nyugodt volt a hangod. Lehunytam a szemem, és azért fohászkodtam, hogy valami szörnyűség történjen. Halál. Azt akartam, hogy valaki meghaljon. Én vagy a gyerek. Hiszen lehetetlen, hogy mindketten túléljük.

Miután kitoltam, az orvos odatartotta elém, de a vakító fényben alig láttam belőle valamit. Egész testemben reszkettem a fájdalomtól. Hányni fogok, mondtam. Te valahol a csípőmnél álltál, az orvos mellett, úgy jelentette be, hogy kislány. A síkos fejecske alá csúsztattad a kezed, és óvatosan az arcodhoz emelted a kis testet. Valamit mondtál neki. Hogy mit, ma sem tudom; attól a másodperctől kezdve, hogy a világra jött, megvolt a saját, titkos nyelvetek. Az orvos hasra fektette a tenyerén, mint valami ázott kismacskát, átnyújtotta a nővérnek, aztán visszatért a munkájához. A méhlepény időközben a padlón landolt. Az orvos összevarrta a sebet, én meg csak bámultam a vakító fényben azt a lényt, akit én hoztam létre. Immár én is közéjük tartoztam, az anyák közé. Borzongatóan izgalmas érzés volt. Annyira vacogtam, hogy attól féltem, letörik egy darab valamelyik fogamból. Aztán meghallottam a hangját. Az ordítását. Valahogy ismerősen hangzott.

– Jöhetünk, anyuka? – kérdezte valaki. A meztelen mellemre tették. Olyan volt, mint valami meleg, kiabáló vekni. Már lemosták róla a vért, és kórházi flaneltakaróba csomagolták. Orrocskáját pici, sárgás pontocskák pettyezték. Nedves, sötét szemét rám szegezte.

– Én vagyok az anyád – mondtam.

Első éjjel egy percet sem aludtam. Hallgatagon néztem a gyereket az ágyat körülvevő lyukacsos függönyön át. Aztán kibontottam a takaróból. Lábujjai, akár az apró, fehér gyöngyök. Ujjam hegyével végigsimítottam a bőrén, néztem, ahogy összerándul az érintésem alatt. Élt. Belőlem jött. Olyan illata volt, mint nekem. Az előtejbe bele sem kóstolt, úgy sem, hogy kifacsarták a mellemet, mint valami citromot, és az állára cseppentették a tejet. Adjak neki egy kis időt, tanácsolták. A nővér felajánlotta, hogy elviszi, amíg alszom, de nem engedtem. Nézni akartam. Észre sem vettem, hogy hullanak a könnyeim, csak akkor, amikor az arcára pottyantak. Letöröltem a kisujjammal, aztán megkóstoltam. Őt szerettem volna ízlelni. A pici ujjait. A fülcimpáját. Még kába voltam a fájdalomcsillapítóktól, de odabent már éreztem az oxitocin táplálta lobogást. Egyes anyák talán szerelemnek mondták volna ezt, én inkább csodálatnak nevezném. Mint amikor csoda történik az emberrel. Nem érdekelt, mi lesz ezután, mit fogunk csinálni, ha hazamegyünk. Nem gondoltam rá, hogy majd fel kell nevelnem, hogy gondoskodnom kell róla, ahogy arra sem, vajon milyen ember válik majd belőle. Egyedül akartam lenni vele ebben az időtlen, önkívülethez hasonló állapotban. Érezni akartam minden szívdobbanását.

Valahol a szívem mélyén tudtam, hogy soha többé nem leszünk ilyen közel egymáshoz.

1962

Etta vizet eresztett a fürdőkádba, hogy megmossa Cecilia hosszú, gubancos haját. Az ötéves kislány még nem tudott egyedül fésülködni, és bizony néha napok is elteltek, míg valaki rendbe szedte azt a könnyen kócolódó loboncot. Könyökére támaszkodva feküdt az avokádózöld fürdőkádban.

– Hajtsd hátra a fejed – mondta Etta, és határozott mozdulattal a zuhanyfejből spriccelő hideg vízsugár alá dugta a gyerek fejét. Ceciliának elakadt a lélegzete, levegő után kapkodva kapálózott, mire végre sikerült kiszabadítania magát Etta markából. Amikor újra levegőhöz jutott, felnézett, és tekintete találkozott Ettáéval. Ettának a szeme se rebbent. Cecilia tudta, hogy még nincs vége.

Etta megmarkolta a kislány fülét, és újra hátrarántotta a fejét. Cecilia kellemetlen szúrást érzett az orrában, ahogy belefolyt a víz. Szédülés fogta el, az ájulás környékezte.

De ekkor Etta elengedte. Kirántotta a penészes dugót a lefolyóból, és otthagyta a gyereket a fürdőszobában.

Cecilia nem mozdult. Miközben birkóztak, bekakilt, és most ott feküdt remegve, vacogva a bűzben, amíg a kimerültségtől el nem nyomta az álom.

Mire felébredt, Etta már lefeküdt, Henry pedig a munkából hazatérve tévét nézett a nappaliban, előtte tányér a megmelegített marhasülttel. Az alufólia gondosan összehajtogatva az asztalon hevert; Henry mindig eltette a fóliát, hogy másnap újra használhassák.

Cecilia a válla köré csavart törülközővel lépett a szobába. Henry összerezzent. Tele szájjal kérdezte, hogy miért nem feküdt még le, amikor mindjárt éjfél. Bepisiltem, mondta Cecilia.

Henry megnyúlt arccal a karjára vette a kislányt, és az anyja ágyába vitte. A gyereknek még mindig kakaszaga volt, de Henry nem tett rá megjegyzést. Felrázta Ettát.

– Szívem. Kicserélnéd Cecilia lepedőjét? Bepisilt.

Cecilia visszafojtott lélegzettel várt.

Etta kinyitotta a szemét, és kemény markával megragadta a kislány kezét. Erős volt a szorítása, akárcsak néhány órával korábban ott, a fürdőkádban. A szobájába kísérte, lehúzta róla a hálóingét, és durva mozdulattal az ágyra ültette. Cecilia szíve hevesen vert, ahogy hallgatta, mint halkulnak el Henry léptei a lépcsőn. Henry lépteinek nesze maga volt a remény Cecilia számára: Henry, mintegy varázsütésre, egy perc alatt képes volt elűzni Etta rosszkedvét.

Etta egyetlen szót sem szólt, hozzá se nyúlt a gyerekhez. Sarkon fordult, és magára hagyta a szobában.

Cecilia tudta, hogy helyesen cselekedett, amikor az ösztöneire hallgatva csendben maradt. Ami közte és az anyja között történt, annak titokban kell maradnia.

Máskor is előfordult, hogy Etta „idegbaja” hasonlóképpen mutatkozott meg Cecilia számára. Volt, hogy anyja tanítás után nem engedte be a házba – becsapta az orra előtt az ajtót. A bejárati ajtót bereteszelte, a hátsó ajtót kulcsra zárta, a függönyöket összehúzta. Cecilia azonban hallotta, hogy odabent szól a rádió, a mosogató csapjából zubog a víz. A főutcán lófrált, hogy elüsse az időt, míg Henry megjön a munkából; a boltokban ődöngött, nézte azt a sok mindent, a gyümölcsillatú szappanokat, amelyeket Etta már sosem vásárolt, vagy a mentolos csokoládét, amit a kislány annyira szeretett.

Sötétedés után Cecilia hazaindult. Henry biztosan otthon van már, és akkor lesz vacsora is. Majd azt mondja Henrynek, hogy a könyvtárban volt, Henry megveregeti a fejét, és azt mondja, ha ilyen szorgalmasan tanul, ő lesz a legokosabb az osztályban. Etta tudomást sem vett a jelenlétéről, mintha nem is hallotta volna Cecilia szavait.

Egyik reggel, amikor Cecilia lement reggelizni, Ettát az asztal mellett találta. Puffadt arca holtsápadt volt, tekintetét az ölére szegezte. Látszott rajta, hogy szemhunyásnyit sem aludt. Ceciliának fogalma sem volt, mit csinált anyja az éjjel, de az ilyen reggeleken különösen távolinak, elérhetetlennek tűnt. És mérhetetlenül szomorúnak. Csak akkor emelte fel a fejét, amikor a lépcső irányából meghallotta Henry lépteit.

10

– Megérzi ám, ha szorongsz! – figyelmeztettél. Akkor már öt és fél órája sírt a gyerek. Én meg nagyjából négy órája. Kértelek, hogy keresd ki, mit ír a babakönyv a hasfájásról.

– Bélgörcsre gyanakodhatunk, ha naponta több mint három órát, legalább heti három napon át sír a gyerek, több mint három héten keresztül.

– Ennél jóval többet sír.

– Hiszen még csak öt napja van itthon, Blythe.

– Úgy értem, naponta több mint három órán át sír.

– Biztosan a szelek bántják, ennyi az egész.

– Szólnod kell a szüleidnek, hogy ne jöjjenek. – El sem tudtam képzelni, mihez kezdek majd a mindenben oly tökéletes édesanyáddal, aki néhány hét múlva érkezik, és nálunk marad egész karácsonykor. Naponta felhívott, és minden beszélgetést így kezdett: Tudom, most minden megváltozott, de hidd el… Görcsoldó cseppek. Szorosabb pólyázás. Rizsnyák, cumisüvegből.

– Nagy segítség lesz, kicsim. Mindkettőnknek. – Te persze szeretted volna, hogy ott legyen veled az a tökéletes anyád.

– Még mindig vérzek. Olyan szagom van, mint a rohadó húsnak. Képtelen vagyok megtűrni magamon a pólót, annyira fáj a mellem. Nézz rám, Fox!

– Ma este felhívom őket.

– Átvennéd egy kicsit?

– Add ide. Menj, pihenj le.

– Ez a gyerek utál engem.

– Pszt…

Sokan figyelmeztettek, hogy az első napok kutya nehezek lesznek. A mellem kemény lesz, mint a beton. A folytonos szoptatás. Fejés. Minden létező könyvet elolvastam, de arról senki sem írt, milyen érzés negyvenpercnyi alvás után felriadni a vérfoltos lepedőn, és már tudni, mi következik. Valószínűleg én vagyok az egyetlen anya a világon, aki nem éli túl az első heteket. Az egyetlen, aki sosem épül fel a gátmetszésből. Az egyetlen anya, aki belehal a fájdalomba, amikor az újszülött fogínye éles pengeként vágja a mellbimbóját. Az egyetlen anya, aki képtelen úgy tenni, mintha ennyire kialvatlanul is működne az agya. Az egyetlen anya, aki azt gondolja, amikor ránéz a kislányára: Tűnj el! Szépen kérlek!

Violet csak akkor sírt, amikor velem volt. Ezt valóságos árulásnak éreztem.

Hiszen az lenne a normális, ha semmi másra nem vágynánk jobban, mint egymás közelségére.

11

Az éjszakás nővérnek volt a legfinomabb keze a világon. Olyan termete volt, hogy alig fért el a szoptatós fotelben. Citrusillatot árasztott, lakkozta a haját, és semmi sem tudta kihozni a sodrából.

Fáradt voltam.

Minden kismama keresztülmegy ezen, Blythe. Tudom, hogy nehéz. Én is keresztülmentem rajta, jól emlékszem rá.

Anyád biztosan nagyon aggódott, ha egyszer anélkül rendelte ide a nővért, hogy bennünket megkérdezett volna, és még a bérét is kifizette. Már háromhetesek vagyunk, de a gyerek továbbra sem alszik másfél óránál többet egyvégtében. Csak eszik meg sír; semmi mást nem csinál. A mellbimbóm úgy néz ki, mint a nyers marhahús.

Te alig találkoztál az éjszakás nővérrel, mert mire megérkezett, többnyire aludtál már. Háromóránként hozta a gyereket szopni, egy perccel sem előbb vagy később. Hallottam közeledni nehéz lépteit, a zaj kirángatott az álom csodálatos mélységeiből. Csukott szemmel halásztam elő a mellemet a hálóing réséből. Miután végeztünk, visszaadtam a gyereket a nővérnek, aki magával vitte a gyerekszobába, hogy megbüfiztesse, tisztába rakja, és visszategye a kiságyba. Alig váltottunk néhány szót egymással, valamiért mégis megkedveltem. Nem is tudom, mihez kezdtem volna nélküle. Négy héten át minden este eljött, egészen addig, amíg anyád azt nem mondta a telefonba finoman, de határozottan:

– Drágám. Eltelt egy hónap. Most már neked kell csinálnod.

Utolsó alkalommal, mielőtt hazament volna a nővér, hajnaltájt behozta a gyereket, hogy megszoptathassam. De nem ment ki a szobából, ahogy máskor tette. Te ott horkoltál mellettem.

– Tündéri kisbaba, ugye? – suttogtam. Fészkelődtem ültömben, mert a bevérzett gátseb még mindig fájt. Mellbimbómat a baba szájába illesztettem. Nem voltam biztos a dologban, csak sejtettem, hogy az újdonsült anyák efféléket szoktak mondani annak a kis meleg, rózsaszínű húsdarabnak a láttán, amit ők toltak a világra.

A nővér mellettem állt, nézte Violetet meg a hatalmas, barna mellbimbómat, amely ki-kicsúszott a gyerek szájából. Még mindig nem ment zökkenőmentesen a szoptatás, a tej időnként a baba arcára fröccsent.

A nővér hallgatott.

– Mit gondol, jó baba? – kérdeztem. Gondoltam, talán nem hallotta, amit az előbb mondtam. Felszisszentem, amikor a gyerek ráharapott a mellbimbómra. A nővér hátrált egy lépést, és nézett rám, mint aki nem biztos abban, hogy mit kellene mondania.

– Néha egészen nagyra nyitja a szemét, és egyenesen rám néz, mintha… – elharapta a mondatot, aztán megrázta a fejét, a foga között hirtelen beszívta a levegőt.

– Kíváncsi, az biztos. Mintha a vesémbe látna. – Más anyáktól gyakran hallottam, hogy ilyeneket mondanak. Most nekem is ez jött a számra. De őszintén szólva nem értettem, mire céloz a nővér.

Mindvégig mozdulatlanul állt mellettem, miközben szoptattam. Aztán nagy sokára bólintott. Mintha mondani akart volna még valamit. Amikor a baba jóllakott, csendesen kivette a kezemből, és megveregette a vállamat. Visszament a gyerekszobába. Soha többé nem láttam.

Téged idegesített, hogy a hajlakk illatát még hetek múlva is érezni lehetett a gyerekszobában. Én néha kifejezetten azért mentem oda, hogy magamba szívjam.

12

Az éjszakás nővér mellett töltött hónap sokat segített. Violet meg én lassan kibontakoztunk a kezdeteket jellemző ködös tudatállapotból, kialakult a mindennapok rendje. A szokásos teendők szinte minden figyelmemet lekötötték. A napot két esemény tagolta: amikor elmentél dolgozni, és amikor hazajöttél. A kettő között mindössze egy feladatom volt: gondoskodni a gyerek szükségleteiről. Mindig arra vágytam, hogy ne kelljen megosztanom a figyelmemet. Bevásárlás. Gyerekorvos. Ki kell cseréltetnem a rugdalózót, amelyet anélkül nőtt ki, hogy egyszer is ráadtam volna. Kávézás, sütizés. Ültem a parkban a padon, a hidegben, és piszkáltam a száraz korpát a fejemen, közben őt néztem, ahogy a bundazsákba passzírozva alszik, nézelődik, és vártam, hogy eljöjjön a délutáni alvás ideje.

Összefutottam néhány nővel, akiket a kismamatornáról ismertem. Nagyjából egy időben vittük levegőztetni a gyerekeket a játszótérre. Egyiküket sem ismertem közelebbről, de néhány találkozás után engem is feltettek a levelezési listájukra. Gyakran hívtak, hogy menjek sétálni velük, vagy ebédeljünk együtt valahol, persze olyan helyen, ahova beférünk a babakocsikkal. Örültél neki, hogy barátkozom velük, örültél, hogy olyannak láthattál, mint a többi anyát. Én meg csatlakoztam a társasághoz, mert azt akartam, hogy örülj. Meg akartam mutatni neked, normális vagyok.

A többi anyával folytatott beszélgetéseket ugyanaz a rutinszerű ismétlődés jellemezte, mint a napirendünket. Hogyan, hol és mikor aludtak a babák, mikor ettek és mennyit, mikor tervezzük a szilárd étel bevezetését, bölcsődébe fogjuk-e adni, vagy dadusra bízzuk, milyen kütyüt vettek legutóbb, amelyről kiderült, hogy élni se lehet nélküle, úgyhogy nekünk is muszáj lesz megvennünk. Aztán valaki bejelentette, hogy itt a gyerek alvásideje, mennie kell, mert fontos, hogy otthon, a kiságyban aludjon a kicsi, nehogy összezavarodjon a napirendje. Erre mindannyian szedelődzködni kezdtünk. Egyszer, amikor éppen fizetni készültünk a kávézóban, vettem a bátorságot, hogy kimondjam, amire gondoltam. Úgy dobtam közéjük a mondatot, mint a horgász a csalit.

– Azért ez se fenékig tejfel, nem? Ez az egész anyaság.

– Ja. Néha tényleg nem az. De akkor is a legnagyobb boldogság, nem? Amikor reggel felkelsz, és meglátod a kis arcát, úgy érzed, ez mindent megér. – Sokszor egészen közelről tanulmányoztam az arcukat, vajon rajtakapom-e őket, hogy hazudnak. De sosem árulták el magukat, nem törtek meg. Sosem buktak le.

– Hát persze – helyeseltem. De hazafelé csak bámultam Violet arcát a babakocsiban, és azon tűnődtem, miért nem érzem úgy, hogy ő a legjobb dolog, ami életemben történt velem.

Egyszer – akkor már hetek óta együtt lófráltunk az anyukákkal – elmentem az egyik kávéház nagy üvegablaka mellett, ahol odabent egy nőt pillantottam meg. A nő egy csecsemőt tartott a kezében. Talán három-négy hónapos lehetett a gyerek, valamivel kisebb, mint Violet. Egészen belesüppedt az anyja tenyerébe, az ujjai közé, melyek szilárdan tartották a koponyáját, és egyenesen az anyjára szegezte a tekintetét. A nő összepréselte az ajkát. Semmi gügyögés, anya pici tündére, milyen jó baba vagy, semmit sem tudtam leolvasni a szájáról, ami az ilyenkor szokás szerint elhangzó szavakra utalt volna. Ehelyett óvatosan egyik oldalra döntötte a gyereket, aztán a másikra, közben pedig úgy vizsgálgatta, mintha valami edényt forgatna a kezében, hogy lássa, nem pattant-e le róla a zománc.

A kirakat előtt álldogálva bámultam őket, a szeretet, vagy talán inkább a csalódás jeleit kutatva a nő arcán. Elképzeltem, milyen lehetett az élete a gyerek nélkül, azelőtt, hogy ez a csecsemő arra kárhoztatta volna, hogy a saját megsavanyodott tejétől szagló, rendetlen lakás és a kávézó magánya között kelljen választania.

Bementem, tejeskávét rendeltem, pedig nem is kívántam, és leültem a nő melletti székre. Violet aludt a babakocsiban, óvatosan tologattam, nehogy felébredjen. A pelenkászacskó lecsúszott a babakocsi fogantyújáról, Violet cumisüvege a földre esett, és messze gurult a padlón. Felvettem, és úgy döntöttem, csak azért se törlöm le a cumit. Valamiért különös hatalomérzet öntött el mindig, amikor ilyesféle döntéseket hoztam, olyan döntéseket, amelyeket más anyák sosem hoznának, mondjuk túl sokáig hagyják a gyereket a pisis pelenkában, vagy egyszerűen elbliccelik a fürdetést. A nő felém fordult, összenéztünk. El sem mosolyodtunk, csak némán megállapítottuk, hogy a másik alighanem éppúgy bukdácsol a szerepben, amelyről mindig azt hallottuk, hogy életünk legnagyobb alakítása lesz. A csecsemő szájából félig megemésztett, túrószerű tejdarabkák jöttek, a nő durva papírszalvétával letörölte.

– Nehéz napod van? – kérdeztem állammal a gyereke felé bökve, aki most nyugodt volt, kifejezéstelen tekintettel bámult az anyjára.

– Van az a mondás, hogy csak a napok hosszúak, az évek gyorsan telnek.

Bólintottam, és a saját gyerekemre pillantottam, aki mocorogni kezdett, álla megremegett.

– De gondolom, majd alakul – mondta fásultan a nő, mintha valójában kicsit sem hinne abban, hogy eljön az idő, amikor másképp látja majd ezt az egészet.

– Vannak nők, akik azt mondják, az anyaság életük legnagyobb teljesítménye. Nem tudom, én nem érzem úgy, hogy valami nagy dolgot csináltam volna. – Zavartan elnevettem magam; hirtelen túlzott bizalmaskodásnak éreztem, amit az előbb mondtam. Csak azt tudtam, hogy szükségem van erre a nőre. Végre valaki, aki más, mint a játszótéri ismerősök.

– Kislány?

Bólintottam, és megmondtam a gyerek nevét.

– Ő Harry – mondta. – Tizenöt hetes.

Néhány percig némán üldögéltünk.

– Olyan, mintha… mintha csak úgy megtörtént volna velem. Egyik napról a másikra. Becsapódott, mint a kő, amit valaki bedobott az ablakon.

– Ja – mondtam tétován, néztem a csecsemőjét, mintha valami fegyver volna. – Az ember akarja, kihordja, megszüli, de mégis… mégis csak úgy megtörténik vele.

A nő levette Harryt a pultról, és a babakocsiba tette. Hanyagul betűrte az oldalánál a takarót, mint a lusta háziasszony, akinek nincs türelme szépen beágyazni. Továbbra sem szólt a gyerekhez, gügyögni meg végképp nem gügyögött; el se tudtam képzelni róla, hogy képes lenne rá.

– Na, szia – mondta, és felállt. Meghűlt az ereimben a vér. Az nem lehet, hogy többé ne lássuk egymást. Dadogtam, próbáltam kitalálni valamit, amivel húzhatnám az időt.

– Itt laksz a környéken?

– Á, nem. A külvárosban, innen északra. Csak találkoztam valakivel.

– Megadnám a számomat – mondtam elvörösödve. Sosem voltam könnyen barátkozó típus, de most hirtelen erőt vett rajtam a vágy, hogy éjszakánként brutálisan őszinte mondatokat küldözgessünk egymásnak sms-ben a nyomorúságos állapotunkról.

– Ja, persze. Várj, elmentem. – Láttam, kicsit kínos neki az egész jelenet, legszívesebben visszaszívtam volna az ajánlatot, de azért bediktáltam a számomat. Egyetlenegyszer sem hívott. Soha többé nem láttam.

Néha még mindig eszembe jut az a nő. Kíváncsi vagyok, vajon mit érez most, ha ránéz a fiára. Vajon úgy gondolja, hogy jó anya volt, hiszen a fiából is jó ember lett? El sem tudom képzelni, milyen érzés lehet.

13

Rád mosolygott először. Fürdetés után történt. Az olvasószemüveged viselted, azt mondtad, biztosan meglátta a saját képét tükröződni a lencsében, de mindketten tudtuk, hogy kezdettől fogva csak téged akart. Ha sírt, nekem sosem sikerült megnyugtatnom, egyedül a te karodban hallgatott el. Hozzád simult, szinte eggyé olvadt veled, mintha soha többé nem akarna megválni tőled. Az én testem melege, az én illatom láthatóan nem jelentett számára semmit. Mindig, mindenki az anyai szívverésről beszél, meg hogy az anya hangja már az anyaméhből ismerős a gyereknek, én mégis úgy éreztem, vadidegen vagyok neki.

Hallgattam, ahogy a fülébe suttogsz, néztem, ahogy álomba ringatod. Figyeltelek, hogy csinálod. El akartam lesni a módját. Azt mondtad, semmi okom rá, a kisujjamban van az egész, a fejemben van, csak hajlamos vagyok felfújni mindent. Azt mondtad, ő még csecsemő, és a csecsemő még nem válogat, nincs olyan, hogy valakit kedvel, mást meg nem. De úgy éreztem, összefogtatok ellenem.

Éjjel-nappal velem volt, így olykor óhatatlanul előfordult, hogy megadta magát, és elaludt a mellemen, amiben te persze annak a bizonyítékát láttad, hogy rosszul ítélem meg a helyzetet. Látod, szivi? Lazulj el, engedd át magad neki, akkor megnyugszik. Hittem neked. Mást nem tehettem. Orromat finom szálú hajába fúrtam, beszívtam az illatát. Jó illata volt – mindig arra emlékeztetett, hogy belőlem, az én testemből érkezett. Hogy egykor az eleven, lüktető köldökzsinór kapcsolt össze bennünket. Lehunytam a szemem, és felidéztem magamban a születése éjszakáját. Az első együtt töltött órákat. Emlékezni akartam az érzésre, ami akkor még megvolt bennem. Aztán jöttek a kisebesedett, vérző mellbimbók, a teljes kimerültség, jött a bénító kétség és csüggedés.

Remekül csinálod. Büszke vagyok rád. Miközben szoptattam, olykor ilyeneket suttogtál a sötétben. Megsimogattad a fejünket. Mi voltunk a drágáid. Számodra mi voltunk a világ. Sírtam, amikor kimentél a szobából. Sehogy sem akaródzott, hogy én legyek az a tengely, amely körül mindketten forogtok. Úgy éreztem, semmim se maradt, amit adhatnék nektek, pedig még csak most kezdődött a közös életünk. Hogy tehettem ilyet? Miért gondoltam, hogy bármiben is más lehetek, mint az anyám?

A sötétben, a hintaszékben ringatózva, miközben csorgott a tejem, azon töprengtem, hogyan menekülhetnék ebből a csapdából. Arról ábrándoztam, hogy szépen visszateszem a kiságyába, és nekivágok az éjszakának. Törtem a fejem, vajon hol lehet az útlevelem, meg hogy mennyi pénzt tudok kivenni egyszerre az automatából. A telefonomat nem viszem magammal, otthagyom az éjjeliszekrényen. Aztán azon gondolkodtam, mennyi ideig tarthat, mire elapad a tejem; mire a mellem felhagy a próbálkozással, hogy beteljesítse a feladatot, amire teremtetett.

Libabőrös lettem, ha erre gondoltam.

Persze a világért se mondtam volna senkinek, hogy ilyesmi jár a fejemben. Az anyukák nem szoktak ilyesmin töprengeni.

14

Nyolcéves voltam. Rég ágyban lett volna a helyem, mégis ott álltam az előszobában hálóingben, és hallgattam, hogyan veszekszenek a szüleim a nappaliban.

Üvegcsörömpölést hallottam. Tudtam, csakis az a nőalakot ábrázoló porcelánfigura törhetett össze, amelynek olyan régimódi ruhája volt, és napernyőt tartott a kezében. Nem tudtam, honnan lehet a szobrocska, gondoltam, talán nászajándék lehetett. Ha jól értettem, amiatt veszekedtek, hogy apám talált valamit anyám kabátzsebében. Aztán amiatt, hogy anyám folyton a városban csavarog, utána meg valami Lenny nevű férfi miatt. Végül pedig miattam. Apám úgy érezte, az utóbbi időben túlságosan is csendes, visszahúzódó vagyok. Jót tenne nekem, mondta, ha kicsit jobban figyelne rám az anyám.

– De hát nincs is rám szüksége, Seb.

– Te vagy az anyja, Cecilia.

– Jobban járna, ha nem én lennék.

Anyám ekkor sírni kezdett, szívet tépőn zokogott, amit korábban sosem tett, pedig minden este marták egymást. Visszalopóztam a szobámba; forró volt az arcom, anyám fejhangú visításától görcsbe rándult a gyomrom. Aztán hallottam, hogy apám a nagyanyámat emlegeti. Azt mondta, „úgy fogod végezni, mint Etta”.

Hallottam, hogy apám a konyhába megy, aztán a két vastag fenekű, súlyos üvegpohár alja a pulthoz koccan, és apám italt tölt a poharakba. Az ivás megnyugtatta anyámat. Tudtam, mára vége. Ezt is ismertem már; előbb-utóbb eljutnak arra a pontra, amikor anyám belefárad, apám pedig álomba issza magát.

De azon az éjszakán nem így történt. Anyám beszélni akart.

Hátamat a falnak vetve a padlóra kuporodtam. A következő órában meg se moccantam, csak hallgattam anyámat, akinek a múltjáról életemben először hallottam, és amit megtudtam, beleégett a tudatomba.

Azon az estén apám a közös ágyban aludt a hálószobában, amit ritkán tett. Amikor reggel felébredtem, be akartam menni hozzájuk, de az ajtajukat zárva találtam. Reggelit készítettem magamnak, és elindultam az iskolába. Aznap este nem veszekedtek. Nyugodtak voltak, békések, előzékenyek. Megírtam a leckét. Láttam, hogy anyám megérinti apám hátát, és elé teszi a tányért az enyhén odaégetett csirkével. Apám megköszönte, és „drágámnak” nevezte anyámat. Anyám igyekezett jóvátenni valamit. Apám igyekezett megbocsátani neki.

Ez után az éjszaka után szokásommá vált, hogy kihallgassam őket. Éveken át csináltam. Ha a falon átszűrődő hangok között megütötte a fülemet Etta neve, hevesen dobogni kezdett a szívem, mert tudtam, hogy aznap újabb részleteket tudok meg. Lélegzet-visszafojtva hallgattam, nehogy egyetlen szót is elszalasszak. Valóságos ajándéknak tartottam azokat az éjszakákat, de erről anyám persze mit sem tudott. Semmire sem vágytam jobban, mint arra, hogy megtudjam, ki volt az édesanyám, mielőtt megszült engem.

Azokon az álmatlan éjszakákon, amikor a kiszűrődő beszédfoszlányok alapján megpróbáltam összerakni magamban a múlt mozaikdarabkáit, akkor jöttem rá, hogy mindannyian jövünk valahonnan. Mindannyian magunkban hordozzuk a magot, és hogy én az ő kertjében termettem.

1964

Cecilia már elmúlt hétéves, de még mindig nem tudott a babája, Beth-Anne nélkül aludni. Mindennél jobban szerette azt a babát, az illatát, selymes haját, amit úgy szeretett simogatni elalvás előtt. Egyik este nem találta a babát. Kétségbeesetten törte a fejét, próbált visszaemlékezni, hol látta utoljára. Az alagsorba vezető lépcső felől Etta dühös kiabálása hallatszott. Cecilia tudta, anyja mérges rá, amiért fel-alá rohangál, pedig rég ágyban kellene már lennie.

– Idelent van, Cecilia!

Egy kis zöldségtároló pince is volt az alagsorban, alig nagyobb, mint egy kutyaól. Etta évek óta nem tett már el savanyúságot, a régieket pedig szinte mind megették már. Etta a pince ajtajában guggolt, a kislány csak égnek meredő fenekét látta.

– Ott van. Egészen hátul. Biztosan te raktad oda.

– Nem én voltam! Utálom ezt a pincét!

– Márpedig én nem férek be oda. Neked kell kiszedned.

Cecilia nyafogni kezdett, hogy piszkos lesz a hálóinge. Különben is utálja a pincét. De látta, hogy Beth-Anne valóban ott fekszik a sarokban.

– Ne légy már ilyen nyafkamacska! Ha kell, mássz be érte.

Amikor Cecilia négykézlábra ereszkedett, Etta meglökte, úgy, hogy a kislány az alkarjára esett. Nyöszörgött kínjában, de Beth-Anne mindennél jobban kellett neki, ezért lassan mászni kezdett a szűk, vaksötét üreg hátsó fala felé. A savanyúságosüvegek tartalma ebből a nézőpontból különös mocsárvilágnak tetszett. Cecilia levegő után kapkodott.

Nyikorgást hallott a háta mögül, de az üreg olyan szűk volt, hogy nem tudott megfordulni. Aztán már csak azt érzékelte, hogy a fénycsík, ami az előbb még a befőttesüvegeken tükröződött, hirtelen eltűnt. Cecilia most már tényleg alig kapott levegőt. Etta után kiáltott. A földön lévő törmelék a legkisebb mozdulatra is kegyetlenül szúrta a térdét. Hátrafelé kezdett araszolni, és megpróbálta berúgni az ajtót, sikertelenül. Mintha beszorult volna. A nappaliban megcsörrent a telefon. Cecilia hallotta Etta nehéz lépteinek dobogását a lépcsőn. „Halló!” – Etta beleszól a telefonba, majd csend lett, végül megszólalt a tévé, az esti hírek ismerős hangjai. Cecilia most ismét hallotta, hogy Etta fojtott hangon mond valamit a telefonkagylóba. 1964 szeptembere volt, a televízióban a Warren-bizottság jelentéséről beszéltek. Mint mindenki, Etta is egyfolytában a Kennedy-gyilkossággal kapcsolatos híreket leste.

Etta később sem tért vissza. Végül Henry taszította be az ajtót, miután hazaért az éjszakai műszakból. A bokájánál fogva húzta ki Ceciliát az üregből. A kislány ökle lehorzsolódott. Henry összeszólalkozott Ettával, hogy kórházba kell-e vinni a kislányt, vagy sem, hogy megnézzék, nem történt-e komolyabb baja. Henry szerint a gyerek pihegve, felszínesen lélegzett, és a tekintete is zavaros volt, úgy vélte, nem ártana megmutatni az orvosnak. De Etta nyert; nem mentek sehova.

Henry odaült Cecilia mellé az ágya szélére, miközben a gyerek aludt. Hideg vizes borogatást tett a homlokára, és szabadságot vett ki. Ettával napokig nem szóltak egymáshoz. Henry leakasztotta a pince ajtaját, és a megmaradt savanyúságosüvegeket felvitte a kamrába.

– Az az ajtó mindig is rossz volt – mondta a fejét csóválva.

Egy hét múlva Etta belesúgott valamit Cecilia fülébe, amikor vacsora után elvette előle a tányért. Henry munkában volt, ők ketten a konyhai rádión hallgatták a híreket. Cecilia nem értette pontosan, amit az anyja mondott, de mintha azt suttogta volna, hogy „vissza akartam menni érted, Cecilia”. Lehajolt a gyerekhez, és ajkát a kislány arcára szorította. Cecilia nem kérte meg Ettát, hogy ismételje el, amit mondott.

15

Gyorsan elszalad ám az idő! Élvezz ki minden pillanatot!

Az anyák úgy beszélnek az időről mint valami drága portékáról, amiből csak kevés van.

El sem hiszed, hogy már hat hónapos, mi?, mondták szinte kárörvendőn, ide-oda tologatva a babakocsijukat a járdán, miközben a kicsik cumijukat billegtetve aludtak a drága, puha takarók alatt. Lepillantottam Violetre, ő pedig visszanézett rám a babakocsi mélyéről. Hadonászott apró öklével, lábát mereven előrenyújtotta, maga a megfeszülő akarat. Az anyukákkal szemben én azon csodálkoztam, hogy tudtunk egyáltalán elvergődni idáig. Csak hat hónap? Nekem hat évnek tűnt.

Hát nem ez a legszebb munka a világon? Az anyaság. Ezt a gyerekorvos mondta, amikor oltásra vittem Violetet. Ő maga is háromgyerekes anya. Elárultam neki, hogy nagyjából szőlőszem nagyságú, folyton kiújuló aranyerem van, és hogy már idejét sem tudom, mikor szeretkeztünk utoljára a férjemmel, mivel a hímvessző behatolására gondolni sem tudok. Mosolyogva vonta fel a szemöldökét, mintha azt mondaná: Értem. Pontosan tudom, miről beszél. Mintha egy olyan klubnak váltam volna a tagjává, ahol az a szabály, hogy mindenki ismeri a másik titkait, de soha senki nem beszél róluk. De azt már mégsem mondhattam, hogy úgy érzem, száz évet öregedtem, mióta megszültem Violetet. Mintha sohasem akarnának véget érni a napok. A hónapok olyan lassan vánszorognak, hogy olykor hideg vizet kell az arcomra locsolnom napközben, hogy tudjam, nem álmodom, hogyan is mondhattam volna el, hogy éppen az idő fogalma az, ami teljesen elvesztette a jelentését a számomra.

Kettőt pislogunk, és máris nagylányok lesznek. Bizony, észbe se kapunk, és máris felnőnek a mi édes kis manócskáink! Nekem úgy tűnt, Violet alig nőtt valamit. Amíg valaki bele nem verte az orromat, egyszerűen semmiféle változást nem vettem észre rajta. Te figyelmeztettél, hogy kinőtte a ruháját, hogy kilóg a hasa a kisingből, hogy a kisnadrágja már alig takarja a térdét. Elpakoltad a csecsemőkori játékait, és munkából hazafelé jövet újakat vettél neki, sípoló, villogó csodákat meg fejlesztőjátékokat, amelyektől okosodik a gyerek. Én beértem azzal, hogy kielégítsem a mindennapi szükségleteit, hogy rendesen egyen, jól aludjon, hogy megkapja az immunerősítő cseppeket, amelyeket szinte mindig elfelejtettem időben beadni neki. Nem akartam mást, mint túlélni a napokat, amelyek lomhán hömpölyögtek egymás nyomában.

16

Te meg én. Egyetlen pár sem sejti, mennyire megváltozik a kapcsolatuk a gyerek születését követően. De azt azért tudtuk, hogy attól kezdve csapatjátékosok leszünk. Hogy együtt kell működnünk mindenben, amiben csak lehet. Nálunk nem is volt ezzel baj. A gyerekünk kapott enni, fürdettük, sétáltattuk és ringattuk, öltöztettük és pelenkáztuk, és te mindent megtettél, ami tőled telt. Egész nap az övé voltam, de amint beléptél az ajtón, megszűnt körülöttetek a világ. Mindent megadtál, amire szüksége volt. Türelmes gondoskodást. Szeretetet. Gyengédséget. Én pedig hálás voltam neked, mert amit tőled megkapott, tőlem már nem várta. Néztelek benneteket, és irigykedtem.

Felbillent a kettőnk közötti egyensúly, és ez bizony meglátszott a kapcsolatunkon. Lassan elhomályosult a kettesben töltött boldog évtized drága emléke. Érezhetően feszültebbé vált a viszonyunk. Tartottam tőled, attól, hogy elítélsz. Úgy éreztem, minél többet kap belőled Violet, annál kevesebbet adsz nekem.

Továbbra is csókkal üdvözöltük egymást, amikor hazajöttél, és ha nagy ritkán vacsorázni mentünk valahova, végigbeszélgettük az estét. A derekamra fontad a karod, ahogy hazafelé tartottunk, a fészkünkbe, amit közösen raktunk. A régi mozdulatokra még mindig rájárt a kezünk. A szokásaink, amelyeket együtt alakítottunk ki, továbbra is összetartottak bennünket. Mégis egyre több apróság tünedezett el az életünkből. Elmaradt például a közös keresztrejtvényfejtés. Azelőtt sosem csuktad magadra a fürdőszoba ajtaját zuhanyzás közben, most megtetted. Lassan távolodni kezdtünk egymástól, és ugyan egyelőre csak résnyi volt ez a távolság, ebben a résben baljós árnyak lapultak.

Igyekeztem összeszedni magam, a lehető legjobban csinálni mindent. Neked ragyogóan állt az apaság, valósággal kivirultál. Megváltozott az arcod. Melegebb lett a tekinteted. Lágyabbak a vonásaid. A szemöldököd magasabbra ívelt, és ha Violettel voltál, ajkad résnyire nyílt, mintha folyton csodálkoznál. Még annál is jobban néztél ki, mint amilyen a megismerkedésünk idején voltál. Szerettem volna, ha engem is ilyen módon változtat meg, hogy szülővé váltam. De csak annyit tapasztaltam, hogy megkeményedtek a vonásaim. Mintha mindig dühös lennék valakire. Rózsás, kissé kiálló arccsontjaimon, melyek felett kék szemem elevenen csillogott, most fakón feszült a bőr. Egészen úgy festettem, mint az anyám, mielőtt otthagyott.

17

Talán hét hónap is eltelt, mire Violet végre húsz percnél is tovább aludt egyvégtében. Újra megpróbálkoztam az írással. Neked nem árultam el, hiszen folyton erősködtél, hogy én is aludjak egyet délután, a gyerekkel együtt. Este meg is kérdezted, így történt-e. Ki kellett pihennem magam, hogy kellőképpen oda tudjak figyelni a gyerekre, hogy türelmes legyek hozzá. Mintha más nem is érdekelt volna, csak ez. Csak kipihenten tudtam ellátni a feladataimat. Azelőtt velem törődtél, miattam aggódtál; hogy boldog vagyok-e, hogy boldogulok-e az életemmel. Most már csak az volt a fontos, hogy képes vagyok-e nyújtani azokat a szolgáltatásokat, amelyeket elvártál tőlem. Többé nem nőként tekintettél rám, hanem a gyereked anyjaként.

Én pedig többnyire hazudtam, mert így volt könnyebb. Igen, aludtam délután. Igen, kipihentem magam. Pedig a novellámon dolgoztam. Csak úgy áradtak belőlem a mondatok. Nem emlékeztem, hogy valaha is ilyen könnyedén írtam volna. Valójában az ellenkezőjére számítottam: azok a nőismerőseim, akik szintén írtak és volt gyerekük, figyelmeztettek, hogy a gyerek minden energiámat elszívja majd. Az egész agyműködésem megváltozik, mondták, legalábbis az első évben. Én azonban valósággal újjászülettem, mihelyt leültem a számítógép elé.

Violet két óra múltán óraműpontossággal felébredt, engem meg minden alkalommal elkapott a gépszíj. Egyszerűen nem voltam ott többé, ahol lennem kellett volna, sem fizikailag, sem érzelmileg. Lassan rászoktam arra, hogy hagyjam, hadd sírjon a gyerek. Csak még egy oldalt, nyugtattam magam. Néha még a fejhallgatót is a fülemre tettem. Aztán az egy oldalból olykor kettő lett. Vagy több. Az is előfordult, hogy egy egész órát ráhúztam. Amikor már nagyon sírt, sőt a sírás hangja is megváltozott, lecsuktam a laptopot, és beszaladtam hozzá, mintha éppen akkor hallottam volna meg a sírását. Jaj, kicsikém! Hát felébredtél? Itt van már a mami! Nem is tudom, kinek szántam ezt a színjátékot. Próbáltam megnyugtatni, de eltolt magától. Nagyon szégyelltem magam. Igazán nem hibáztathattam azért, hogy elutasított.

Egyik nap korábban jöttél haza.

A hangos sírás meg a zene miatt nem hallottam, amikor beléptél. A szívverésem is elállt, amikor egyszerre megperdítetted alattam a forgószéket, olyan erővel, hogy kis híján leestem róla. Aztán berohantál a szobába, mintha attól tartanál, hogy ég a gyerek ágya. Lélegzet-visszafojtva hallgattam, ahogy csitítani próbálod. A gyerek hisztérikusan ordított.

– Ne haragudj… ne haragudj… – mondogattad a csecsemőnek.

Ne haragudjon, amiért én vagyok az anyja. Így értetted.

Ki sem hoztad a gyerekszobából. Leültem az előszoba padlójára, tudtam, többé semmi sem lesz olyan közöttünk, mint régen. Eljátszottam a bizalmadat. Minden kételyedet igazoltam, amit a magad csendes módján tápláltál irántam.

Amikor végre bementem hozzátok, fejedet hátradöntve, lehunyt szemmel ültél a hintaszékben. Violet cumival a szájában, csuklások között, kapkodva szedte a levegőt.

A szék felé indultam, hogy elvegyem tőled, de magad elé emelt kezeddel megállítottál.

– Mi az ördögöt műveltél?

Jobban ismertelek annál, hogy mentegetőzni kezdjek. Sosem láttam még, hogy a haragtól remegett volna a kezed.

A fürdőbe mentem, beálltam a zuhany alá, addig álltam alatta sírva, míg ki nem fogyott a meleg víz a bojlerből.

Mire kijöttem, te már a rántottát készítetted, fél kezeddel a csípődre ültetett gyereket tartottad.

– Délután háromkor szokott felébredni. Háromnegyed öt volt, amikor bementem hozzá.

Néztem, amint a falapáttal karistolod a serpenyő alját.

– Több mint másfél órán át hagytad, hogy sírjon.

Képtelen voltam rátok nézni.

– Ez így megy minden nap?

– Nem – mondtam határozottan. Mintha ezzel bármit is jóvátehettem volna.

Még mindig nem néztünk egymás szemébe. Violet nyugtalankodni kezdett.

– Éhes. Etesd meg. – Odanyújtottad a gyereket, én pedig szó nélkül engedelmeskedtem.

Aznap este elhúzódtál mellőlem az ágyban. A nyitott ablak felé fordulva szólaltál meg.

– Mi történt veled?

– Nem tudom – szepegtem. – Sajnálom.

– Beszélned kell valakivel. Orvoshoz kell menned.

– Igen.

– Aggódom a gyerek miatt.

– Fox… kérlek… nem kell aggódnod, hidd el!

Sose bántottam volna a gyereket. Sosem kevertem volna veszélybe.

Az eset után évekig a legkisebb neszre is felébredtem, pedig lassan rászokott, hogy átaludja az éjszakát. Sokszor eszembe jutott, amit tettem. Felidéztem a bűntudat mardosását, amelyet mégis megmagyarázhatatlan, és egyúttal ellenállhatatlan kielégülés kísért. Hogy csak azért sem törődöm vele. Eszembe jutott, milyen izgalom vett erőt rajtam, ahogy vertem a klaviatúrát a zene és a gyereksírás egymásba folyó kakofóniájában. Milyen gyorsan teltek az oldalak! A szívem sebesen vert. Újra átéltem a mardosó szégyent, amelyet akkor éreztem, amikor lebuktam előtted.

18

Anyám betegesen félt a szűk terektől. A kamrát gyerekkoromban nem is használtuk, a polcokat vastag porréteg lepte és egérürülék, mert az avas földimogyoróra és a nyitott cukroszacskóra rákaptak a rágcsálók. A hátsó udvarban álló fészert lelakatolva tartották. Anyám bedeszkázta az alacsony mennyezetű alagsor bejáratát; saját kezűleg kalapálta be a garázsból hozott rozsdás szegeket.

Nyolcéves voltam, amikor egy forró augusztusi napon odakint ültem a verandán, mert bent a lakásban fojtogató volt a hőség, és elnéztem anyámat, aki az udvar sárguló füvére állított műanyag asztal mellett szívta a cigarettáját. Csend volt, mintha még a szomszéd gyerekek ricsaja sem tudna áthatolni a levegőn, amely sűrű folyadékként töltötte ki az ember tüdejét. Délelőtt Ellingtonéknál jártam. Mrs. Ellington leküldött bennünket a hűvös, nyirkos alagsorba hűsölni. Azt játszottuk, hogy piknikezünk az alagsor padlóján. Mrs. Ellington takarót, főtt tojást meg almalét hozott, és lufis mintákkal díszített papírpoharakat, amelyek még Daniel szülinapi bulijáról maradtak. Megkérdeztem anyámat, mi lenne, ha mi is leköltöznénk az alagsorba. Nem szedhetnénk le azokat a deszkákat? A kalapács fokával ki lehet húzni a szögeket, láttam, hogy csinálta apu a múlt héten, amikor a verandát javítgatta.

– Nem! – reccsent rám. – Fejezd be a kuncsorgást!

– De mami, légyszi! Rosszul vagyok a melegtől! Mindenütt szörnyű hőség van, az alagsor meg jó hűvös.

– Hagyd abba a nyafogást, Blythe. Figyelmeztetlek.

– Jó, akkor a te hibád lesz, ha meghalok!

Ekkor csattant a pofon az arcomon. Anyám tenyere megcsúszott verítékes bőrömön, ezért újra megütött, csakhogy most már ököllel. Szájon vágott, pontos, célirányos mozdulattal. Elharaptam a nyelvem. Köhögni kezdtem, a számból vér fröccsent a pólómra.

– Az csak tejfog – mondta anyám, miután hitetlenkedve a tenyerembe köptem a fogat. – Nemsokára úgyis kiesett volna. – Cigarettáját a szikkadt fű egyik kopasz foltjára helyezte. Ahogy elhúzta narancsszínű rúzzsal kifestett ajkát, láttam rajta, hogy ő is undorodik magától. Addig sosem ütött meg. Én sem éreztem még a szégyennek, önsajnálatnak és szomorúságnak ezt a különös elegyét. A szobámba mentem, és azzal foglaltam el magam, hogy legyezőt hajtogassak az élelmiszerbolt szórólapjából, amit a postaládából szedtem ki. Alsóneműre vetkőztem, és lefeküdtem a padlóra. Amikor egy óra múlva bejött, kivette a legyezőt a kezemből. Kisimította a papírt, azt mondta, kell neki a kupon, mert arra olcsóbban adják a csirkecombot.

Leült az ágyamra, amit ugyancsak ritkán tett. Sosem bírta túl sokáig a szobámban. Mikor végül megszólalt, rekedt volt a hangja. Megköszörülte a torkát.

– Amikor annyi idős voltam, mint te most, anyám nagyon kegyetlen dolgot művelt velem. A pincében. Szóval… képtelen vagyok lemenni oda.

Nem mozdultam, feküdtem a földön. Eszembe jutott az a sok minden, amit esténként hallottam, amikor sírva panaszkodott apámnak. Forróság öntötte el az arcomat, amiért akaratlanul is kifürkésztem a titkait. Néztem, ahogy egyik mezítelen lábát a másikhoz dörgöli, a lábkörme cseresznyepiros, látszik, frissen lakkozta.

– Miért volt olyan kegyetlen hozzád? – Attól féltem, meglátja, hogy a szívem majd kiugrik a vérfoltos pólóm alól.

– Valami nem volt rendben vele. – Olyan hangon mondta ezt, mint aki csodálkozik, hogy magyaráznia kell a dolgot. Leszakította a csirkecombos kupont a szórólap aljáról, a többi részét újra legyező formára hajtogatta. Kinyújtottam a kezem, és megérintettem a lábujját, a sima, lakkozott körmét. Amúgy ritkán értem hozzá. Összerezzent, de nem húzta el a lábát. Mindketten a körmén nyugvó ujjhegyemet bámultuk.

– Bocs. A fogadért – mondta, aztán felállt. Lassan elhúztam a kezem.

– Úgyis mozgott már.

Ekkor történt először, hogy ő maga említette Ettát. Gondolom, meg is bánta, mert az eset utáni hetekben még a szokásosnál is ridegebben bánt velem. A vágy, hogy a közelében legyek, hogy megérintsem, mégsem veszett ki belőlem. Emlékszem, reggelenként odasurrantam az ágya mellé, ujjamat lágyan végighúztam az arccsontján, aztán amikor mocorogni kezdett, lábujjhegyen kiosontam a szobából.

19

Elhatároztam, hogy többé nem írok. Hónapokon át tartottam is magam ehhez. Elhatároztam, hogy csak Violettel törődöm, senki mással, semmi mással.

Az orvosom határozottan állította, hogy ez nem szülés utáni depresszió, én pedig elfogadtam, amit mondott. Kitöltöttem a váróban talált kérdőívet:

Gyakran előfordul, hogy minden különösebb ok nélkül aggódik? Nem.

Előfordul, hogy retteg bizonyos dolgoktól, amelyeket korábban örömmel várt? Nem.

Előfordul, hogy elkeseredettsége miatt álmatlanság gyötri? Nem.

Megfordult már a fejében, hogy kárt tegyen magában? Nem.

Megfordult már a fejében, hogy kárt tegyen a gyermekében? Nem.

Az orvos azt ajánlotta, hogy törődjek többet magammal, térjek vissza azokhoz az elfoglaltságokhoz, amelyeket korábban, a gyerek születése előtt szívesen csináltam. Például az íráshoz. Tudtam, ennek nem örülnél, ezért azt mondtam neked, az orvos több testmozgást javasolt, meg hogy legyek minél többet a szabad levegőn, valamint hat hét múlva menjek vissza kontrollra. Violettel délelőttönként hosszú sétákra indultam. Órákon át kóboroltunk. Besétáltunk a belvárosba, az irodádhoz, és te lejöttél hozzánk. Elolvadtál tőle, ahogy Violet kurjongatott örömében, amikor meglátott kilépni a liftből, és örömmel láttad rózsás arcomat, mert azt jelezte, hogy végre jól érzem magam a bőrömben. Violet majdnem egyéves volt már, láthatóan szenvedélyesen érdekelte a világ, ezért aztán jelentkeztem a babaúszásra meg a kicsiknek szóló zenés foglalkozásra is. Lassan megenyhültél irántam. Örömmel láttad az átalakulásomat, én meg örültem, hogy örülsz. Mindketten tettük a dolgokat, és többé nem beszéltünk arról, ami elrontotta volna a kedvünket.

Hogy voltak-e jó pillanataink is? Persze hogy voltak. Egyik este, miközben a konyhát takarítottam, feltettem valami zenét. A konyha úszott a maszatban, a ruhám, a konyhakő, a gyerek arca csupa bébipapi. Violet hangosan kacagott az etetőszékben, amikor a partvissal a kezemben táncoltam neki. Két kis karját felém nyújtotta, én meg felkaptam, és vadul forogni kezdtünk a konyhában. Hátravetett fejjel, visítva nevetett. Ekkor döbbentem rá, hogy ez eddig kimaradt az életünkből: sose bolondoztunk, sose mókáztunk együtt. Eszembe jutott Mrs. Ellington meg az edényfogó-bábja. Talán mi is megpróbálkozhatnánk vele. Eddig mindig csak azt figyeltem, hogy mi a baj velünk. Összecsókoltam, mire elhúzódott, és meglepetten pillantott rám. Efféle megnyilvánulást eddig csak tőled tapasztalt. Odadugta a fejét, nedves kis ajkai kissé szétnyíltak. Áááá – ilyesféle hangot hallatott.

– Bizony… na, megpróbáljuk? – suttogtam.

Arra kaptam fel a fejem, hogy a torkodat köszörülöd. Az ajtóból figyeltél minket. Mosolyogtál. Leengedted a vállad, mint akinek hatalmas kő esett le a szívéről. Olyan szépek voltunk együtt. Miután átöltöztél, töltöttél két pohár bort, megpusziltad a fejem búbját, és azt mondtad:

– Gondolkoztam. Szerintem vissza kellene térned az íráshoz.

Az volt az érzésem, hogy próbára tettél, és most, hogy megfeleltem, helyreállt közöttünk a bizalom. Annyira szerettünk volna újra örülni az életnek! Akkor még hittük, hogy ez lehetséges. Orromat Violet kissé ragadós nyakhajlatába nyomtam, és elvettem a felém nyújtott borospoharat.

20

– Mondta. Esküszöm, hogy mondta. Mondd még egyszer! – Leguggoltál, és a derekát két tenyered közé fogva magad felé fordítottad Violetet. – Gyerünk, mondd még egyszer. Mama.

– De édesem, hiszen csak tizenegy hónapos. Korai lenne, nem gondolod?

A parkban voltunk, hoztam kávét mindkettőnknek. Körülöttünk hozzánk hasonló kisgyerekes családok, a fagyoskodás és a kimerültség különböző stádiumaiban. Rámosolyogtam a mellettem álldogáló anyukára, aki taknyos papír zsebkendőt szorongatott a kezében.

– De hát egész nap mellette vagyok, és még sosem hallottam!

– Mama – fordultál újra Violethez. – Mondd: mama.

Violet fintorgott, a hinta felé totyogott.

– Neee…

– Olyan kár, hogy nem hallottad! Akkor mondta, amikor elmentél kávéért. Rád mutatott, és azt mondta: mama. Mama. Azt hiszem, háromszor.

– Aha. Hát ez… fantasztikus. Azta… – Ilyesmit nyilván nem hazudik az ember, mégis nehéz volt elhinni. Beültetted Violetet a hintába.

– Istenem, bárcsak levideóztam volna! Hogy te is hallhasd. – Hitetlenkedő fejcsóválással nézted a gyereket, a te kis zsenipalántádat, aki felsőtestével előre-hátra billegett a hintában, hogy magasabbra lökd. Feléd nyújtottam a kávédat, kezemet meg a régi, bizalmas mozdulattal a farmered farzsebébe csúsztattam. Most jó volt ott lenni a többi hozzánk hasonló, fiatal szülő között, akik kávét szürcsölve igyekeztek túlélni a vasárnap délutánt.

– Mama.

– Hallottad? – kiáltottad izgalmadban a levegőbe ugorva.

– Úristen, tényleg! Hallottam!

– Mondd még egyszer!

– Mama!

Magamra öntöttem a kávét, ahogy odarohantam hozzá a játszótér homokjában. Megragadtam a hinta elülső keresztvasát, magamhoz húztam a gyereket, és csókot nyomtam a pici, nedves ajkára.

– Igen, mama! – mondtam. – Az én vagyok!

– Mama!

– Ugye megmondtam!

Mögém léptél, átkaroltál, aztán csak bámultuk, ahogy hintázik. Amikor felénk lendült, úgy tettem, mintha megcsiklandoznám a talpát. Nevetett, újra és újra kimondta a nevem, leste a hatást. A fellegekben jártam. Hátranyúltam, megvakargattam az álladon a hétvégi borostát, erre magadhoz vontál, és csattanós csókot nyomtál a számra boldogan, felszabadultan. Violet figyelt minket, és megint mondta azt a szót. Azt sem tudom, meddig álltunk ott. Úgy tűnt, órák teltek el.

Hazafelé Violet elaludt a babakocsiban. Olyan régen volt részem ebben, az összetartozás érzésében, hogy most alig tudtam betelni vele. Szinte a föld felett lebegtem, mintha a testemnek nem volna súlya, még a légzésem üteme, mélysége is megváltozott, lassabbá, nyugodtabbá vált. Betetted a gyereket a kiságyba, és óvatosan, nehogy felébreszd, lehúztad apró cipőjét a lábáról. Én egyenest a konyhába indultam, hogy rendet rakjak; a reggeli edény még ott volt az asztalon. Ahogy elmentem melletted, megfogtad a karom, aztán magad után húztál a fürdőszobába, és megeresztetted a vízcsapot. A mosdókagylóra támaszkodva néztem, ahogy vetkőzöl.

– Gyere. Gyere csak ide.

– Most? – A fél avokádóra gondoltam, amely még mindig ott barnul a konyhapulton, a serpenyőben a rántotta maradéka. Idejét sem tudtam már, mikor értünk egymáshoz utoljára.

– Gyere, mama.

Épp beléptem a kádba, amikor meghallottam azt a nyikorgásra emlékeztető hangocskát. Violet ébredezett. A csap felé nyúltam, hogy elzárjam, azt hittem, azonnal rohansz hozzá, nehogy sírni kezdjen.

– Maradj, gyorsan végzünk – suttogtad. Éreztem, hogy készen állsz, úgyhogy maradtam. Violet egyre sürgetőbben szólongatott, mintha emlékeztetni akarna bennünket, hogy ő is a világon van, de most nem törődtél vele. Akkor, ott, engem akartál, nem őt. Undorodtam magamtól, hogy ilyesmi jutott eszembe. És hogy ennyire beindultam a gondolattól. A kádba zuhogó víz csobogásán át is hallottam a hangját, és elégtétellel töltött el, hogy várnia kell. Tessék, most te sem veszel róla tudomást. Te is megteszed, nem csak én. Egyszerre mentünk el a zuhanyfej gyenge vízsugara alatt állva.

Mihelyt befejeztük, azonnal elzártad a vizet. Violet hallgatott. Nem kezdett visítani, ahogy akkor tette, amikor kettesben voltunk. Olyan mozdulattal dobtad felém a törülközőt, ahogy a focisták szokták egymásnak az öltözőben. Pedig volt idő, amikor végigtörölgetted az egész testem zuhanyozás után, ez is egyike volt a szertartásainknak. Violet halk gügyögése hallatszott a gyerekszoba felől. Elképzeltem, amint a hátán fekszik, lábai a levegőben kalimpálnak, belekapaszkodik izzadt lábujjaiba. Mintha tudta volna, hogy mindjárt jössz. Törülközőt csavartál a derekad köré, megcsókoltad a meztelen vállam, aztán már mentél is hozzá.

Sajtos melegszendvicset készítettél, miközben eltakarítottam a reggeli száradt maradványait. Dudorásztál, és ahányszor csak a közeledbe kerültem, megérintettél. Violet virgoncan rugdalózott az etetőszékében. Újra és újra kimondta a szót, leste, hogyan reagálsz rá. Mama. Mama.

1968

Etta nem volt mindig egyformán labilis. Olykor hosszabb ideig is egész tűrhetően játszotta a szerepet, amelyet elvártak tőle. Cecilia azonban mindvégig érezte, mennyire nehezére esik anyjának, hogy alkalmazkodjon az elvárásokhoz. Észrevette, hogy Etta keze idegesen remeg, ha valamelyik ismerős anyuka váratlanul beugrik hozzá egy kis trécselésre, vagy amikor ő, Cecilia megkéri, hogy fonja be a haját. Az emberek addigra felhagytak azzal, hogy Etta furcsa dolgain csámcsogjanak. Igazság szerint reménytelen esetnek tartotta mindenki. Valami mégis arra késztette Ettát, hogy újra és újra nekimenjen, és megpróbálja. Néha sikerült, máskor nem. De Cecilia mindig szurkolt neki.

Cecilia hatodik osztályos volt, amikor az iskolában táncmulatságot rendeztek a karácsonyi szünet után. Csakhamar kiderült, hogy Ceciliának nincs mit felvennie. Templomba nem jártak, máshova sem igen; alig akadt olyan alkalom, amikor ki kellett volna öltözniük. Cecilia nem sokat törődött a dologgal, nem panaszkodott, Etta viszont a fejébe vette, hogy ruhát fog varrni a kislánynak. Valami igazán különlegeset. Cecilia szóhoz sem jutott meglepetésében. Sosem fordult még elő, hogy anyja bármit is készített volna neki.

Másnap, amikor Etta hazaért a textilüzletből, a lépcső alján állva kiáltott utána.

– Cecilia, gyere, nézd meg!

Pauszpapírból készült szabásmintát és többméternyi sárga pamutanyagot fektetett az asztalra. Cecilia mozdulatlanul tűrte, hogy Etta méretet vegyen nyurga testéről, amely annyira különbözött az anyjáétól. Amikor az anyja keze végigsiklott a combja belső oldalán, vékony derekán, fel, a válláig, Cecilia úgy érezte, mintha idegen kéz érintené. Etta a keze ügyében lévő papírszalvétára jegyezte a méreteket, és kijelentette, hogy a ruha káprázatos lesz.

Az előszobaszekrényben volt egy régi varrógép, még a lakás előző tulajdonosai hagyták ott. Etta felállította a gépet a konyhaasztalon. Öt estén át dolgozott a ruhán. A varrógép öreg motorjának zakatolása miatt Cecilia hajnalig nem tudott aludni. Reggelre gombostűk és cérnaszálak borították a konyhaasztalt. Etta véreres szemekkel bámulta a szövetet, a kiszabott anyagot odapróbálta Cecilia vállához. A kislány látta, hogy a ruha olyasfajta céltudatosságot kölcsönzött anyjának, amelyet még sosem tapasztalt nála. A varrás olyannyira lefoglalta, hogy sem szomorkodásra, sem mérgelődésre nem maradt ideje.

A táncmulatság napjának reggelén Etta korán felkelt, és a kész, ropogósra vasalt ruhával a karján belépett Cecilia szobájába. Megint odapróbálta Cecilia vállához, végigsimított a csípőre ejtett derékpánton, a berakott szoknyarészén. A nyakkivágást és az ujjakat különleges, bolyhos fonallal hímezte ki.

– Mit szólsz?

– Nagyon tetszik. – Cecilia tudta, mit akar hallani az anyja, de ettől függetlenül tényleg tetszett neki a ruha. Sosem volt még ilyen szép ruhája; az egyetlen holmi, amelyet anyja készített a számára. Elképzelte, amint belibeg az osztályba, szinte már magán érezte az osztálytársai irigykedő pillantásait.

Cecilia hátat fordított Ettának, úgy bújt ki a hálóingéből. A ruha cipzárja kissé akadozott, de végül sikerült lehúznia. A varrások karistolták a bőrét, ahogy bebújt a ruhába. Rögtön érezte, hogy derékban szűk. Megfeszült apró fenekén, képtelenség volt feljebb húzni. Cecilia vonagló mozdulatokkal próbálta belepréselni testét a ruhába. Mindhiába.

– Gyerünk, dugd már be a karod az ujjába!

Cecilia mindent elkövetett, hogy beletuszkolja a karját a ruhaujjba, de sehogy sem ment. Halk reccsenés jelezte, hogy a varrás elengedett valahol.

– Gyere ide! – Etta maga elé rángatta a kislányt, lökdöste, cibálta, mint valami rongybabát. Lerántotta a ruhát a gyerek felsőtestéről, ráparancsolt, hogy lépjen ki a szoknyarészből, majd megpróbálta a fején keresztül ráadni. Ajkát pengevékonyra préselte. Cecilia nem tiltakozott, hagyta, tegyen vele az anyja, amit akar. Etta homloka verejtéktől fénylett, arca még a szokásosnál is vörösebbre gyúlt. Cecilia összeszorította a szemét.

Etta végül elengedte, és felállt.

– Akkor is ez lesz rajtad, Cecilia.

A gyerekkel megfordult a világ. Hogyan viselhetné azt a ruhát, amikor képtelen belebújni?

Negyedórával később Cecilia lement a konyhába. Szokott krémszínű nadrágját viselte a régi, kék garbóval. Nem nézett Ettára. Leült az asztalhoz, és kezébe vette a kanalat.

– Most azonnal visszamész, és felveszed azt a ruhát!

– De hisz láttad, hogy nem férek bele – felelte Cecilia dobogó szívvel.

– Dehogyisnem. Eredj fel. Most rögtön.

Cecilia arra gondolt, hogy Henry vajon hallja-e a beszélgetésüket. Tétovázva letette a kanalát.

– Eredj!

Ahogy a lépcső felé indult, hallotta Etta ziháló légzését a háta mögött. Szinte érezte, ahogy a dühödt tekintet a gerincébe fúródik. Hallgatózott, nem hallja-e Henry lépteit. Talán meghallja, hogy baj van, és odajön hozzájuk; ebben reménykedett.

– Indulj!

Cecilia, életében először, ráébredt, hogy neki is van némi hatalma Etta felett. Hiszen képes feldühíteni az anyját. El tudja érni nála, hogy méregbe guruljon. Megtehette volna, hogy felmegy a szobájába, és úgy tesz, mintha szándékában állna újra megpróbálkozni a ruhával, de látni akarta, mihez kezd Etta, ha ő elereszti a parancsait a füle mellett. Párbaj volt ez a javából.

– Menj, míg szépen mondom, Cecilia!

Etta addigra már egész testében reszketett, hangja fejhangú visításba csapott. Most! Most! Rikácsolásával szinte önmagát hergelte, úgy pumpálta magába a dühöt, mint valami narkotikumot, és Cecilia olyasvalamit is látott az anyja arcán, amit addig szinte soha: szégyent.

Később Cecilia maga is megismerte ezt az érzést.

Henry épp akkor lépett a konyhába, amikor Etta megint eltátotta a száját, hogy ráüvöltsön a gyerekre. Valahogy sikerült lecsillapítania az asszonyt. Beszélgetni kezdtek, Etta kávét töltött Henrynek. Egy óvatlan pillanatban aztán Ceciliának sikerült kisurrannia az ajtón.

Egész nap lődörgött, este pedig megvárta, míg besötétedik, csak akkor ment haza, amikor tudta, hogy Henry is otthon van már. Etta rá se nézett. Amikor felment a szobájába, látta, hogy már nincs ott a ruha. Etta elvitte. Néhány perccel később belépett az anyja, kezében a sárga szövetruhával. Leült az ágyra, és Cecilia felé nyújtotta a ruhát.

Látszott, hogy szétszedte, és az oldalvarrások mentén megtoldotta. Mintha kissé elcsavarodott volna az anyag, és furcsán szögletes formája volt. Mindenesetre legalább megpróbálta helyrehozni.

– Majd legközelebb felveszed.

Cecilia elvette anyja kezéből a ruhát, ujjaival végigsimította a nyakkivágás hímzett szegélyét. Aztán megölelte az anyját. Etta teste megmerevedett, ahogy átkarolta.

Néhány hónap múlva, a tanévzáró partin viselte a ruhát. Sután üldögélt a tornaterem szélén elhelyezett széken, igyekezett nem sokat mozogni, hogy ne látsszon, mennyire nem illik az alakjára a ruha. Akkor sem öltözött át, amikor a mulatság végeztével hazaért. Úgy ült oda a vacsoraasztalhoz, a sárga ruhában. Anyja azontúl egyszer sem említette a ruhát, Henry sem. Cecilia pedig soha többé nem vette fel.

21

A bulit persze inkább a saját örömünkre rendeztük, hiszen még csak egyéves volt – egy éve már, hogy szülők lettünk. Nagy csokorra való lufit rendeltem pasztellszínekben, hatalmas, fóliából készült 1-es számmal a közepén, meg cuki, cakkos szélű papírtányérokat. Még a szívószálak is pöttyösek voltak. Violet anyádtól gyönyörű, vajszínű pamutfonalból készült, bordás kötésű kardigánt kapott, és egy, a fenekén fodrokkal díszített cicanadrágot. Ahogy körültotyogott benne a nappaliban, úgy nézett ki, mint egy kiskacsa. Rózsaszín, nedves ajkaival nyálbuborékokat fújva gagyogott a vendégkoszorú közepén. Apád mindenütt a nyomában volt, a rossz térdén csúszva-mászva kísérgette.

A tortát a cukrászdában vásároltam, ahova sétáink során gyakran betértünk egy kis nyalánkságért. Vaníliakrémes máz borította, a tetején szivárványszínű szórócukor. Amikor letettem a magasított etetőszék asztalkájára, Violet sikítozott és tapsikolt örömében, le sem vette a tekintetét az egyetlen gyertyácska lángjáról.

– Boldog! – kiáltotta kristálytiszta kiejtéssel.

– Felvettem! – lelkendezett apád a digitális kamerát magasra emelve. Anyád csókokkal borította Violet pufók arcát, a húgod, akit ritkán láttunk, de most öt órát repült, hogy itt lehessen, azzal szórakoztatta, hogy hangos zörgéssel összegyűrte az ajándékok csomagolópapírját. Grace, aki egy üveg tequilát is hozott, felvágta a tortát. A fotelből néztük akkurátus mozdulatait. Az öledben ültem, átkaroltad a derekamat.

– Megcsináltuk! – lehelted a fülembe. Orrod hegye a tarkómat csiklandozta. Bólintottam, és belekortyoltam a sörödbe. Violet tündéri volt az etetőszékben, rajongó közönségétől körülvéve, a tortamáztól maszatos arcával. A nyakamon éreztem a szuszogásodat. Ittam még egy kortyot, aztán felrántottalak a székből.

– Csináljunk egy családi fotót!

Álltunk az ablak előtt, a beáradó fényben, Violetet a csípőmre ültettem, ő volt középen. Aznap szokatlanul kezelhető volt. Magamhoz öleltem, csókot nyomtam cukortól ragadós arcára. Mosolyogtunk, kattant a fényképezőgép zárja. Nevettél azon a jellegzetes, kicsit hápogó hangon, ahogy szoktál. Én meg kacagva, boldogan kurjongatva a magasba emeltem Violetet. Íme, itt vagyunk, megcsináltuk. Mi hárman.

22

Nem sokkal az első születésnapja után Violet ismét nyugtalankodni kezdett éjszakánként. Te sosem hallottad meg azonnal, hogy felébredt, néha egyáltalán nem, de az én szemem mintha már másodpercekkel korábban felpattant volna, mint ahogy meghallottam a jól ismert neszt a kiságy felől. Minden alkalommal felidegesített, mert arra emlékeztetett, hogy Violet még mindig a testem része. Kétóránként felsírt, a cumisüveget kérte. Néhány hét múlva azt találtam ki, hogy hat, tejjel színültig töltött cumisüveget sorba állítottam a kiságy rácsa mellett, azt reméltem, majd magától megtalálja, ha kell neki. De sosem találta meg.

Ahányszor csak felébresztett, mindannyiszor azt gondoltam, itt a vég, nem bírom tovább. Képtelen vagyok még egyszer végigcsinálni az egészet.

Benyitottam a gyerekszobába, a kezébe adtam a cumisüveget, és kijöttem.

– Te, nem veszélyes ez? Hogy olyan sokáig áll az a tej az üvegben – kérdezted, amikor rájöttél, mit csinálok.

– Nem tudom. – Valószínűleg veszélyes volt, de nem érdekelt. Muszáj volt aludnom.

Ez így ment hónapokon át. Megőrjített. Reggel fejfájással ébredtem, égett a szemem, alig tudtam gondolkodni. Kerültem a találkozást az ismerősökkel, mert nem tudtam, mikor mondok valami hülyeséget. Egyre jobban nehezteltem mindkettőtökre. Ki nem állhattam, ahogy mély, egyenletes szuszogással aludtál, amikor ki tudja, hányadszor visszafeküdtem melléd az ágyba. Előfordult, hogy szándékosan meglöktelek, ne aludj már olyan édesdeden, ha már én nem alhatok. Felvetettem, mi lenne, ha hetente néhány napra bölcsődébe adnám Violetet. Te már jóval Violet születése előtt világossá tetted, hogy hallani sem akarsz a bölcsődéről. Anyád, míg iskolába nem mentetek, otthon nevelt benneteket, te is ezt szeretnéd nyújtani a gyerekednek. Emlékszem, akkor egy pillanatig haboztam, de aztán siettem kijelenteni, hogy mindenben egyetértek veled. Szerettem volna mindent úgy csinálni, ahogy szerinted egy tökéletes anyához illik.

De ez már régen történt, Violet még nem is élt akkor.

Háromutcányira találtam egy helyet, ahova az ősztől felvették volna a gyereket. Kifaggattam az ismerősöket, akik ismerték a bölcsődét; valaki azt mondta, még kamera is van a csoportszobában, hogy a szülők a távolból szemmel tarthassák a gyereket. Igazság szerint sajnáltam a bölcsis gyerekeket, amikor láttam, ahogy libasorban ülnek azokban a hosszú babakocsikban, mint a papírdobozban a tojások; fáradt, alulfizetett gondozónők tologatták őket a városban, hogy valahogy elüssék az időt. Viszont jó néhány tanulmányt olvastam, amelyek szerint a bölcsődei környezetben nevelkedő gyerekek könnyebben beilleszkednek a közösségbe, ingergazdagabb környezet veszi őket körül, és emiatt gyorsabban fejlődnek. Néhanap neked is elküldtem egy-egy cikket. Vacsoránál aztán óvatosan előhozakodtam a témával, azon a tépelődő hangon, amit nyilván elvártál tőlem, amikor erről beszéltem. Nem lehet, hogy Violetnek most már ingergazdagabb környezetre volna szüksége? Talán itt az ideje, hogy kilépjen az otthon falai közül. Az is előfordulhat, hogy jobban aludna délután, nem? Mit gondolsz? Kérdésnek álcáztam a felvetést, bár mindketten tudtuk, mit akarok hallani.

– Várjunk még egy kicsit – javasoltad. – Majd ha jobban alszik éjszaka, eldöntjük. Most nyilván fáradt vagy. Nehéz, tudom, de elmúlik ez is. – Volt képed ezt mondani, miközben kipihenten, ruganyos léptekkel zuhanyozni indultál. Hallgattam, ahogy a vízsugár alatt állva énekelsz. Nemrég jártál a borbélynál, divatos fazonra nyírattad a hajad.

Én meg egyre pocsékabbul éreztem magam. Úgy tűnt, Violet is. Láttam rajta, mennyire elveszett, amikor kettesben marad velem. Folyton nyűgösködött, hisztizett, semmivel sem tudtam megnyugtatni. Ha felvettem, olyan hangosan visított, hogy lelki szemeimmel láttam, ahogy a szomszédoknak földbe gyökerezik a lábuk, ha meghallják. A sarki boltban vagy a játszótéren olykor megkérdezte valamelyik együttérző anyuka, hogy tud-e segíteni valamiben. Megalázó volt, hogy vagy amiatt sajnálnak, mert olyan gyereket szültem, mint Violet, vagy azért, mert a jelek szerint képtelen vagyok megbirkózni az anyasággal járó feladatokkal.

Így aztán viszonylag ritkán mozdultunk ki a lakásból. Amikor a munkából hazatérve kifaggattál a nap történéseiről, rendszeresen hazudtam neked. A gyerek alig várta, hogy hazaérj, mohón az öledbe mászott. Mivel egész nap be volt zárva a lakásba, megállás nélkül fel-alá futkározott, és azt kereste, hogy mit tömhetne a szájába: virágföldet, marékszám, a kulcscsomómat, sőt egyszer a szivacstölteléket is sikerült valahogy kiszednie a párnából. Többször úgy találtam rá, hogy fuldoklott, már egészen kék volt az arca. Amikor kikotortam a szájából, amit beletömött, partra vetett halként vergődött a karomban, aztán meg ernyedten lelógatta a tagjait, mintha meghalt volna. Elállt a szívverésem. Fölé hajoltam, erre elkerekedett a szeme, és olyan éktelen visítás tört elő a torka mélyéről, hogy könnyek tolultak a szemembe.

Mélységesen elkeserített, hogy pont ilyen gyerek jutott nekem.

Persze tudtam, hogy ez a viselkedés részben életkori sajátosság. Te is százszor elmagyaráztad, hogy a dackorszak már csak ilyen, a gyerek mentális fejlődésében bekövetkező ugrásszerű változás idézi elő a tüneteket. Szerettem volna hinni neked, de ha ránéztem, csak azt láttam, hogy egyszerűen hiányzik belőle az a kedvesség, báj, ami más, vele egykorú gyerekekben megvan. Alig voltak érzelmi megnyilvánulásai, elégedettnek, boldognak szinte sose láttam. Valami olyan keménységet, feszültséget érzékeltem benne, ami láthatóan neki is kínokat okozott. Az arcára kiült a szenvedés.

A többi szülővel, az ismerősökkel persze könnyedén, viccelődve beszéltünk a gyerekünkről, öntudatlanul is valamiféle megerősítést vártunk tőlük. Ha étterembe mentünk, igyekeztünk a lehető legkorábban odaérni, amikor alig voltak még, hogy megkíméljük a szomszédos asztalok vendégeit a jelenetektől. Téged is igyekeztelek megkímélni Violet rémisztő viselkedésének részleteitől, hiszen tudtam, nem szívesen hallanád. Elfogadtam, mi mást tehettem volna, hogy az a néhány harmonikus pillanat bőven kárpótol a sok megpróbáltatásért. Csakhogy Violet elképesztően féktelennek mutatkozott. Egyre jobban féltem tőle.

Borzasztó nagy szükségem lett volna arra, hogy néha kikapcsolhassak egy kicsit. Hogy kipihenhessem. Mindez eléggé méltányolható igénynek tűnt a számomra, de a bizonyítási kényszer, amit veled szemben éreztem, nem változott. Még mindig valami néma kétely, elemi bizalmatlanság sugárzott a szemedből, ami egészen megbénított, sokszor levegőt is nehezen kaptam, ha a közelemben voltál.

Írni csak akkor tudtam, amikor aludt, de sosem aludt sokáig, így aztán sajnos visszatértem a régi, rossz szokásomhoz, hiába fogadkoztam, hogy nem teszem többé. Hetente csak néhány alkalommal fordult elő, és mindig igyekeztem jóvátenni valamivel: sütivel a délutáni séta során, hosszúra nyúló esti fürdetéssel.

Hiszen úgyis hamarosan vége, gondoltam. Nemsokára beszélni fog, és maga mondja el neked, mi történt vele napközben. Akkor aztán elvesztem azt a csekélyke hatalmamat is, amit ma még szégyenszemre gyakorolhatok felette. Efféle gondolatokkal mentegettem magam. Tudtam, hogy abnormális módon viselkedem, de egyszerűen képtelen voltam lemondani arról, hogy megbüntessem azért, mert… mert van. Ha bedugtam a fülembe a fülhallgatót, könnyű volt úgy tenni, mintha nem is létezne.

Egyszer különösen nehéz napunk volt. Ha csak közelítettem felé, dührohamot kapott, rúgott, csapkodott. Nekivágta a fejét a falnak, aztán csak nézett, leste, hogy mit fogok csinálni. Aztán megint a falba verte a fejét. Egész nap egy falatot sem evett. Tudtam, hogy nagyon éhes, de nem vett ételt a szájába, mert tőlem kellett volna elfogadnia. Miközben délután aludt, megállás nélkül sírtam. A magatartászavar korai jeleit kutattam a neten, aztán kitöröltem a keresőlistát. Nem akartam, hogy lásd, mi jár a fejemben. Nem akartam olyan anya lenni, akinek ilyen gyereke van.

Mindössze néhány perccel azelőtt, hogy hazaértél, abbahagyta a viaskodást, mintha meghallotta volna a lépteidet, ahogy kiléptél a liftből. A csípőmre ültettem, úgy takarítottam a nappaliban. Merev volt a teste. Némán gubbasztott, és furcsa, áporodott szag lebegett körülötte. A pizsamája pamut anyaga kibolyhosodott a sok mosástól, karistolta a bőrömet, ahogy a karomhoz ért.

Átadtam neked, pedig még le sem vetetted a drága pulóvert, amit az irodában viseltél. Elmondtam, mitől lett az a vörös csík a fején. Nem érdekelt, hogy elhiszed-e vagy sem.

– Kicsim… – Nevetve csóváltad a fejed, hogy leplezd a neheztelésedet, miközben a szőnyegen hempergő gyereket csiklandoztad. – Hát tényleg annyira rossz kislány? Azt hittem, lassan rendeződnek a dolgok.

Kimerülten rogytam a kanapéra.

– Nem tudom. Fáradt vagyok.

Az igazságot nem mondhattam el. Hogy azt hiszem, valami nincs rendben a lányunkkal. Tudtam, te úgy gondolod, hogy velem van a baj.

– Tessék. – Odanyújtottad Violetet. Egy darab sajtot szopogatott, amit te adtál neki. – Látod, most nyugodt. Semmi baja. Csak öleld magadhoz. Dédelgesd egy kicsit.

– Fox, itt nem a szeretetről van szó. Nem a gyengédségről. Hiszen mást se teszek, mint megpróbálok gyengéd lenni hozzá.

– Akkor csak öleld magadhoz.

Az ölembe vettem Violetet, arra számítottam, hogy eltaszít magától, de csak ült az ölemben, szemlátomást elégedetten, a szétázott sajtot csócsálva. Néztük, ahogy kirámolsz a táskádból.

– A… pa – mondta. – Baba.

Felvetted a cumisüveget a dohányzóasztalról, és felé nyújtottad. Elvette, aztán visszasüppedt az ölembe.

– Látom, nem érted – mondtam halkan, vigyázva, nehogy felizgassam Violetet. Megnyugtató érzés volt érezni a teste súlyát, lassan kisimultak az idegeim. Úgy éreztem magam, mint a hajótörött, aki hosszú ideje egyedül hánykolódik csónakjával a tengeren, és hirtelen hajót pillant meg a távolban. Végigsimítottam a homlokát, eljátszottam a halántéka körül repkedő fürtökkel. Hagyta, hogy megpusziljam. Egy pillanatra kivette a tejesüveg cumiját a szájából, és nagyot sóhajtott. Mindketten belefáradtunk az egymással vívott harcba.

– Te is lefekszel, amikor lerakod aludni? – kérdezted. Halkan, szinte suttogva beszéltél, és beszéd közben fürkésző tekintettel néztél bennünket.

– Nem tudok aludni délután – vágtam rá, a nyugalom helyét visszafoglalta a szorongás, amely mintha jeges marokkal szorította volna a szívemet. Violet elhúzódott tőlem. – Hiszen annyi a dolgom! Mosás. Közben próbálok írni. Folyton pörög az agyam.

Lecsaptam az üveget az asztalra, a tej ráfröccsent a lapokra, amelyeket néhány perce nyomtattam ki. Azt terveztem, hogy aznap este megmutatom neked. Olyan régen kérdezted már, hogy min dolgozom. Néztem a cumisüvegből kicseppent tejgyöngyöket, amelyek elmaszatolták a friss festéket a kéziratlapokon.

A hálóba mentél, hogy átöltözz, aztán visszatértél a nappaliba, és ledobtad magad mellém a kanapéra. Megpaskoltad a combom. Valaha megkérdeztem volna, hogy milyen napod volt, de most nem tettem. A szomorúság, amely beette magát a napjainkba, eltávolított bennünket egymástól. Éreztük, de sosem beszéltünk róla. Hajlandó voltam a szőnyeg alá söpörni a gondokat, mert a jelek szerint te is ezt akartad.

– Ez mi? – mutattál a nedves papírlapokra.

– Semmi.

– Foglald le a helyet a bölcsődében, ha gondolod. De csak heti három napra, jó? Többet nem tudunk kifizetni. – Megdörzsölted a homlokod.

A hét hátralévő napjain igyekeztem a lehető legjobban csinálni mindent. Nem sok sikerrel: ott folytattuk a harcot, ahol abbahagytuk. A bölcsőde következő hétfőn kezdődött. Ma is jól emlékszem, mekkora megkönnyebbülés volt, amikor hétfő reggel átléptem Violettel a bölcsőde küszöbét. Mintha mázsás kő esett volna le a szívemről. Violet a sárga gumicsizmájára szegezte a tekintetét, azt bámulta, amíg jött a gondozónő, és kézen fogva elvezette. Rám se pillantott, amikor elköszöntem tőle. Hátra se fordult, ahogy a nedves füvön keresztülvágva a kapu felé indultam.

23

Az első babáját édesanyádtól kapta.

– Az anyai ösztön igen korán megmutatkozik – mondta anyád a földön ülő Violet felé intve, miközben kicsomagolta a friss halat, amit akkor hozott a piacról. Violet a hóna alá gyűrte a műanyag fejű babát, és azontúl egyetlen percre sem vált meg tőle. Baaabaaa, ismételgette éneklő hangon, miközben a baba tágra nyíló, rebegő, sűrű pillájú szemhéját böködte. A babának illata is volt, hintőporillata, és rózsaszín rugdalózót viselt.

Kiittam a boromat, figyeltem, ahogy anyád a vacsorát készíti. Felajánlottam, hogy hozatok valamit, de ő ragaszkodott hozzá, hogy cédrusfán grillezett lazacot készítsen juharszósszal. Violet odatipegett hozzám, felkapaszkodott az ölembe. A babát a kezében szorongatta.

– Mama. Baba.

– Igen, kicsim. Nagyon aranyos. – Ringattam a babát, puszit nyomtam az arcára. Violet figyelmesen követte minden mozdulatomat. – Tessék. Most te jössz.

Violet a babáért nyúlt, kivette a kezemből, és kitátott szájába vette a kopasz műanyag fejet. Sosem láttam még tőle ilyen gyengéd érzésekről tanúskodó gesztust, illetve kizárólag irányodban mutatott ilyet. Mindazonáltal nem akartam megtenni azt a szívességet anyádnak, hogy ezt el is mondom neki.

– Jó kislány vagy. Megpuszilod?

A lakást átjárta a sülő hal szaga. Apád meg te hokimeccsre mentetek a városba. A szüleid három napra jöttek, egy szállodában vettek ki szobát. Elég szűkösen vagyunk, mondtam, bár amikor ideköltöztünk, beszereztünk a számukra egy kihúzható kanapét. Még mindig hullafáradt voltam, pedig Violet akkoriban jobban aludt. Idegesített, hogy össze vagyok zárva anyáddal, mialatt te távol vagy. Elég nehéz lett volna megmondanom, mit érzek iránta. Nagy szükségem volt a segítségére, minden segítségre szükségem volt, de idegesített, hogy mindenhez ért, bármihez kezd, minden jól áll a kezében, és hogy láthatóan anyaként olyan könnyű dolga volt veled.

– Hogy tetszik a bölcsi az én kis drágámnak?

– Azt hiszem, szeret oda járni. Úgy látom, kedveli a gondozónőket. Sokat tanult az elmúlt néhány hét alatt.

Anyád elvette a poharamat, és lehajolt, hogy megcsókolja Violetet.

– És te? – kérdezte.

– Én?

– Élvezed a szabadidőt?

Majdnem két évtizedet töltött azzal, hogy titeket gondozott otthon. Téged meg a húgodat. Süteményt sütött. Aktív tagja volt a szülői munkaközösségnek. Ő varrt minden párnát, függönyt, szalvétát, terítőt, zuhanyfüggönyt a házban. Néztem, ahogy állig érő szőke haja meglibben főzés közben. Ugyanolyan hosszú, ugyanúgy lebben, ahogy minden aranykeretbe tett családi képen a szülői ház folyosóján.

– Többet írtam, meg talán sikerült egy kicsit utolérnem magam.

– Biztosan számolod az órákat, hogy mikor mehetsz érte. Én mindig így voltam, amikor iskolába mentek. Az ember nyugalomra áhítozik, aztán egész nap mást se tesz, mint róluk ábrándozik. – Elmosolyodott, miközben a kaprot aprította. – Fox imád vele lenni. Mindig tudtam, hogy csodás apa lesz. Már kis korában láttam rajta.

Violet a habverővel püfölte a sütő ajtaját, másik kezében a babát tartotta a lábánál fogva.

– Fox fantasztikus. Egyszerűen… tökéletes apa. – Tudtam, hogy ezt akarja hallani, és bizonyos értelemben igaz is volt, amit mondtam.

Anyád elmosolyodott, kezébe vette a citromot, hogy lereszelje a héját, de néhány pillanatig elnézte Violetet, ahogy a babával játszik. Itt volt a fürdetés ideje; lehajoltam, hogy felvegyem, de Violet összerezzent, ahogy megérezte az érintésemet. Tudtam, hogy ennek nem lesz jó vége, a gyomrom egy pillanat alatt csomóba ugrott. A gyerek nyafogni kezdett, és a kőpadlóra vetette magát.

– Gyere, picim, megyünk locsizni! – Nem akartam, hogy anyád lássa, hogyan küzdünk egymással. Felemeltem a konyhakőről a rúgkapáló, sikoltozó gyereket, és a fürdőszobába vittem. Becsuktam az ajtót, megeresztettem a vizet. Néhány perccel később anyád bekopogott.

– Segítsek? – kérdezte a csukott ajtón keresztül, túlkiabálva a gyerek visítását.

– Nem, semmi baj, csak fáradt, Helen. – Azért mégis benyitott. Addigra csuromvizes voltam. Violet arca szinte lila a dühtől. A hóna alá nyúlva erősen tartottam, ahogy leöblítettem a sampont a hajáról. Mire kivettem a kádból, szinte fuldoklott a sírástól. Anyád nézte, és odanyújtotta a törülközőt.

– Átvegyem?

– Nem kell, semmi baja – feleltem. Violet felé hajolt, én pedig erőnek erejével visszatartottam, de mielőtt elránthattam volna a fejem, fogait az arcomba mélyesztette. Fojtott kiáltás szakadt ki belőlem összeszorított fogsoromon át; próbáltam kiszabadítani magam, de olyan erővel szorított, hogy moccanni sem tudtam. Anyád halkan felsikoltott, és két kézzel szétfeszítette a gyerek fogsorát. Aztán kikapta a kezemből.

– Uramisten! – Csak ennyi tellett tőle.

Megnéztem a harapás nyomát a tükörben, hideg vizet engedtem, majd nedves ruhát szorítottam rá.

A megaláztatástól megsemmisülve bámultam magam elé. Éreztem, hogy anyád tekintete a hátamba fúródik.

Violet addigra abbahagyta a visítást. Szepegve bámult rám anyád karjaiból, két csuklás között elakadó lélegzettel, aztán ráemelte a tekintetét, mintha felmentésért esedezett volna, mintha azt akarta volna közölni, hogy csak így tudta megvédeni magát, egyedül így szabadulhatott kínzójának karmai közül.

– Bocsánat – mondtam, magam sem tudtam, kinek.

– Menj, vedd ki a halat a sütőből, majd én ráadom a pizsamát, jó? – szólt anyád.

– Dehogy, hagyd csak, majd én. – Átvettem Violetet anyádtól, szégyenkezve, de annál elszántabban. Violet azonban hátravetette a fejét és üvölteni kezdett. Anyád arca szinte lángolt. Jobbnak láttam, ha visszaadom neki a gyereket. A mosdókagyló felé fordultam. Anyád a gyerekszoba felé indult, közben a fülébe súgva csitította, ahogy te is szoktad. Reméltem, hogy a vízcsobogástól nem hallja a görcsös zokogásomat.

– Köszönöm a vacsorát, Helen. Finom volt.

– Ugyan, semmiség.

– Sajnálom a dolgot. Szép kis jelenet volt.

– Ugyan, kedves. – Kezébe vette a borospoharat, de nem ivott. – Fáradt volt, ennyi az egész. Eleget alszik délután ez a gyerek?

– Őszintén szólva nem vagyok biztos benne. – Pedig tudtam, nem az alvással van baj. Mindketten igyekeztünk úgy tenni, mintha nem is volna olyan súlyos a helyzet. Mintha lenne bármiféle hétköznapi magyarázat Violet viselkedésére. Ez egyébként bevett szokás volt nálatok a családban.

Zavartan tologattam az utolsó falatot a tányéromon.

– Mostanában nagyon apás… azt hiszem.

– Nos, ezért igazán nem hibáztathatjuk – kacsintott rám Helen, aztán nekiállt, hogy leszedje az asztalt. – Ti ketten aztán megfogtátok az isten lábát.

És Fox? Én talán nem vagyok főnyeremény neki? Helen újabb pohárral töltött nekem a konyhában. Hallgattunk.

– Idővel minden könnyebb lesz – suttogta.

Bólintottam. Megint könnybe lábadt a szemem, éreztem, hogy elvörösödöm. Helen egy pillanatig hallgatott, és amikor újra megszólalt, valahogy másként szólt a hangja, mélyebbre váltott, mintha hirtelen ráébredt volna: a helyzet súlyosabb annál, hogy tovább hitegethesse magát. A kezem után nyúlt, megszorította.

– Nézd, Blythe. Senki sem állítja, hogy anyának lenni könnyű. Különösen, ha másként alakulnak a dolgok, mint amire számít az ember, és bizonyos körülmények…

Vékony, rózsaszínű ajkait keményen összepréselte. Odáig nem merészkedett, hogy szóba hozza anyámat.

– Majd kitalálod a megoldást. Ami mindannyiótoknak megfelel. Tudom, hogy így lesz.

Amikor beléptél az ajtón, első dolgod volt, hogy Violet felől érdeklődj.

– Milyen volt ma az én kislányom? – kérdezted sugárzó arccal. Imádtad, amikor anyád ott volt nálunk, és foglalkozott a lányoddal.

– Nagyon jó volt. – Anyád kétfelől arcon csókolt, aztán elfordult, a táskájáért nyúlt. Szorosan magadhoz öleltél, én pedig azonnal éreztem, hogy kapatos vagy. Sörszagod volt, és a kinti levegőtől hűvös bőrödön fűszeres pecsenyeillatot éreztem. Ahogy kibontakoztam a karodból, megkérdezted, mi történt az arcommal. Meg is érintetted Violet fogainak vörös lenyomatát.

Felszisszentem.

– Semmi. Csak Violet megjelölt egy kicsit. – Anyádra pillantottam.

– Igen, volt egy kis dili lefekvés előtt – bólintott anyád, és ügyelt, hogy ne nézzen rám. – Rendesen be tud gurulni a kis rosszaság.

A homlokodat ráncolva léptél az előszobai fogashoz, hogy felakaszd a kabátodat. Anyád felhúzta a szemöldökét, és keskeny kis mosolyt dobott feléd, mintha azt várná, hogy mondj valamit. Elkaptam a tekintetem; hálás voltam neki, amiért szolidáris volt velem, és szégyenkeztem, amiért rászorultam a szolidaritására.

– Tarts ki, kedves – súgta hozzám hajolva édesanyád, aztán elindult apád felé, aki odakint, a taxiban várt rá.

24

Nagyjából nyolcéves koromtól vannak világos, eleven emlékeim a gyerekkoromról. Bárcsak ne az emlékezetem lenne az egyetlen, amire hagyatkozhatom, de sajnos nincs semmi más. Mások régi, elnyűtt fotókkal vagy a családi legendárium ezerszer ismételt történeteivel tudják kiegészíteni az emlékeiket, amelyeket a szeretteiktől hallottak. Nekem mindez kimaradt, ahogy anyámnak is – talán innen eredt a baj. Csak egyetlen történet létezett: a sajátunk.

Valamire azonban tisztán emlékszem: a babakocsim fehér, sötétkék virágokkal hímzett, csipkeszalaggal szegett bélésére, meg a nádfonatos fogantyúra. Anyám bőrkesztyűs keze nyugszik a fogantyún. Az arcát nem látom, csak az árnyéka borul fölém, ahogy befordulunk az utcasarkon, és a nap a háta mögé kerül. Tudom, igazság szerint nem is emlékezhetek erre, túlságosan kicsi voltam ahhoz, hogy emlékeim legyenek. Mégis, az orrom tele a tápszer savanykás szagával, a hintőpor és cigarettafüst illatával, és hallom a városból érkező nehézkes autóbuszok motorzúgását, amelyek esténként hazahozzák az ingázókat.

Néha eljátszom a gondolattal, hogy vajon mire emlékezhetett Sam.

Tényleg, mire? A domboldal fűszálainak élére a parkban? Vagy a narancsszínű takaróra, amelyre fektettük, a fölötte lebegő három arcra? Talán a sütőtökös muffin illatára, amelyet Violet annyira szeretett, hogy mindig segédkezett a sütésnél? A piros nyelű kanálra, amelyet Violet mindig a kezébe adott? Sokszor még ott volt rajta a tészta maradéka. A világító fürdőjátékra, amit mindig ki akartál dobni? Talán a festményre a gyerekszobában: az angyali szépségű kisbaba minden reggel magára vonta Sam tekintetét.

Aztán eszembe jut az uszoda öltözőjének falát borító zöld csempe. Nem tudom, miért, de valamiért meg vagyok győződve róla, hogy ez a zöld csempe bevésődött Sam emlékezetébe. Hiszen minden héten megfordultunk itt; Samet leültettem a sarokban álló padra, és fél kézzel tartottam, hogy le ne essen, míg a másikkal bereteszeltem a lengőajtót. Ilyenkor mindig a falat nézte fürkésző tekintetével, megtapogatta a látszólag véletlenszerű mintázatba rakott apró, színes kockákat – talán eleven lényeknek gondolta őket. Mustársárga, smaragdzöld, sötétkék. Tengerkék. A csempék valamiért megnyugtató hatással voltak rá. Halkan gügyögve meresztgette a szemét, miközben ráadtam az úszópelenkát, és törülközőt csavartam a derekam köré, amely még mindig nem szabadult meg a zsírpárnáktól. Ahányszor csak az uszodába indulunk, alig várom, hogy lássam, hogy gyönyörködik Sam a csempékben. Ezek voltak az ő kis világának apró örömei.

Ma is gyakran járok az uszodába. Őt keresem azoknak a csempéknek a mintázataiban.

25

Violetnek csoda szép, sűrű haja nőtt, az emberek megálltak az utcán, hogy megcsodálják, és megdicsérjék, milyen szép kislány. Violet illedelmesen mosolygott, megköszönte a dicséretet, én pedig ilyenkor egy másodperc töredékéig a kívülálló szemével láttam őt. Ugyan ki nézte volna ki ebből az apró, jó modorú kis lényből, hogy az őrületbe kergeti az anyját? Egyébként valamelyest javult a helyzet, a hátborzongató jelenetek ritkábbak lettek, és Violet személyiségének új oldalai kerültek előtérbe. Élt-halt a babájáért, mindenhová magával cipelte. Tizenhat hónapos korában már fel tudta sorolni a kedvenc színeit. Mindegy volt neki, hogy tél van-e vagy nyár, mindig ugyanolyan, karácsonyfamintás zoknit kellett ráadnom. A tojásrántottán kívül, amit „sárga felhőnek” hívott, jóformán alig fogadott el más ételt. A kutyáktól félt, a macskáktól izgalomba jött. Kedvelte a sarki virágüzlet elárusítónőjét, akihez szombat reggelenként mindig betértünk virágért. A virágot sokáig szorongatta a kezében, még bilizés közben sem vált meg tőle. A bilije mellett őrizte pisilés közben. Az efféle megmagyarázhatatlan szokásaihoz körömszakadtáig ragaszkodott.

Mindig éppen annyit lazított a pórázon, hogy elhiggyem, talán sikerül magamra találnom egy kicsit, de csakhamar gondoskodott róla, hogy ne felejtsem el, hol a helyem az ő kicsiny, ám a maga módján következetes világában.

Hároméves volt, amikor egy alkalommal elutaztunk a hétvégére. A barátaink esküvőjén vettünk részt. Amikor hazaértünk, még a kabátomat se vetettem le, egyenesen a szobájába mentem.

Éjfél is elmúlt már, de szerettem volna még egyszer beszívni az illatát, mielőtt lefekszem. A repülőgépen szüntelenül amiatt rettegtem, hogy valami baja történt; nem működött a szén-monoxid-jelző, és Violet megfulladt álmában, mert anyád nem hallotta a furcsa zajokat, bezzeg én meghallottam volna. Aztán azon aggódtam, mi lesz, ha a repülő landolás közben a kifutópályának csapódik, és felrobbanunk. Úgyhogy látni akartam, hogy minden rendben van vele. Ritkán éreztem efféle sóvárgást iránta, különösen akkor nem, amikor minden emberi számítás szerint éreznem kellett volna, ha viszont rám jött, akkor fel se tudtam idézni, milyen az, amikor a hátam közepére se kívánom. Nem értettem, ki az a másik anya, aki annyi szégyent hozott rám.

Az alvó gyerek arca. Amikor fölé hajoltam, hunyorogva kinyitotta a szemét. Aztán csalódottan újra lehunyta. Látszott rajta, hogy tényleg elszomorodott, nem is igyekezett leplezni a csalódottságát. Az oldalára fordult, gyűrött kis takaróját az álláig húzta, és a sötét ablakra meredt. Lehajoltam, hogy megcsókoljam, de éreztem, hogy minden izma megfeszül az érintésemtől.

Kimentem a szobából. Te az előszobában álltál. Alszik, mondtam, de mégis bementél, én meg hallottam a csókok cuppanó hangját a sötétben. Már mesélte is: anyád megengedte, hogy megnézze a hableányos filmet, újságolta. Arra kért, hogy feküdj oda mellé. Egész éjjel várt rád.

Éreztem, sosem lesz olyan kapcsolatom vele, mint neked.

– Képzelődsz – felelted, valahányszor szóba hoztam az aggályaimat. – Nem értem, miért kell mindent túldramatizálni.

– De hát látni sem bír, nem érted? Abszolút nincs rám szüksége.

– Nincs vele semmi baj, hidd el.

Vele. Vele nincs semmi baj, azt mondtad.

Másnap a reggelinél anyád áradozva mesélte, milyen csodás volt a hétvégéjük. Valósággal sugárzott az arcod, ahogy a térdeden lovagoltattad Violetet.

– Szóval akkor minden rendben volt? – kérdeztem halkan anyádat, miközben beraktuk a mosogatógépbe az edényeket.

– Jó volt, mint a kis angyal. Tényleg. – Egy pillanatra megsimogatta hátul a derekamat, mintha fájna valamim, ő pedig enyhíteni akarná. – Szerintem nagyon hiányoztatok neki.

26

Harmadikban egy héten át készültünk az anyák napjára: papírvirágokat készítettünk rózsaszín és sárga minyonpapírokból, amelyek belsejébe gombot ragasztottunk. A virág szárát zseníliabevonatú üvegmosó drótból hajlítottuk. A szárakat vastag kartonpapírba szúrtuk, és a legszebb betűinkkel rámásoltuk a verset, amelyet a tanító néni felírt a táblára: A rózsa piros, az ibolya kék, nálad jobb mamát hogy akarhatnék? Én készültem el vele utolsónak. A kézimunka, papírragasztás, effélék sosem érdekeltek, nem is csináltam még ilyesmit. Olyan szépet, mint a papírvirág-csokor, biztosan nem. Amikor elkészült, a tanítónő kivette a kezemből, és a fülembe súgta:

– Ez gyönyörű, Blythe. Anyukádnak nagyon fog tetszeni.

A tanítónő meghívót is küldött az ünnepséget követő teadélutánra, de én kidobtam a meghívót a kukába. Eszem ágában sem volt átadni anyámnak. Pontosabban nem láttam értelmét, hogy meghívja, ha egyszer úgysem jön el. Kilencéves voltam, de már rutinom volt abban, hogyan kíméljem meg magam a csalódástól. A teadélután napján, miközben egyedül reggeliztem a konyhában, míg anyám szokás szerint még aludt, újra és újra átvettem, mit fogok mondani, ha rákérdeznének az iskolában: anyám beteg, ételmérgezése van. Nem tud eljönni a teára.

Délután még az anyukák érkezése előtt pauszpapírból készült virágokkal feldíszítettük az osztálytermet. Széken állva, kezemben rajzszegekkel éppen a faliújságra tűztem fel valamit, amikor meghallottam a hangját.

– Korán jöttem?

A meglepetéstől kis híján leestem a székről. A tanítónő kedvesen köszönt neki, semmi baj, mondta, ő az első vendég, foglaljon helyet.

– Örülök, hogy jobban érzi magát – tette hozzá. Anyám látszólag nem akadt fenn a hazugságomon, talán fel sem tűnt neki. Láttam rajta, hogy izgul. Kurta mozdulattal odaintett az ajtóból. A ruhát, amelyet viselt, akkor láttam először: szép, barackszín ruha volt, gyöngy fülbevalót viselt hozzá, persze nem valódi gyöngyből. Ez a lágy, nőies megjelenés merőben szokatlan volt tőle. A szívem hevesen dörömbölt. Szóval mégis eljött. Valahonnan tudomást szerzett a teadélutánról, és eljött.

Megkért, hogy vezessem körbe az osztályban, amíg megérkeznek a többiek, és elkezdődik a parti. Megmutattam a kis barométert meg a golyós számológépet, a kifüggesztett szorzótáblát. Nevetgélt, amikor elmagyaráztam, hogyan lehet a legegyszerűbben használni, mintha sosem használt volna ilyesmit. Lassan feltünedeztek az ajtóban az ünnepeltek; az osztálytársaim, mihelyt megpillantották az anyukájukat, nyomban odaszaladtak hozzájuk. Anyám alaposan megszemlélte az érkezőket: a ruhájukat, a frizurájukat, az ékszereiket. Láttam rajta, hogy kínosan érzi magát, kisebbségi érzés gyötri, és ez megdöbbentett. Soha nem tapasztaltam, hogy bárkinek is adott volna a véleményére, úgy tudtam, magasról tesz rá, hogy ki mit gondol róla.

Ekkor Mrs. Ellington lépett a terembe. Thomas, aki éppen a tanítónők által hozott teáscsészékkel és csészealjakkal terítette meg az asztalt, harsány csatakiáltással fogadta. Mrs. Ellington intett neki, de ahelyett, hogy odament volna a fiához, egyenesen a terem vége felé indult, ahol anyámmal álldogáltunk.

– Cecilia, de örülök, hogy újra látlak! – A kezét nyújtotta anyám felé. – Milyen jól áll neked ez a szín! – Anyám megrázta a felé nyújtott kezet. Mrs. Ellington enyhén előrehajolt, mintha arcon akarná csókolni, ahogy a többi nő szokta üdvözölni egymást. Anyám, aki sosem puszilkodott senkivel, most viszonozta Mrs. Ellington mozdulatát. Arra gondoltam, vajon milyennek találja anyám illatát Mrs. Ellington.

– Én is örülök – mosolygott anyám. – És köszönöm. – Állával a terem felé intett, ahol szinte lépni se lehetett a teasüteménnyel, szalvétával, csészékkel és tányérokkal megrakott, apró zsúrasztalkáktól. Mrs. Ellington legyintett; szóra sem érdemes. Most egészen olyannak tűntek, mintha kedvelnék egymást. Sosem hallottam, hogy ők ketten ilyen hosszan beszélgettek volna.

– Milyen szép az anyukád, Blythe! – súgta az egyik kislány a fülembe.

– Mint egy filmsztár! – mondta a másik. Lopva anyámra pillantottam, próbáltam elképzelni, milyennek láthatják mások, akik nem tudják róla azt, amit én tudok. Láttam, rettenetesen szeretne már rágyújtani, idegesen dobolt a lábával. Törtem a fejem, vajon honnan szerezhette ezt a ruhát. Lehet, hogy eddig is megvolt neki? Vagy erre az alkalomra vette? A barátnőim tátott szájjal bámulták közönséges külsejű mamáik oldalán. Életemben először büszke voltam rá. Különleges nő. Kicsinosította magát, azt akarta, hogy ő legyen a legszebb. Hogy büszke lehessek rá.

A tanítónő átnyújtotta a virágokat, amiket készítettünk, az anyukák pedig meghatottan nézték az ajándékot, ámuldoztak, hogy milyen ügyesek vagyunk. Én is odaadtam anyámnak az enyémet, ő pedig elolvasta a kartonpapírra írt verset. Soha életemben nem mondtam még neki olyasmit, amit azok a verssorok kifejeztek. Hiszen mindketten tudtuk, hogy ő nem a legjobb anya. A közelében sem jár annak, hogy a legjobb anyának nevezhesse bárki.

– Tetszik?

– Persze. Köszönöm. – Lesütötte a szemét, és az asztalra tette a papírvirágot. – Kérek egy kis vizet. Blythe, töltenél nekem?

Azt szerettem volna, ha jobb anyának érezné magát annál, amilyen. Ha jobb lenne önmagánál. Kezembe vettem az ajándékot, és még egyszer felolvastam neki a verset, remegő hangom alig hallatszott a termet betöltő zsivajban.

– A rózsa piros, az ibolya kék, nálad jobb mamát hogy akarhatnék?

De továbbra is a papírvirágokra szegezte a tekintetét. Kivette a virágot a kezemből.

– Még öt perc, gyerekek!

– Otthon találkozunk, jó? – Egy pillanatra a fejem búbjára tette a kezét, aztán felkapta a retiküljét, és elsietett. Láttam, hogy Mrs. Ellington követte a tekintetével, ahogy végigsétált az osztálytermen.

Aznap este pásztorpitét készített vacsorára. Amikor hazaértem, láttam, hogy még mindig az a barackszínű kosztüm van rajta. Apám kihúzta magának a széket, és asztalhoz ült. Kijelentette, hogy farkaséhes.

– Na? Milyen volt az anyák napi teadélután? Mesélj!

Anyám nagy kanál krumplipürét csapott apám tányérjára. Nem felelt. Apám rám nézett, felvonta a szemöldökét.

– Nos, Blythe? Hogy sikerült?

– Jól. – Csendben kortyoltam a tejet. Anyám kivette a sütőből a forró edényt, az asztalra csúsztatta, mellédobta a kanalat.

– Úristen, az asztal! – kiáltotta apám felugorva a helyéről. Felkapta a konyharuhát, és gyors mozdulattal felemelte a tepsi alját, hogy alácsúsztassa a rongyot. Közben jól megégette az ujját. Anyámra meredt, de ő mintha észre se vette volna.

– Csináltam anyának virágokat papírból.

– Aranyos vagy. Megmutatod, Cecilia? – Apám jókora falatot vett a szájába, és anyámhoz fordult. – Hadd nézzem!

Anyám felpillantott a mosogató mellől.

– Micsodát?

– Amit Blythe készített neked anyák napjára.

Anyám zavartan megrázta a fejét, mintha nem tudná, apám miről beszél.

– Nem tudom… nem tudom, hova tettem.

– Ugyan, biztosan itt kell lennie valahol. Nézd meg a táskádban!

– Mondom. Nem tudom, hol van. – Rám nézett, és megint a fejét csóválta. – Nem tudom, mi lett vele. – Cigarettára gyújtott, és hátat fordított. Megeresztette a csapot, és hozzálátott a mosogatáshoz. Sosem evett velünk. Egyáltalán, enni sem láttam soha.

Megfordult velem a világ. Szóval elege lett. Sok volt neki, amit mondtam.

– Semmi baj, apu.

– Nem – csattant fel apám. – Nem, ha valami szépet készítettél anyádnak, akkor annak meg kell lennie. Majd kirakjuk a hűtőszekrényre.

– Seb…

– Menj, és keresd meg, Cecilia.

Anyám erre felkapta a konyharuhát, és belevágta apám arcába. Felugrottam, a villám a földre esett. Apám ott ült, a nedves konyharuha lógott a fejéről, a szemét lehunyta. Letette a villát meg a kést, és olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy a kézcsontjai fehéren világítottak a bőrén keresztül. Olyan színük volt, mint a tányéron maradt krumplidaraboknak. Azt szerettem volna, ha ordítani kezd; ha ugyanolyan dühösen ráüvölt anyámra, ahogy ő hozzávágta a rongyot. De néma maradt, olyannyira néma, hogy abban sem voltam biztos, vajon egyáltalán lélegzik-e.

– Most mi bajod? Elmentem, nem? Arra a hülye teadélutánra. Odaültem, eljátszottam, amit kellett. Mit akartok még tőlem? – felkapta a cigarettásdobozát az asztalról, és kiviharzott a verandára. Apám levette a konyharuhát a fejéről, összehajtogatta, az asztalra tette. Kezébe vette a villát, és rám nézett.

– Egyél.

27

Tavasszal, amikor Violet négyéves is elmúlt, az óvónő felhívott azzal, hogy pénteken, óvoda után találkozni szeretne velünk.

– Különösebb aggodalomra semmi ok – mondta a telefonba, a „különösebb” szót azonban bizonyos nyomatékkal ejtette. – Mindenesetre jobb, ha személyesen…

Te csak legyintettél a fontoskodásra, de láttam rajtad, hogy nyugtalanít, vajon mit fogunk hallani. Biztos valami olyasmit, hogy nem adta oda a ragasztót a társának.

Ültünk az apró székeken, a térded majd az álladat érte. Az óvónő rózsaszín műanyag poharakban vizet kínált, amelynek erős mosogatószeríze volt.

– Violet kivételesen okos gyermek – mondta. A jól ismert fogás: először mindig a pozitívumot. – Sok szempontból érettebb a koránál. Nagyon… nagyon agyafúrt.

Azonban… bizonyos incidensek miatt a csoporttársai tartanak tőle. Elmesélte, hogy az egyik kisfiú nem mert mellé ülni, azt mondta, Violet addig csavarja az ujját, míg sírva nem fakad. Egy kislány azt állította, hogy Violet a combjába döfte a ceruzáját. Az azt megelőző délután pedig, a csendes pihenő alatt, lehúzta néhány kis társának a nadrágját, és a bugyijukba apró kavicsokat tömött. Marékszám. Égett az arcom, a nyakamat eltakartam, mert tudtam, hogy vörös foltok ütköznek ki a bőrömön. Szégyelltem, hogy olyan emberi lényt nemzettünk, aki képes így viselkedni. Az ablakon át a játszóteret fürkésztem, a talajt borító apró kavicsokat néztem. Milyen vad volt, gondoltam, már egészen kicsi korában. Szinte alig emlékszem olyan esetre, hogy együttérzést láttam volna rajta valaki vagy valami iránt. Nagyon is el tudtam képzelni, amit az óvónő mesélt.

– Ha felszólítjuk rá, akkor persze bocsánatot kér – mondta kelletlenül az óvónő, miután azt kérdeztük tőle, mutat-e Violet megbánást egy-egy hasonló tette miatt. – Értelmes kislány, tudja, hogy fájdalmat okoz másoknak, de ez, úgy látszik, nem tartja vissza attól, hogy megtegye. Azt hiszem, eljött az ideje, hogy szembesítsük a tettei következményeivel.

Ebben maradtunk. Megköszöntük a tájékoztatást.

– Nézzék, elhiszem, hogy kellemetlen, de szinte minden gyerek keresztülmegy ezen. Próbálgatja a határait. Violet alighanem unatkozik itt. Látták azt a sok műanyag vacakot? A terem inkább csecsemőknek való. Pedig nem keveset fizetünk érte.

A beszélgetés után elmentünk meginni valamit. Néztem a poharad falán felszálló buborékokat. Én javasoltam, hogy üljünk be valahova, azt reméltem, az ital segít majd kiengedni egy kicsit.

– Ezt meg kell beszélni vele – mondtad. Igyekeztél racionálisan közelíteni a kérdéshez. – Nyilván valami kiprovokálja belőle ezt a viselkedést.

Bólintottam. Pedig képtelen voltam megérteni, hogy vagy képes a homokba dugni a fejed. Hiszen egyébként mindig mindenben az észszerűség vezérelt. Kivéve, ha a lányodról volt szó, mert akkor minden józanságod elhagyott. Vakon védted mindenkivel szemben.

– Nem mondasz semmit? – kérdezted ingerülten.

– Én… nem is tudom, mit mondjak. Csalódott vagyok. Persze, beszélnünk kell vele, de…

– De?

– De nem mondhatnám, hogy meg vagyok lepve.

A fejedet csóváltad – na tessék, helyben vagyunk.

– A vele egykorú gyerekek legfeljebb rúgnak, harapnak, meg olyanokat mondanak, hogy „nem jöhetsz el a szülinapi bulimra”. De amit ő tesz, az szinte… kegyetlenség. Mintha nem indulatból tenné, hanem… előre megfontoltan. – A kezembe temettem az arcomat.

– De hiszen csak négyéves, Blythe! Még a cipőjét sem tudja bekötni.

– Nézd, én szeretem őt, csak azt mondom, hogy…

– Valóban?

Micsoda megkönnyebbülés lehetett! Először mondtad ki ezt hangosan, de tudtam, évek óta emiatt gyötrődsz. A poharak körkörös nyomait bámultam a bárpulton.

– Szeretem, Fox. Nem velem van baj. – Eszembe jutott, hogyan kereste a szavakat az óvónő, amikor Violetről beszélt.

Egyedül mentem haza. A bébiszitternek adtam pénzt taxira. Violet gyorsan elaludt. Bebújtam mellé az ágyba, a lábamra húztam a paplant. Ha mocorogni kezdett, elakadó lélegzettel figyeltem. Tudtam, ha ébren lenne, nem akarná, hogy ott legyek, de ha aludt, mégis gyakran bementem hozzá. Kerestem valamit ezekben a békés pillanatokban. Hogy mit, nem tudtam volna megmondani. Talán azt a friss, édes illatot, ami belengte a szobát, amikor aludt… ez emlékeztetett arra, honnan jött. Nem könnyű eset, gondoltam, de mégiscsak a lányom. Tartoztam neki.

Ám ahogy ott feküdtem mellette a sötétben, egy pillanatra titkos elégtételt éreztem. Mindeddig magamra hagyva viaskodtam a rémisztő gyanúval. Most végre valaki más is látja, amit én.

28

Néhány hét telhetett el az óvónővel folytatott beszélgetés óta. Miután Violetet elvittem az óvodába, az egyik belvárosi galériába mentem, hogy megnézzem az új kiállítást, amiről előző nap olvastam az újságban, és ami nagy felhördülést keltett. Neked is megmutattam a kritikát, a reggeli kávé mellett olvastad, alig észrevehetően megcsóváltad a fejed, aztán továbblapoztál.

Beléptem a galériába, bámultam a matt fehérre festett falakat. A képek olyan gyerekeket ábrázoltak, akiket fegyveres erőszak miatt helyeztek vád alá. Brutális, sok esetben halált okozó tettek miatt tartóztatták le őket. Egészen fiatalok, szinte gyerekek még, még pattanásaik se voltak, és a szüleik talán a ringlispílre sem engedték volna felülni őket egyedül.

Valamiért az jutott eszembe, hogy milyen aprócska lehet a nemi szervük, gyerekes, szőrtelen, szinte nemtelen még. Két lány is volt köztük. Mindketten szélesen mosolyogtak, fülig érő szájjal. Az egyiknek sínben volt a lába. Elképzeltem, hogy az anyjának havonta el kell kísérnie az ortopédiára, hogy igazítsanak a sínen, és kiválaszthatja, hogy milyen színűek legyenek a huzalok. Utána eperfagyit kért, az volt az egyetlen, ami enyhítette a fájdalmait.

Órákon át néztem farkasszemet azokkal a gyerekekkel. Vajon látták rajtam, hogy bizonyos értelemben én is hozzájuk tartozom? Szerette ezek közül valamelyik az anyját? A teremőr, rövid, oldalra fésült hajú nő, a helyiség sarkába állított íróasztalnál ült, és valami katalógust lapozgatott. Megérintettem az egyik iskolás lány portréját fedő üveglapot. A lány két, illedelmesen szoros hajfonata a mellén feküdt. Hogy kezdődött vajon? Mikor derült ki, hogy baj van? Mitől lettek ilyenek? Ki a hibás?

Hazafelé menet szidtam magam, amiért megnéztem azt a kiállítást. Hogy jutott eszembe olyasmi, hogy ismerős vonásokra bukkanok majd azokon a portrékon? Micsoda képtelen gondolat!

Aznap korán elhoztam az óvodából, és hazafelé forró csokit meg sütit vettünk. Amikor leültünk a padra, felajánlotta nekem a sütije felét.

– Szerintem te nagyon jó kislány vagy – mondtam. Nyalogatta a csokireszeléket a megmaradt fél sütiről, és úgy láttam, azon gondolkodik, amit az előbb mondtam.

– Noah azt mondta, hogy utálatos vagyok. De én se szeretem Noah-t.

– Akkor Noah bizonyára rosszul ismer téged.

Bólintott, és a pillecukrot kezdte piszkálni az ujjával.

Az ebédet kihagytuk – a süti elvette az étvágyunkat. Fürdéskor lehunyta a szemét, és úgy lebegett a hablepel tetején, ahogy azok a gyerekek szoktak, akik „angyalt” csinálnak a friss hóban.

– Holnap megverem Noah-t.

Elállt a szívverésem. Kifacsartam a mosdókesztyűt, és felakasztottam a csapra. Megfontoltam a szavaimat.

– Az nem volna helyes, Violet – mondtam nyugodtan. – Nem bántunk senkit. Inkább mondj valamit, amit kedvelsz benne. Nem irigy? Megosztja, amije van? Vicces vele játszani a csendes pihenő alatt?

– Nem – mondta, és bedugta a fejét a víz alá.

Másnap megkértelek, hogy hozd el az óvodából, mert találkoznom kell valakivel. De nem mentem sehova, csak vásárolni. Tétován bolyongtam az élelmiszerboltban, nem vettem semmit. Ahogy közeledtem a házunkhoz, egyre hevesebben vert a szívem. Egész nap a telefonomat nézegettem, biztos voltam benne, hogy az óvónő már hívott.

– Volt valami? – kérdeztem kifulladva, amikor találkoztunk.

– Az óvónő szerint ma nagyon jó napja volt. – Megborzoltad Violet haját, miközben ő a spagettijét csavargatta. Felnézett rám, és csücsörítő ajkai között beszívta a tésztaszálat.

Később, mielőtt aludni mentem, összeszedtem a ruháit, hogy a mosógépbe tegyem. Az aznap viselt ruhája zsebében nagy marékra való göndör, szőke hajat találtam. Üveges szemmel, nyugtalanul bámultam a kezemben lévő hajcsomót. Aztán hirtelen rájöttem, kinek a haja az. A kicsi, félénk, sápadt kis Noah, neki vannak ilyen rakoncátlan fürtjei. Kimentem az előszobába, nem is tudtam, mihez kezdjek vele.

– Fox!

– Gyere, mutatok valamit! – kiáltottál a nappaliból. Kicsit mintha remegett volna a hangod. A markomba szorítottam a hajcsomót. A kanapén ülve kis, négyszögletes dobozt nyújtottál felém. Ekkor eszembe jutott, hogy aznap volt az éves vezetőségi ülés. Mint utóbb kiderült, előléptettek. Hatalmas fizetésemelést kaptál.

– Köszönöm, hogy annyi mindent teszel értünk! – mondtad orrodat a homlokomnak nyomva. Kinyitottam a dobozt. Vékony aranylánc volt benne, rajta apró medál, belevésett V betűvel. Kivettem, a nyakamhoz emeltem. – Most nincs könnyű dolgunk, de azt tudnod kell, hogy szeretlek. Tudod, ugye?

Kibújtál az ingedből. Azt mondtad, kívánsz.

A hajcsomó ott lapult a földre dobott farmernadrágom zsebében. Amikor befejeztük, kimentem a fürdőszobába, és lehúztam a vécén a szőke pihéket.

Reggel, óvodába menet megkérdeztem Violetet, mi történt előző nap Noah-val.

– Levágta a saját haját.

– Ő maga vágta le?

– Igen. A mosdóban.

– Mit mondott az óvó néni?

– Nem tudom.

– De te nem csináltál semmit, ugye?

– Nem.

– Ugye igazat mondasz?

– Igen. Becsszó. – Egy ideig hallgatott, aztán amikor elértünk a következő sarokig, megszólalt: – Segítettem neki takarítani, azért volt a zsebemben a haja.

Amikor másnap lementünk a játszótérre és Noah megpillantotta Violetet, odaszaladt az anyjához, és a szoknyájába temette az arcát. Haja frissen nyírva. Violet rá se nézett, amikor elment mellette. Noah anyja lehajolt a kisfiúhoz, hogy megkérdezze, mi baja. Semmi, szepegte a gyerek. Az anyja zsebkendőt vett elő, és a kisfiú orrára nyomta. Felszólította, hogy fújja ki az orrát. Részvétteljes pillantást vetettem felé, és rámosolyodtam. Az anya kimerültnek tűnt. Próbált visszamosolyogni, kezében az ázott zsebkendővel intett. Tudtam, hogy oda kellene mennem, és azt mondani: Tudom, mit érzel. Néha minden összejön.

Mégsem mentem oda; valamiért egészen elgyengült a térdem. Sietve távoztunk a játszótérről.

Hazafelé azokon a fotókon járt az eszem, amelyeket a galériában láttam. Elképzeltem, hogy a képeken szereplő gyerekek mögött mindenütt ott áll egy-egy asszony. Pedig az anyja teljesen normális nő. Olyan, mint te vagy én.

Aznap délután, amikor feljöttem a mosókonyhából, Violetet a konyhapult mellett találtam. Odahúzta magának a széket, hogy felérje a pultot. Ujjait a nyitott savanyúságosüvegben úszkáló folyadékban lebegtette.

– Mit csinálsz? – kérdeztem.

– Kifogom a bálnákat – felelte. Néztem, ahogy megpróbálta elkapni a befőttesüvegben homályló, kapros lében lebegő uborkákat, amelyek most, hogy jobban megnéztem, valóban hasonlítottak a bálnákra. Milyen gazdag fantáziája van, gondoltam. Néha erőt vett rajtam a vágy, hogy belelássak a fejébe. Még ha féltem is attól, amit ott találnék.

29

Talán nem emlékszel már: Elijah-nak hívták. November elején volt a temetése, szombati nap. Előtte két napig egyfolytában esett, nyomott volt a levegő. Az embert csontig átjárta a nyirkos hideg, mintha még a lakásba is bevette volna magát a nedvesség.

Violetet persze nem vittük el a temetésre, otthon maradt a bébiszitterrel. Amíg távol voltunk, rajzolt. Két gyereket ábrázolt a rajz. Az egyik mosolygott, a másik sírt, a síró gyerek mellkasán vörös firka, amiről azt gondoltam, vér lehet. Az orrod alá dugtam, ezt nézd, mondtam, de nem feleltél. A pultra tetted a rajzot, és taxit hívtál a bébiszitternek. Akkor már majdnem ötéves volt.

Este, amikor lefeküdtünk, odafordultam hozzád az ágyban, és megkérdeztem, beszélhetnénk-e. A homlokodat dörzsölted, az orrnyerged tájékát. Hosszú, fárasztó, izgalmakkal és idegeskedéssel teli nap volt. Képtelen voltam megnyugodni.

Tudtad, miről akarok beszélni.

– A szentségit, hát ott ültél ma a templomban, semmi se ragadt rád? – sziszegted összeszorított foggal. – Az csak egy rajz, semmi több!

Pedig igenis több volt. Sokkal több. Hanyatt fordultam, a nyakláncomat babrálva bámultam a mennyezetet.

– Próbáld olyannak elfogadni, amilyen. Az anyja vagy. Semmi mást nem kell tenned, csak elfogadni.

– Tudom. Azt is teszem. Tényleg.

Ó, az a meggyőző, az a hazug „tényleg”.

Azt akartad, hogy a tökéletes lányodnak tökéletes anyja legyen. És ha nem az, akkor nincs többé helye a szívedben.

Másnap reggelre Violet rajza eltűnt a pultról. A papírkosárban sem találtam. Megnéztem a konyhai szemetesben, a fürdőszobaiban, az íróasztalom mellett álló hulladékgyűjtőben. Nem volt sehol, én pedig sosem kérdeztem, mit tettél vele.

Elijah temetésén a pap arról beszélt, hogy Istennek terve van minden teremtményével. Elijah-val az volt a terve, hogy sose öregedjen meg. Azok után, amiknek az elmúlt héten szemtanúja voltam, sehogy sem tudtam elfogadni ezt a magyarázatot… Amitől rettegtem, bekövetkezett.

A játszótéren történt, ahova az óvodából hazafelé menet tértünk be. Azt hiszem, láttam, mi történt, mielőtt az a szegény kisfiú leesett volna a csúszda tetejéről.

Hullafáradt voltam; Violet az utóbbi időben megint rosszul aludt, többször kért inni, azt akarta, hogy égve hagyjuk a lámpát. Hetek óta egyetlen éjszakát sem aludtam végig. Nem tudtam tisztán gondolkodni.

Talán tíz másodperc lehetett. Nagyjából ennyi ideig figyelte Violet, amint Elijah a nagy mászókához fut, és felhág a legmagasabb csúszdához, ami előtt Violet állt. Két kezét összekulcsolta a háta mögött, tekintete a kisfiúra tapadt. Elijah az enyhén ingatag hídon keresztülfutva közeledett felé. Teli torokból kiabált a játék hevében, a friss őszi levegő összeborzolta hosszú haját.

A puffanás mellett valami reccsenés is hallatszott, amikor a kisfiú a földnek csapódott. Puff… krr. Valahogy így hangzott.

Violet rám pillantott. Nem emlékszem, hogy bármiféle megbánást láttam volna a tekintetében, ahogy a murvás talajon görcsbe rándult tagokkal heverő farmernadrágos, csíkos pólóba bújtatott testet nézte, amely nem mozdult többé. Arcizma sem rándult, úgy hallgatta, ahogy a kisfiú dadája segítségért kiabál, pedig olyan rettenetes volt a pánikba esett nő sikoltása, hogy a fülemhez kaptam a kezem. Szeme se rebbent, amikor megérkeztek a mentők, hogy hordágyra emeljék és elszállítsák az apró testet, miközben az anyák és a dajkák egymás lábára tiporva, iszonyattal figyelték a jelenetet, a karjukban tartott kicsinyeik rémülten a válluk hajlatába, mellükbe temették arcukat.

Álltam, meredten bámultam a csúszda tetejét, néztem, próbáltam visszaforgatni a jelenetet, megállapítani, mi is történt valójában.

Mialatt Elijah Violet felé rohant, Violet, mint a profi toronyugró, aki előre eltervezi, hogyan fog a vízbe érkezni, felmérte a meredek csúszda alján nyíló mélységet.

– Vigyázz! – kiabáltam. – Vigyázz, nagyon magas!

A szokásos anyai túlféltés. Az anyák agya már csak erre a srófra jár, folyton azt lesik, hol fenyeget veszély. A halál. A gyerekem haláláé. Egy anya figyelme pillanatra sem lankadhat.

Violet hátralépett a csúszda szélétől, és a mászóka fakorlátjának támaszkodott, mint aki várakozik. Akkor még nem tudtam, mire vár.

Aztán láttam, hogy felemeli a lábát. Éppen jókor.

A gyerek fejjel előre ért földet.

A szirénák vijjogásától alig hallottam, mit mond. Nyugodt hangon megismételte a kérdést. Hogy kaphat-e sütit. Szemöldökét várakozón felvonva leste, mit felelek. Mintha próbára akart volna tenni. Mintha így akarta volna kipuhatolni, hogy láttam-e, és ha igen, mihez fogok kezdeni vele. A gondolat, hogy ő gáncsolta el azt a kisfiút, olyannyira abszurdnak tűnt, olyan felfoghatatlan volt, hogy mihelyt eszembe villant, szinte azonnal szerte is foszlott. Nem, nem, dehogy, nem történt semmi. Felnéztem a szürke égboltra, és hangosan is kimondtam:

– Nem történt semmi. Amit láttál, nem történt meg, érted, Blythe?

– Anyu! Megyünk sütizni?

Megráztam a fejem, és remegő kezem a kabátzsebembe süllyesztve elindultam.

Gyerünk haza. Azonnal. MOST.

Komor csendben lépkedtünk hazafelé.

Otthon leültettem a tévé elé, miközben én magam a vécékagylón üldögélve töltöttem a következő órát. Képtelen voltam megmozdulni, újra és újra lepergett előttem a jelenet, amelyről továbbra sem tudtam eldönteni, valóban láttam-e, vagy sem. Ez nem szőke hajcsomó volt, nem holmi csúfolódás az óvodaudvaron. Az a mászóka legalább négy méter magas. Levettem a nyakláncot a V feliratú medállal. Vörös foltok lepték el a nyakam. Tüzelt rajta a bőr.

Fura képek villództak a szemem előtt: apró, rózsaszín bilincsek, intézkedő gyermekvédelmisek, az ajtónk előtt tolongó viharkabátos riporterek, akik az ajtónkon kopogtatnak. Homályosan felmerült bennem az óvodaváltáshoz szükséges rengeteg adminisztráció, a válás borzalmas költségei, azon töprengtem, vajon mennyibe kerülhet egy olyan elektromos kerekesszék, amire annak a szegény gyereknek alighanem szüksége lesz. Bámultam a zuhanyfülke csempéinek fugáiban kiütköző penészfoltokat. Folyton magam előtt láttam, ahogy ott állt a csúszda tetején, a részvét legkisebb jele nélkül.

Végül úgy döntöttem, hogy nem hiszem el. Nem ő gáncsolta el azt a gyereket. A közelében sem volt.

Egyszerűen képtelenség, hogy olyasvalakinek az anyja legyek, aki ilyesmire képes.

Ólmos fáradtságot éreztem.

Uzsonnára mogyoróvajas kenyeret kentem neki. Amikor letettem a tányért a dohányzóasztalkára, megérintette a karomat. Hevesen összerezzentem, ahogy ujjai a bőrömhöz értek. A kezét bámultam: olyan apró volt, olyan ártatlan, kézfeje még párnás, mint a kisbabáké.

Nem. Nem, ő sosem tenne ilyet.

Este elmeséltem neked, milyen szörnyű baleset történt Elijah-val.

Balesetet mondtam.

Violet a konyha túlsó végében a kirakós játékkal szórakozott. Amikor a telefonom berregni kezdett a konyhapulton, felpillantott rám. Telefonálás közben őt bámultam. Az egyik anyuka hívott a játszótérről; azt mondta, Elijah meghalt a kórházban.

– Meghalt. Uramisten… meghalt. – Megfordult velem a világ.

Te szemrehányóan bámultál, amiért ennyire nyíltan, tapintatlanul, mindenféle anyai felelősségérzetet félretéve, hangosan beszélek erről. A gyerek előtt. Odamentél Violethez, hogy megnyugtasd, pedig láthatóan kicsit sem volt zaklatott. Megvonta a vállát. Azt kérdezte, nem láttad-e valahol a sarokba illeszkedő darabot, amit olyan régóta keres.

Csak időre van szüksége, hogy feldolgozza a történteket.

Hát persze.

Azért ezt nem kellett volna, Blythe. Most komolyan, tényleg muszáj volt a tudomására hoznod, hogy meghalt az a gyerek? Épp elég baj, hogy ott volt, amikor leesett.

Csak sokkal később, a lefekvéshez készülődve jutott eszedbe, hogy azt mondd:

– És te? Veled minden oké? Gyere ide… rémes látvány lehetett. Nagyon sajnálom, Blythe.

Átkaroltál, én pedig úgy aludtam el, hogy a lábadat átvetetted az enyémen, mintha átölelnél vele. Bámultam a mennyezetet a sötétben, vártam, mikor riad fel újra Violet.

Másnap egy hűtőtáskában mélyhűtött quiche-t és drága fehérjeitalokat hagytam a család lakásának bejárata előtt egy levélke kíséretében, amelyben az állt, hogy velük vagyunk a gyászukban. A temetésre koszorút köttettem nagy, fehér liliomokból.

Őszinte részvétünk: a Connor család

A rendőrség csak gyors rutinvizsgálatot folytatott le az ügyben. Engem is kihallgattak. Nekik is azt mondtam, amit neked: nem láttam semmit. Violet már lemászott a csúszdáról, amikor meghallottam a puffanást. Kopottak a deszkák, biztosan csúszósak is. Mindig is úgy gondoltam, hogy veszélyes az a játszótér.

Elmondtam, hogy őszintén együttérzek a gyerek szerencsétlen édesanyjával.

30

A gyermek intenzív osztály a tizedik emeleten volt. A kabátomat és a táskámat a kocsiban hagytam, a pizsamanadrág még mindig rajtam volt. A pizsama meg a kezemben lévő gyerekmenü a McDonald’sból, amelyet egy perccel azelőtt vettem, hogy beszálltam volna a liftbe, elég volt ahhoz, hogy az osztályos nővér azt higgye, én is oda tartozom. Azokat a szülőket, akiknek a gyermeke éppen élet-halál harcot vív, ritkán szólítják fel, hogy igazolják magukat.

Ültem a fémből készült padon a folyosó végén, a mellettem lévő ablak a személyzeti parkolóra nézett. A mennyezeti szellőzőberendezésből időnként gyomorkorgáshoz hasonló hangok törtek elő. Letettem magam mellé a Happy Meal dobozát.

Dühös voltam magamra, amiért odamentem. Arra a helyre, ahol Elijah meghalt.

Két hét telt el a baleset óta, és azóta nem volt nap, hogy ne gondoltam volna rá. Ahányszor csak lehunytam a szemem, megint ott álltam a játszótéren, kiabáltam a csúszda tetején álló Violetnek, hogy vigyázzon, le ne essen. Láttam a kis lábakat, láttam, hogy a kisfiú odafut, láttam, hogy Violet hátát az oszlopnak vetve áll. És láttam azt is, hogy Violet lába felemelkedik, amikor a kisfiú elhalad előtte.

Láttam, de nem akartam hinni a szememnek.

Hallgattam a kórtermekből kiszűrődő zajokat. Egy kisgyerek, akitől az imént több ampulla vért vettek, erőtlen hangon sírt, anyja gyengéd szavakkal dicsérte a bátorságáért. A folyosó túlsó végén nyíló rendelő ajtaján elgyötört arcú férfi lépett ki egy kislánnyal a karján. A kicsi plüssmacit szorongatott, azzal intett búcsút valakinek, elnyűtt kis csizmái a férfi csípője körül harangoztak. A nővér halkan becsukta utánuk az ajtót. Bentről női sírás hallatszott, amely időnként elhalkult, majd ismét zokogássá erősödött. A bánat mellett mintha fojtott dühöt is éreztem volna abban a zokogásban.

Kétajtónyira énekszó csendült fel. Felnőttek, gyerekek, talán egy család énekelt, azt a dalt, amelyet Violet is tanult az óvodában. A csukott ajtón át is hallatszott, hogy a gyermekhangok közé valami ütőhangszer ezüstös csengése vegyül. Egy pillanatra azt kívántam, bárcsak én is velük énekelhetnék.

Nővérek jöttek-mentek, és mielőtt beléptek valamelyik ajtón, fertőtlenítőszert nyomtak a tenyerükre a kihelyezett tartályokból. Többen a kávéautomata felé tartottak. Anyukák törlőkendő után kutattak a táskájukban. Egy tüllszoknyás bohóc kiskocsin játékokat húzva maga után ajtóról ajtóra járt, mindenhová halkan bekopogott, és megkérdezte, bejöhet-e. Suttogás. Nevetés. Taps. Jó kislány! Micsoda nagyfiú! Hosszú csendek. A hangosbemondó felhívta a figyelmet, hogy a nyugati szárny felvonóit húsz percre üzemen kívül helyezik. Bámultam a barackszínű és szürke lapokból kirakott kőpadló szegélylapjainak tövében megbúvó vastag piszokréteget. A folyosó végét lezáró kétszárnyú ajtó megállás nélkül nyílt-csukódott.

– Segíthetek? – Összerezzentem; csak akkor vettem észre a világoszöld műtősruhába öltözött nőt, amikor már ott állt mellettem. Nagyot nyeltem; úgy éreztem, mintha gézt tömtek volna a torkomba. Fülledt volt a levegő. Nem, köszönöm, ráztam a fejemet. Negyedik órája ültem azon a padon.

Kifelé menet, kezemben a kihűlt hasábburgonyával teli dobozzal megálltam a csukott ajtó előtt, ahonnan korábban annak a nőnek a sírását hallottam. Az ajtó drótüvegén át láttam, hogy a nő az ágyban fekszik, mellette kicsiny, takarókba bugyolált test. A fejük felett az infúziós tasakok úgy lebegtek, mintha viharfelhők lettek volna, csövek nyúltak ki belőlük, és futottak a kis csomag takarója alá. És esőcseppek hulltak azokból a felhőkből, monoton egyformasággal. Az ágy mögött, a falon fehér tábla: „A nevem… és amit a legjobban szeretek csinálni, az a…” Valaki beleírta az üresen hagyott részbe: Oliver. Focizni a barátaimmal.

Nincs szörnyűbb, mint mikor egy anyának néznie kell a gyereke szenvedését.

Nincs szörnyűbb, mint mikor egy anyának meg kell érnie a gyereke halálát.

Nincs szörnyűbb, mint mikor egy anya úgy érzi, a gyermek, akit szült, rossz ember.

Ahogy ott álltam az ajtó előtt, egy pillanatra azt kívántam, bárcsak Violetet lökte volna le valaki a csúszdáról.

Aztán később, már a kocsiban ülve a kórház parkolójában megint máshogy idéztem fel azt a bizonyos jelenetet. Elhatároztam, hogy nem fantáziálok tovább. Muszáj volt hinnem abban, hogy nem a lányom gáncsolta el azt a kisfiút.

Aznap este megsimogattad a vállam, és lassan a tarkómra csúsztattad a kezed, miközben garnélarák-darabkákat sütöttem a serpenyőben. Elhúzódtam. Mi baj, kérdezted. Szerettem volna elmondani, merre jártam aznap. Szerettem volna azt mondani, szörnyeteg vagyok, akinek rémes gondolatok járnak a fejében. De nem mondtam, csak motyogtam valamit arról, hogy fáj a fejem, és bámultam a sercegő olajat a serpenyőben. A fejedet csóváltad, és magamra hagytál a konyhában.

31

– Talán jobb, ha ma nem jössz. Sajnálom. – Mr. Ellington a küszöbön állt, kezében nedves törlőruha. Vagy öt percig kopogtattam, mire végre ajtót nyitott. Azt mondta, Thomas és Daniel elmentek a nagynénjükhöz, Mrs. Ellington pedig nem érzi jól magát. Nyilván látta rajtam, mennyire csalódtam, mert amikor sarkon fordultam, hogy elinduljak hazafelé, megfogta a vállam.

– Várj csak, Blythe. Hadd nézzem meg, tud-e fogadni. – Az előszobában álldogálva vártam, míg visszatért. – Menj csak fel. Ágyban van, pihen.

Sose jártam még a hálószobájukban, de sejtettem, hogy a folyosó végén lévő szoba lesz az. Zavarban voltam, betolakodónak éreztem magam azon az intim helyen, mégis volt valami felemelő abban, hogy ott lehetek. Az ajtó résnyire nyitva volt, hangtalanul beléptem. Mrs. Ellington felült az ágyban.

– Gyere, kicsikém! Ez aztán a kellemes meglepetés! – Arca festetlen, feje selyemsállal körülcsavarva. A szeme kisebbnek, a szemöldöke vékonyabbnak látszott, de így is szép volt. Megveregette maga mellett a takarót, én meg arra gondoltam, nem kellene olyan közel mennem hozzá, hátha zavarom. De megint intett, hogy üljek mellé, így óvatosan az ágy szélére ereszkedtem, és kezemet illedelmesen az ölembe fektettem. – Nem festek valami jól, igaz?

Nem tudtam, mit mondjak, úgyhogy válasz helyett körülnéztem a hálóban. Az aranyszínű függönyöket oldalt csinos, fonott zsinór rögzítette, a dombornyomásos, levélmintás tapéta pontosan úgy nézett ki, mint a mienk, csak ez mustársárga volt, nem a kórházi csempére emlékeztető almazöld, mint nálunk, amit sosem szerettem. Végigsimítottam az ágytakarón, amelynek színe megegyezett a függönyökével. Melegség sugárzott a választékos berendezésű helyiség minden apró részletéből. A saját anyám ágya jutott eszembe, amit sosem vetett be, és az ágyneműt is meglehetősen ritkán cserélte.

– Hogy van?

– Ó, megvagyok. Semmi bajom. Nem vagyok beteg, tulajdonképpen nem.

– Akkor mi a baj? – Tudtam, nagy merészség volt tőlem, hogy megkérdezem, de tudni akartam. Furcsa, átható, édes illat járta át a szobát, a joghurt illatára emlékeztetett, amit az osztálytársaim uzsonnára hoztak az iskolába. Mrs. Ellington éjjeliszekrényén kis dobozra való pirula. Találgattam, vajon ugyanolyan pirulák-e, mint amilyeneket anyám szobájában láttam.

– Tudod… nem hiszem, hogy az én tisztem efféle dolgokról beszélni neked, de te már okos, tízéves nagylány vagy. – Elöntött a forróság, nyilván el is pirultam. Anyámmal sosem beszéltünk szexről, sem arról, hogyan születik a gyerek, de az iskolatársaimnak hála voltak már bizonyos ismereteim. Mrs. Ellington felemelte a paplant, és megmutatta duzzadt hasát. Korábban nem vettem észre, hogy meghízott volna, de ha így is volt, nem látszott rajta, mert mindig visszafogottan öltözködött, sosem viselt túlságosan szűk holmikat, ahogy az anyám.

– Gyereke lesz?

– Úgy volt, hogy lesz. Várandós voltam. De elment a baba.

Ezt nem értettem. Fogalmam sem volt, mit jelent az, hogy elment. Hova lett? Mi történt vele? Mrs. Ellington nyilván látta, hogy egy szót sem értek az egészből. Óvatosan visszahúzta a hasára a takarót, mintha fájt volna neki a paplan érintése, de azért megpróbált mosolyogni. Észrevettem, hogy olyan szalag van a csuklóján, mint amilyet a kórházban adnak; anyám is ilyennel jött haza egy évvel azelőtt, amikor valami influenza-szövődmény miatt kórházba került. Nem tudtam, mit mondjak. Az éjjeliszekrényen álló gyógyszeres dobozra mutattam.

– Kér még abból?

Nevetett.

– Hát, jó lenne, de csak hatóránként vehetem be.

– Thomas és Daniel szomorúak lesznek?

– Még nem mondtam nekik. De hamarosan elmondom.

– És maga? Maga szomorú?

– Igen, nagyon szomorú vagyok. De tudod… Isten mindig tudja, mit miért csinál.

Bólintottam, mintha érteném, mintha én is bíznék Istenben.

– Kislány volt. Lett volna egy lányom. – Ujját az orrom hegyéhez érintette, és a szeme megtelt könnyel. – Mint amilyen te vagy.

32

Különös hangulata volt annak a régi házakból álló utcának; amikor kiszálltunk a kocsiból, a lonc nehéz illata töltötte meg az orrunkat. Később megtudtam, hogy a hátsó kertben rengeteg van belőle. Úgy volt, hogy a következő héten licitálás lesz, de sikerült ott, helyben megállapodnunk az árban. Délre az ingatlanos már nyélbe is ütötte az üzletet. Akkor hívott, amikor éppen gondterhelten ettük a pizzánkat az étteremben, ahol törzsvendégnek számítottunk. A ház mindössze negyedórányira volt Violet óvodájától. A felújítás nagy részét magunk is meg tudjuk csinálni, vélekedtünk. A zsákutca házai előtt álló kosárlabdapalánkok arról árulkodtak, hogy sok gyerek lakik errefelé, az utca végén lévő általános iskolát pedig sokan a környék egyik legjobbjának tartották.

Három hálószoba is van. Könnyen megközelíthető. Kezdtem azt hinni, lassan rendeződik az életem. Ez volt minden vágyam. Változásra volt szükségünk, bár sose mondtuk, hogy emiatt kell az új ház. Egyáltalán nem beszéltünk a változás szükségességéről. Három hónap telt el a baleset óta. Pár napja elmaradtak a játszótérrel kapcsolatos álmok is. Többé nem fordult elő, hogy miközben gabonapelyhet töltöttem a tálkába vagy becsuktam a kocsi ajtaját, újra a földbe csapódó test hangját hallottam. Az idő lassan begyógyította a sebeket. Többé nem mentem a játszótérre. A környékére sem. A kisfiút sosem hoztuk szóba, a nevét sem említettük. Violet megint nyugodtabban aludt, és az agyamat megülő köd is mintha lassan felszállt volna.

Egyik nap hazajöttél, kinyitottad a laptopodat, és az ingatlanos oldalakat kezdted böngészni. Akkor még nem tudtam, mit keresel.

A következő két hónap során mindhárman minden hétvégét az új házban töltöttünk. Kölcsönkért szerszámokkal estünk neki a felújításnak, csak azt bíztuk szakemberre, amivel nem boldogultunk. Egy idő után kénytelenek voltunk belátni, hogy a teljes felújítást képtelenek vagyunk egy ütemben lezavarni, de a legszükségesebb átalakításokkal nem várhattunk: a padlóburkolatokat ki kellett cserélni, és a fürdő is felújításra szorult. A te szakértő szemed egyre több teendőt regisztrált, a lista egyre bővült. A költözés hetében a szüleid eljöttek, hogy vigyázzanak Violetre, miközben mi csomagoltunk. Amikor végeztünk, áthozták a gyereket, hogy elköszönhessen a régi lakástól, mielőtt visszaadnánk a kulcsokat. Anyád találta ki ezt is. Az én érzelmi kötődésem megszűnt már ehhez a helyhez, pedig ott kezdődött a családunk története. Nagyjából te is így voltál ezzel; láttam rajtad, hogy megkönnyebbültél, amikor végleg otthagytuk a régi lakást. A mozdulat, ahogy a kulcsokat a borítékba dobtad, a borítékot pedig a portás pultjára lökted, mindent elárult.

A szüleid Violettel szállodában töltötték az éjszakát, mi ketten pedig hajnalig dolgoztunk. A műanyag vödrökbe pakolt babaholmit felvittem az emeleti kis hálószobába.

– Ne vigyük inkább az alagsorba? – kérdezted.

– Előbb-utóbb szükség lesz rájuk.

Mélyet szippantottál a levegőből.

– Jó, majd később eldöntjük.

Aznap már az új hálószobánkban aludtunk, a padlóra helyezett matracon. Elfelejtettük felkapcsolni a fűtést, ezért aztán melegítőben bújtunk a paplan alá.

– Itt boldogok leszünk – suttogtam, és zoknis lábamat a tiedhez dörzsöltem.

– Miért, ott nem voltunk azok? Én azt hittem.

33

Biztosan jól látta meztelen testem körvonalait a holdfényben. Vékony hálóingem kettőnk közé gyűrődött, melleim apró homokzsákokként lengtek az arcod felett.

Az ágyvéget markolva hosszú, sóhajnak is beillő nyögés szakadt ki belőlem. Megszűnt körülöttem a világ. Most nem láttam, hogy a beépített szekrényen nincs ajtó, így aztán ott van szem előtt az összes szennyes, amit még nem volt alkalmam kimosni, meg a tisztítóból hazahozott ruhák, amiket még mindig nem vettem ki a nejlonból, és a ruhaadománnyal telt doboz, amit majd el kell vinnem a gyűjtőhelyre. Szinte elborítottak ezek az örökké halogatott tennivalók. A költözés szervezetlenül folyt, a felújítás is akadozott.

Ha visszagondolok azokra az időkre, olykor elfog a vágy a vidám összevisszaság után, ami akkoriban körülvett bennünket.

Nem hallottam az ajtó nyikorgását, sem a meztelen talpa surranását az alig egy hete lerakott parkettán. Amíg káromkodva le nem löktél magadról, és magadra nem rántottad a takarót, nem is tudtam, hogy ott van. Magzatpózban feküdtem az ágy végében, ahol landoltam, amikor rémületedben eltaszítottál. Menj szépen vissza a szobádba. Nincs semmi baj, mondtam. Mit csináltunk, kérdezte. Semmit, feleltem. Jézusom, Blythe, nyögted, mintha az egész az én hibám lett volna.

Bizonyos értelemben az is volt. Peteérésem volt. Te meg fáradt voltál. A párnámba sírtam. Aztán simogatni kezdted a hátamat, a nyakamat csókolgattad, azokkal a csókokkal, amik azt üzenik, szeretsz, de most nincs kedved dugni. Majd legközelebb újra megpróbáljuk, mondtad.

Persze, mert nem akarsz másik gyereket, vádaskodtam. Ugyan miért nem? Némán feküdtünk egymás mellett, később aztán játszani kezdtél a hajammal. De igenis akarok, suttogtad.

Hazudtál, de nem érdekelt.

Feléd fordultam, és addig simogattalak, amíg éreztem, hogy megadod magad. Magamba csúsztattalak, és úgy tettem, mintha minden megváltozott volna, mintha semmi sem volna az, ami korábban: se te, se ez a szoba, se az anyaság, amilyennek megismertem. Könyörögtem, hogy ne hagyd abba.

Három héttel azelőtt egyszer már felhoztam a témát. Fogmosás közben. A mosdóba köpted a fogkrémet, és mindkettőnknek téptél egy-egy darab fogselymet. Meggondolom. Esetleg később. Majd meglátjuk.

Valahogy tompán, fakón szólt a hangod, ami amúgy egyáltalán nem jellemző rád, és máskor nyilván felkeltette volna a gyanakvásomat. De akkor nem figyeltem fel rá. Akkor nem te voltál a fontos. Hanem én. A második gyerek volt az egyetlen, aki megmenthette a családunkat. Aki kárpótolhatott mindazért, ami tönkrement, amit elvesztettem. Eszembe jutott, hogy annak idején mit vártunk Violet születésétől: te családot akartál, én pedig boldoggá akartalak tenni. Persze arra is vágytam, hogy bebizonyítsam, indokolatlanok a kételyeim, a szorongásom. Hogy az anyámnak nem volt igaza.

Blythe, ebben a családban mások a nők. Majd meglátod.

Szerettem volna még egy esélyt, hogy megmutassam: jó anya vagyok.

Képtelen voltam elfogadni, hogy velem van a baj.

Miközben Violetet az iskolába kísértem, minden alkalmat megragadtam, hogy felhívjam a figyelmét a kisbabákra. Ugye milyen jó lenne? Képzeld csak: egy kisöcsi vagy kishugi… Többnyire nem reagált. Egyre mélyebben visszahúzódott a saját világába. Mégis, a távolság, amely addigra közénk ékelődött, bizonyos értelemben könnyebbé tette az együttélést. Az iskola előtti parkolóban minden reggel láttuk azt az anyát, aki újszülött csecsemőjét a melléhez szorítva búcsúzkodott a nagyobbik gyerektől. Óvatosan lehajolt, és megcsókolta a kisfiút.

– Gondolom, nem könnyű, ha már kettő van – fordultam hozzá mosolyogva egyik reggel.

– Fárasztó, de megéri. – Megéri. Tessék. Az anya megsimogatta a kicsi fejét. – Ő annyira más. A második egészen más élmény.

Szóval más.

Violet nem mozdult a hálószobánk ajtajából, karját leengedte a törzse mellett. Úgy tűnt, addig nem hajlandó visszamenni az ágyába, amíg nem válaszolok a kérdésére. Hogy mit csináltunk. Úgyhogy elmagyaráztam. Amikor két ember szereti egymást, akkor ölelkeznek, de különleges módon. Egy darabig mindhárman hallgattunk a sötétben. Aztán visszament a szobájába. Talán meg kellene nyugtatnunk, mondtam. Meg kellene néznünk, hogy minden rendben van-e vele.

– Akkor menj – mondtad. De nem mentem. Hátat fordítottunk egymásnak az ágyban. Nemigen értettem, miért neheztelsz rám.

Reggel sem szóltunk egymáshoz. Anélkül mentem zuhanyozni, hogy feltettem volna neked a kávét. Félúton megálltam a lépcsőn, és hallgattam, hogyan beszélgettek a reggeli mellett Violettel. Azt mondta neked, hogy utál engem. Azt szeretné, ha meghalnék, mert akkor kettesben élhetne veled. Hogy nem szeret. Ezek a szavak minden más anya szívét összetörték volna.

Azt felelted: Violet, ő az anyukád.

Annyi mindent mondhattál volna, de te éppen ezt választottad.

Aznap este szégyenkezés nélkül könyörögtem neked, hogy próbáljuk meg újra. Megígérted, hogy úgy lesz.

34

Az anya most is jógaöltözéket viselt, mint minden reggel. Ahogy a gyerekkel megölelték egymást búcsúzóul, láttam, hogy a pólója nincs kivasalva, és valószínűleg előző nap fésülködött utoljára. A kisfiú odasimult hozzá, levette a baseballsapkáját. Az iskolaudvar szinte vibrált az új nap friss energiáitól, a pocakok gabonapehellyel tömve, az arcok még duzzadtak az alvástól. Az anya leguggolt. A kisfiú arcon csókolta. Ahonnan néztem, jól látszott a gyerek aggodalmas arckifejezése és az anya mozdulata, aki úgy simította két tenyerét a feje köré, mintha egy nagy virágot dajkálna az ujjai közt. A kisfiú füléhez hajolt, ajkai mozgásán láttam, hogy súgott valamit neki. A gyerek hozzábújt, mint aki sosem akar elszakadni tőle. Mögöttük egyre erősödött a ricsaj, a kosárlabda pattogása a betonudvaron.

Az anya a vékony vállakra csúsztatta a kezét, és eltolta magától a gyereket. A kis mellkas eltávolodott az övétől, de ekkor az anya ismét magához vonta. Úgy tűnt, most ő az, aki nem tud elszakadni a másiktól. Arcát a gyerek vállgödrébe temette. Néhány másodpercre mindketten mozdulatlanná merevedtek, aztán az anya megint mondott valamit. A fiú összeszorította a szemét, bólintott, feltette a sapkáját, az ellenzőt mélyen a szemébe húzta, és elindult a bejárat felé. De nem kelletlenül, vonakodva, ahogy ezek után várta volna az ember, hanem várakozással teli, sietős léptekkel; két térde enyhén befelé fordult. Az anya nem nézett utána, talán nem akarta látni, ahogy távolodik. Hátat fordított az iskolának, és a telefonja képernyőjére pillantott. Azt nyilván könnyebb volt néznie, mint a kisfiát, amint belevész a tömegbe.

Aznap reggel éreztem először azt a finom remegést a hasamban; mintha egész pillangócsapat verdesne a szárnyával odabent. A baba hírt adott magáról. Violet véletlenül a kocsiban felejtette a narancsát. Miután kiszívtam a gerezdekből az átlangyosodott, édes levet, a narancshéjat a kukába dobtam, és elindultam a nő után, akit a parkolóban láttam. Nagyjából a második kereszteződésig követtem. Megállt a sarki zöldségesnél vásárolni. A gúlába rakott paradicsomok mögül figyeltem. Az arcát szerettem volna látni. Hogy vajon elhozta-e magával a gyereket. Azon tűnődtem, milyen érzés lehet ennyire közel lenni valakihez. De mielőtt választ kaphattam volna a kérdésemre, szem elől tévesztettem a következő forgalmas útkereszteződésnél, ahol a burkolatjavítási munkák miatt a szokottnál is nagyobb zűrzavar uralkodott.

Hát ilyen volt a világ körülöttünk, ám ez nem a mi világunk volt; nem a Violeté meg az enyém. Mi ketten nem ezen a nyelven beszéltünk egymással, de bármit odaadtam volna azért, hogy megtanulhassam ezt a nyelvet. Hogy legközelebb jobban csináljam.

Hazafelé menet egy nőre lettem figyelmes, olyan zsibárusféle volt, régiségeit a járdára állított standról árulta. A lámpaoszlopnak egész sor régi festményt támasztott, a festmények hátán látható színes pettyek a képek árfekvését voltak hivatottak jelezni. Kezébe vette az egyik, elegáns aranykeretbe helyezett képet, elgondolkodva nézegette, latolgatva, mennyit kérjen érte. A háta mögött álltam, így jól láthattam a képet. Öntudatlanul a szívemre szorítottam a kezem. A festmény fiatal anyát ábrázolt, gyermekével az ölében. A rózsás arcú, fehérbe öltöztetett csecsemő kezét óvatos mozdulattal anyja állára tette, aki lepillantott rá. Egyik karjával magához ölelte a gyereket, másik kezét a kicsi combján nyugtatta. A fejük összeért. Béke, melegség, nyugalom vette körül őket. A nő hosszú, barackszínű, gazdagon redőzött ruhát viselt, borvörös virágokkal. Alig jött ki hang a torkomon, amikor megkérdeztem, mi az ára. Nem mintha számított volna, elhatároztam, hogy mindenképpen megveszem.

– Azt kérem – mondtam, amikor láttam, hogy visszateszi a halom tetejére.

– Az olajképet? – levette a szemüvegét, rám nézett.

– Igen, azt. Az anyát a gyerekkel.

– Az egy Mary Cassatt. Másolat. Még szép, hogy nem eredeti! – Nevetett, mintha tudnom kellett volna, milyen abszurd gondolat, hogy eredeti Mary Cassatt is lehetne.

– Az ott ő a képen? A művész?

A nő a fejét rázta.

– Neki nem volt gyereke. Talán azért festette mindig őket.

A hónom alá csapva vittem haza a képet, és azonnal kiakasztottam a gyerekszobában. Amikor aznap este hazajöttél, éppen a képet igazgattam, hogy egyenesen álljon. Megálltál a gyerekszoba ajtajában, és valami különös hangot hallattál. Halk, horkanásszerű hangot.

– Mi az? Nem tetszik?

– Hát… nem kifejezetten a te ízlésed. Eddig állatkölykök képeivel dekoráltad Violet szobáját.

– Nekem tetszik.

Én ilyen gyereket akartam. Mint a képen, aki megérintette az anyja arcát. Azt a párnás kezecskét szerettem volna érezni az arcomon. A kézzelfogható szeretetre vágytam.

35

Violet csendben figyelte, hogyan alakulok át, válok egyre terjedelmesebbé. A kisfiú egész nap mozgott, icipici sarkait ide-oda húzogatta a hasam belső oldalán. Ha a kanapén hevertem, sokszor felhúztam az inget a hasamról, hogy mindenki lássa, ő is itt van velünk. Hogy most már négytagú család vagyunk.

– Megint csinálja? – kiáltottál ki a konyhából mosogatás közben.

– Megint! – kiabált vissza Violet. Ezen mindannyian nevettünk.

A baba a mi kettőnk kapcsolatát is kimozdította a holtpontról, bár nehezen tudtam volna megmondani, hogyan és milyen irányban következett be ez az eltolódás. Kedvesebbek voltunk egymáshoz, ugyanakkor korábban soha nem tapasztalt módon megnőtt a távolság közöttünk, amit láthatólag munkával igyekeztél kitölteni. Én pedig egyre inkább befelé figyeltem, magamra és a kisfiúra koncentráltam. Kitöltöttük egymás világát, bármilyen korainak tűnt is még, hogy kapcsolatról beszéljünk. Anya és fia kapcsolatáról.

Amikor az ultrahangos azt mondta, ide-oda görgetve a készüléket a fehéres színű, kocsonyás anyagon, szóval amikor azt mondta, kisfiú, lehunytam a szemem, és életemben először hálát adtam Istennek. Két napig senkinek sem árultam el a hírt – ennyi időbe telt, mire rákérdeztél, mi az ördög is történt voltaképpen az ultrahangos vizsgálaton. Ez nem vallott rád; az első terhességemet végig figyelemmel kísérted. De akkoriban már kezdtük szem elől téveszteni egymást. Több nagylélegzetű, fontos terven dolgoztál egyszerre, új ügyfelek, nagy pénzek voltak kilátásban. Egyre kevesebb jutott belőled, de őszintén szólva nem is volt szükségem többre. Ott volt nekem ő.

Violet mindenáron segédkezni akart a régi babaruhák átválogatásában. Együtt üldögéltünk a mosókonyhában, összehajtogattuk a pici rugdalózókat, miután kiszedtük őket a szárítógépből. Egyenként az orrához emelte mindegyiket, mintha azokra az időkre emlékeztetnék, amikor még ő viselte őket. Megengedtem, hogy az egyik apró kötött kabátkát ráadja a babájára, ő pedig úgy tett, mintha dajkálná, szoptatná. Csodálkoztam; szokatlan volt tőle ez a gyengédség, ez a gondoskodás. Még a hangja is lágyabban csengett.

– Te így csináltad – mondta, gyengéden jobbra-balra billegetve a babát, kétszer balra, kétszer jobbra.

Először nem értettem, mire gondol, már nem emlékeztem rá, hogy így tettem volna. Azért elkértem tőle a babát, felálltam, és utánoztam, leutánoztam, amit tőle láttam az előbb. És valóban, meghitten ismerős volt a mozdulat. Igaza volt, tényleg így csináltam. Nevetve billegtettem a babát, ő meg kuncogva bólogatott hozzá.

– Ugye mondtam? – Tényleg! Tényleg így volt.

Lehetetlennek tűnt, hogy emlékezzen erre, hogy annyi éven át őrizte volna ezt az élményt. Odalépett hozzám, kétoldalt a domborodó pocakomra helyezte a két tenyerét, és utánozta a mozdulatot, mintha a kis testvérével tenné ugyanazt, amit az előbb a babával: kis kezével ringatta, rázogatta a hasamat. Alig telt el egy perc, már táncoltunk is, mi hárman, a mosógép zakatolásának ütemére.

36

Mikor odanyúltam, éreztem, ahogy a feje átbújik a méhszáj forró gyűrűjén. Ujjongó megkönnyebbülést éreztem. Nézted, ahogy elhagyja a testemet, aztán szó nélkül a magasba emelted, és odatetted a hasamra, arra a helyre, ahol az elmúlt kétszáznyolcvan napot töltötte, és amit immár kinőtt. Tehát itt vagy… A fiam rám emelte a tekintetét, és hátát homorítva mászni kezdett felfelé a hasamon, mint valami magzatmázzal és vérrel borított kis kukac. A szája nyitva, üveges szeme még egészen sötét. Rángatózó, ráncos kezén mintha túl nagy lett volna a bőr. Megtalálta a mellemet, és kis álla megremegett. Maga volt a csoda. A mellemre vontam, a bimbót a felső ajkához érintettem. Karom még mindig remegett az oxitocintól. Hát itt vagy, édes kisfiam. A legszebb teremtés volt, akit életemben láttam.

– Pont úgy néz ki, mint Violet – mondtad a vállam felett kukucskálva.

De az én szememben semmiben sem hasonlított Violethez. Három és fél kilónyi ártatlanság, olyan mámorítóan tiszta, hogy úgy éreztem, nem is fekszik a hasamon, hanem lebeg felette. Álom, ajándék, amit nem érdemeltem meg, és soha nem is fogok kiérdemelni. Órákon át tartogattam a karomban, a bőröm az övéhez tapadt, így maradtunk, míg aztán muszáj volt felállnom, hogy kimenjek a mosdóba. Ömlött belőlem a vér a vécékagylóba, és amikor lenéztem a mocsokra, valamiért megint a lányom jutott eszembe. Aztán lassan visszatotyogtam a fiamhoz, aki a mosdó ajtaja mellett álló üvegkalickában feküdt.

Mindössze ennyi emléket őrzök arról, hogyan jött erre a világra.

Arra, hogy hogyan távozott belőle, annál élesebben emlékszem.

1969

Cecilia tizenkét éves volt, amikor először megjött a vérzése. Addigra már neki volt a legnagyobb melle az osztályába járó lányok közül. Előreejtett vállal járt, hogy elrejtse egyre szembetűnőbb nőiességét. Etta akkoriban sem beszélgetett vele túl sokat, a serdülőkor jellegzetes témáit pedig még kevésbé hozta szóba. Cecilia a többi lánytól hallott már a vérzésről, de így is elállt a szívverése, amikor meglátta az alsóneműjén a nedves, vörös foltot. Átkutatta az anyja szekrényét betét után, de egyet sem talált. Fájdalmában kétrét görnyedt a fürdőszoba padlóján, látta, hogy a vér átütött a bugyiján. Tudta, muszáj lesz szólni az anyjának.

Etta nem felelt, amikor Cecilia bekopogott a szobája ajtaján, de ebben nem volt semmi szokatlan. Délután három óra volt, anyja ilyenkor aludni szokott. Cecilia Etta ágyához lépkedett, a nevét suttogta. Etta felriadt. Amikor Cecilia elmondta, mi történt, felsóhajtott, hogy sajnálkozón-e vagy utálkozva, Cecilia nem tudta eldönteni.

– És most mit akarsz tőlem?

Cecila nem felelt, nem tudta, mit kellene tennie az anyjának. Elszorult a torka. Etta kihúzta az éjjeliszekrény fiókját, és a kis piros neszesszerből, amelyet Henrytől kapott, két pirulát vett elő. Cecilia felé nyújtotta őket, másik kezét a párnája alá csúsztatta, és lehunyta a szemét.

Cecilia a kis fehér tablettákra meredt, amelyek ott hevertek az éjjeliszekrényen, aztán a fürdőszobába ment. Az előszobában megtalálta anyja táskáját, belekotort, amennyi aprópénzt talált benne, kivette, és elment a gyógyszertárba. Égett az arca, amikor kifizette a betéteket, nem mert a kasszában álló fiatalemberre pillantani. Hazaérve megeresztette a forró vizet; Etta éppen akkor jött be a vécére, amikor beleereszkedett a kádba. Etta lehunyt szemmel pisilt.

Cecilia még aznap délután megállt Etta hálószobájának ajtaja előtt. Szokatlan harag fojtogatta a torkát. Zajosan belépett, felkattintotta a lámpát. Ökölbe szorított kézzel állt anyja ágya mellett, maga sem tudta, miért jött ide, aztán hirtelen rájött, valójában azt szeretné, ha Etta megverné. Ha megütné, azt legalább annak a jeleként vehetné, hogy ő, Cecilia egyáltalán létezik valahol Etta szomorú, szűkös világában. Már hónapok óta úgy érezte, mintha meghalt volna anyja számára.

Etta mocorogni kezdett, aztán felpillantott.

– Üss meg, Etta! – mondta Cecilia reszketve. – Gyerünk. Üss meg!

Sosem szólította még a keresztnevén az anyját.

Etta kifejezéstelenül meredt rá. Cecilia remegő arcáról a villanykapcsolóra siklott a tekintete, és újra felsóhajtott. Fejét visszaejtette a párnára, szeme újra lecsukódott. Henry léptei hallatszottak a bejárati ajtó felől, ahogy az előszobán át a konyha felé indult. Vacsorát keresett, de persze hiába. Aznap nem volt vacsora. A két tabletta, amelyet Etta adott, még mindig ott hevert az éjjeliszekrényen. Cecilia nem tudta volna megmondani, miért, mindenesetre nem akarta, hogy Henry meglássa őket. Inkább lehúzta mindkettőt a vécén.

– Megint nem érzi jól magát? – Henry éppen vizet töltött a teáskannába, amikor Cecilia belépett a konyhába.

– Fáj a feje – válaszolta. Remekül értettek hozzá mindketten, hogyan kell úgy tenni, mintha nem is volna olyan nagy a baj. Henry bólintott, aztán újra a hűtőszekrény polcait fürkészte, hátha talál valami maradékot. Cecilia bekapcsolta a rádiót, hogy elűzze a csendet. Így legalább nem kellett mondaniuk semmit.

37

Azon tűnődtem, vajon te is látod-e benne, amit én. Azokat a tulajdonságokat, amelyekkel egyszerűen nem tudtam betelni.

Ahogy a feje fölé dobta a karját alvás közben, mint valami kamasz. A lába illatát a nap végén, fürdés előtt. Ahogy az alkarjára támaszkodva felnyomta magát, amikor reggel meghallotta az ajtónyikorgást, ahogy a kiságy pálcái közül kikandikálva keresett a szemével. Szándékosan nem kértelek, hogy olajozd meg a zsanérokat.

Ma megint olyan napom van, amikor csak ő létezik a számomra. Olykor vannak ilyen napjaim. Sűrű, fojtó, nyomasztó napok, amikor rajta kívül senkit sincs kedvem látni. Ilyenkor nem kell semmi más a világból, csak ő, pedig a világ mindent elkövet, hogy közénk álljon, elterelje a figyelmemet róla, a hangjáról, az illatáról.

Legszívesebben mélyen belélegezném, és soha többé nem engedném ki a tüdőmből.

Te is érzed ezt néha?

Az első napok. Savanyútej- és testszag. A mellbimbóápoló krém maradványai a lepedőn. A teáscsésze soha el nem tűnő karikája az éjjeliszekrény lapján. Sírtam, gondolkodás nélkül, anélkül, hogy tudtam volna, miért, de ezek felszabadító könnyek voltak, a szeretet fakasztotta őket. A tejem csak úgy ömlött, a mellem hatalmas volt. Alig mozdultam el mellőle. Meztelen mellemre szorítva altattam el. Olykor felriadt, két kis karját az égnek lökte, aztán újra összegömbölyödött rajtam. Nem volt nappal, és nem volt éjszaka. Ha csak eszembe jutott a következő etetés, sajogni kezdett a mellbimbóm.

Valamiért mégsem akartam, hogy véget érjen ez az időszak. Mintha egész életemben csak rá vártam volna. Az iránta érzett ragaszkodás volt az egyetlen, amit érezni tudtam. Arra vágytam, hogy kis teste súlyát a testemen érezhessem. Szóval ilyen, gondoltam. Ilyennek kellett volna lennie. Úgy nyeltem magamba ezt a szerelmet, mint a friss vizet.

Felemelte a fejét a melleim közül, és bólogatva körülnézett, mintha keresne valamit. Engem keresett, az édesanyját, az egyetlen embert, akit ismer, akit szeret. Arcomat pufók orcájához érintettem, erre megnyugodott. Letette a fejét, eltelve a tejjel – és velem.

Végül persze fel kellett kelnem a gyerekágyból, hogy visszatérjek a hétköznapokhoz. Eltakarítottam Violet reggelijének maradványait, játékkuckót építettem neki, egyik szennyesruha-halmot a másik után dobáltam a mosógépbe. De amikor nem volt velem, gondolatban akkor is mindig vele voltam, fent a gyerekszobában.

Violet eleinte nem sok figyelmet szentelt Samnek, bár minden alkalommal rezzenéstelen pillával figyelte, ahogy felveszem, hogy megszoptassam. Mialatt Sam szopott, gyakran megérintette a saját, lapos mellét, mintha megdöbbenéssel jött volna rá, mire is való a női mell. Amikor Sam befejezte, Violet kiment a szobából. Többnyire inkább egyedül szeretett lenni.

A következő hónapok során aztán Sam egészen belebolondult Violetbe. Felragyogott az arca, ha meghallotta a hangját, amikor a tanítás után az iskolánál vártunk rá.

– Nézd, ott a nővéred! – mondtam, ő meg vadul rugdalózni kezdett, alig várta, hogy a közelében lehessen, sóvárogva nézte Violet arcát, és kis kezével a levegőbe markolt, úgy hívta, hogy jöjjön közelebb, egészen közel hozzá. Violet megcsiklandozta a lábát, és elindultunk hazafelé. Ezután következett a napnak az a szakasza, amitől a legjobban féltem. Hárman bolyongtunk a késő délután sivatagjában, várva, hogy belépj az ajtón. A felmentő sereg.

Te meg én. Szerettük egymást, egymáshoz tartoztunk, mi ketten teremtettük azt a két emberi lényt. Mégis egyre inkább külön utakon jártunk, ahogy a szülők többsége. Te okos voltál és kreatív, új perspektívák, új terek, új formák töltötték ki a gondolataidat, a pályád meredeken ívelt felfelé. Naponta háromszor étkeztél. Gondosan megfogalmazott mondatokat olvastál fel felnőtteknek, és drága sálat vettél a kabátodhoz. Volt értelme, hogy reggelenként lezuhanyozz.

Hát én? Én katona voltam, aki naponta ugyanazokat a műveletsorokat hajtja végre. Pelenkázás, tápszerkészítés és -melegítés. Gabonapehely. Rendrakás. Alkudozás, könyörgés. Samet átöltöztettem. Violetet levetkőztettem. Hol az uzsonnásdoboz? Újra öltözés, séta. Gyorsabban, késő van, búcsúzz el szépen. Lököm a hintát. Megkeresem az elveszett cumit. Megpuszilom a becsípett ujjat. Rágcsálnivaló, tejesüveg. Be a kiságyba, puszi, puszi, puszi. Takarítás. Rendrakás. Bekapcsolom a mosógépet. Másnap újra öltöztetés. Pelenkát kell venni, meg mosószert. Rohanás a kocsihoz. Este vetkőztetés, a kimosott ruha mehet a szárítóba. Vacsora, mosogatás. Közben válaszolok a véget nem érő kérdésekre. Megeresztem a fürdővizet. Töröld fel a padlót. Hallod? Fogmosás. Hol a maci? Hol a nyuszi? Vedd fel a pizsamádat. Szoptatás. Mesekönyv. Másik mesekönyv. És minden kezdődik elölről.

Emlékszem, egyik nap az jutott eszembe, hogy a testemen múlik a család jólléte. Nem az intellektusomon, nem az ambícióimon, hogy író legyek. Nem a személyiségemen, amely harmincöt éven át formálódott. Csak a testemen. Levettem a pulóveremet, amit Sam zöldborsópürével köpött tele, és meztelenül odaálltam a tükör elé. A mellem olyan hervadt volt, mint az a szegény növény a konyhánkban, amit azt sem tudom, mikor öntöztem meg utoljára. A hasam túlcsordult a bugyim derekán, mint a tejeskávé habja a bögre szélén. A combom, akár a pillecukor, amit hurkapálcával döfködött lyukacsosra valaki. Omlatag, ez a szó jutott eszembe. De mindez nem érdekelt senkit; csak az volt a fontos, hogy képes vagyok mozgásban tartani az életünk gépezetét. A testem volt a motor a gépezetben. Mindent megbocsátottam annak a felismerhetetlen nőnek, akit a tükörben láttam. Arra nem gondoltam, hogy a testemnek talán nem ezen a módon kellene hasznosulnia, hiszen más mód nem mutatkozott.

A nemi életünk alapvető változásokon ment keresztül. Hatékonyabbak lettünk. Rutinosak. Miközben ott lovagoltam rajtad, te máshol voltál. Ahogy másutt járt az én eszem is. Elfogyott a nedves törlőkendő. Elfelejtettem bejelentkezni az orvoshoz. Hol lehet a sárgarépás curry receptje? Nyári ruhák. Könyvtári könyvek. Ki kellene már mosni ezt az ágyneműt.

38

– Fox, Samet babaúszásra kell vinnem, utána közös játék. Nem mondhatom le, az anyukát, aki hívott, már kétszer lepasszoltam. Neked kell elvinned Violetet a fogorvoshoz. Tudod, a múlt héten már mondtam.

– Nem is tudtam, hogy Violet ilyen élénk társadalmi életet él – felelted.

A pelenkacsomagokat pakoltam éppen. Violet a cipőfűzőjével bíbelődött, erre a mondatra felemelte a fejét, és rám nézett. Néma pillantást lövelltem feléd, ne most! Folyton megjegyzéseket tettél. Emésztett a féltékenység Violet miatt, pedig a lányod cseppet sem volt oda azért, hogy az anyjával meg a kisöccsével tölthesse a napjait.

Violet egyébként mindannyiunk meglepetésére, minden további nélkül alkalmazkodott az új helyzethez. A baba valamiképpen feloldotta a köztünk lévő feszültséget, mióta megszületett, mintha mindannyian szabadabban lélegeztünk volna. Ebben az újonnan megnyíló, tágasabb térben Violet, ha igen kimérten is, de kimutatta a szeretetét: amikor este meséltem neki, közelebb húzódott hozzám, az iskola kapujában kurtán felém intett, amikor elköszöntünk egymástól.

Úgy tűnt, megtört a jég.

Akkor éppen veled kellett megküzdenem. Azt vártam, jobban örülsz majd neki, hogy mióta Sam megérkezett hozzánk, végre magamra találtam az anyaszerepben.

Anyád az előző héten néhány napra meglátogatott bennünket. Utolsó este kettesben teáztatok a konyhában, miközben összeszedtem a nappaliban a játékokat. Nyilván azt hittétek, fent vagyok az emeleten. Megköszönted anyádnak, hogy eljött. Bármikor szívesen jövök, felelte ő. Amikor meghallottam, hogy a nevemet említi, mozdulatlanná dermedtem. Lélegzet-visszafojtva hallgatóztam. Azt mondta, úgy látja, sokkal jobban érzem magam, mint Sam születése előtt.

– Bolondul Samért. Bárcsak Violetet is így szeretné!

– Fox… – korholt szelíden az anyád. – A második gyerekkel a legtöbb nő könnyebben boldogul.

– Tudom, anya. De mit tegyek, aggódom Violet miatt. Szüksége lenne a…

Erre már bemasíroztam a konyhába, kezemben a plüssjátékokkal teli műanyag vödörrel, és odacsaptam a lábad elé. Felugrottál, döbbenten meredtél a játékokra.

– Jó éjt, Helen – mondtam. Képtelen voltam rád nézni.

Másnap reggel, mielőtt anyád kiment volna a reptérre, mentegetőzve szóba hozta a beszélgetést, amelynek véletlenül fültanúja voltam előző este. Mintha még mindig neki kellene felelősséget vállalnia a tetteidért.

– Mondd… minden rendben van kettőtök között?

Nem akartam, hogy aggódjon miattunk.

– Persze. Csak sosem tudjuk kialudni magunkat. Ennyi az egész.

– Bocs, de ma reggel te viszed az iskolába Violetet. Oké? – Lehajoltam, hogy megigazítsam Violet cipőfűzőjét.

– Tízre jön az ügyfél. Szerinted lesz rá időm, hogy elmenjek a város egyik végéből a másikba meg vissza?

– Vidd magaddal az irodába. Adj neki papírt meg ceruzát, azzal majd elfoglalja magát, amíg tárgyalsz. Aztán elviszed az iskolába. Mit szólsz hozzá, Violet? Jó lesz?

– Istenem, Blythe! – Elkínzottan dörzsölgetted a szemed. Sam miatt alig aludtunk egész éjjel. Annak idején, amikor Violethez kellett felkelnem, semmi bajod nem volt, aludtál, mint a bunda, de Sam a jelek szerint azonnal felvert álmodból, mihelyt megmoccant.

– Jól van. Gyere, picim, csipkedjük magunkat.

Aznap este a vacsoránál Violet elmesélte, hogy telt a napja. A kincsesládát a fogorvosi rendelőben, a lyukasztógépet, amivel az irodádban játszott.

– Utána elmentünk ebédelni apuval meg egy lánnyal.

– De klassz! És ki volt az a lány?

– Jenny.

– Gemma – javítottad ki.

– Gemma – ismételte Violet.

– Igen? Ott dolgozik az irodában? – Sosem hallottam még ezt a nevet.

– Az új titkárnőm. Összehaverkodott Violettel, míg én tárgyaltam, úgyhogy őt is meghívtuk.

– Szuper. Nem is tudtam, hogy új titkárnőd van. És hova mentetek?

– Egy olyan helyre, ahol rántott csirkemellet lehetett enni. És Gemma fagyit is vett nekem utána. Meg egy egyszarvús ceruzát, radírral.

– Ez igen!

– Azt mondta, hogy szép a hajam.

– Az biztos! Csoda szép a hajad.

– Gemmának hosszú, göndör haja van, és rózsaszínre van lakkozva a körme.

Sam nyűgösködni kezdett az etetőszékben, öklét a szájába dugta. Violet az asztalra csapott, hogy elvonja a figyelmét.

– Sammy, elég! Nézd, dobolok! Bumm, bumm, bumm. Bumm, bumm, BUMM!

– Leszeded az asztalt? – fordultam hozzád, aztán a válaszodat meg sem várva kivettem Samet az etetőszékből, hogy fürödni vigyem.

Az ágyunkban meséltem Violetnek. Sam kettőnk között fészkelődött, Bennyt, a plüssnyuszit markolászva.

– Még egyet – mondta Violet, amikor becsuktam a könyvet. Ez a „még egyet” soha nem maradt el. Mély sóhajtással beadtam a derekam. Sam az üres cumisüveget paskolta párnás kezével. Még, még. Te az ágy lábánál álltál, éppen a farmerodat húztad.

– Anyu, Sammy kér még tejet.

– Mész valahova?

– Vissza az irodába. Még be kell fejeznem egy pályázatot.

– Apu, azt akarom, hogy te takarj be ma este!

Lehajoltál, és mindhármunkat megcsókoltál. Egyenként. Céltudatosan. Sam feléd nyújtotta az üres cumisüveget.

– Majd anyu betakargat, csillagom. Rohannom kell. Jó kislány légy, jó?

– Sammy kér még tejet! – mondta újra Violet.

– Szeretlek benneteket! – mondtad, és kiléptél az ajtón.

Leültem Violet ágya szélére, jó éjt kívántam neki. Mostanában olyan jól viselkedett, és én meg se dicsértem. Lassan magától értetődőnek vettem ezt az új, békés, minden szempontból normális viszonyt kettőnk között. Alig emlékeztem már, milyen volt Sam előtt az élet. Hogy milyen anya voltam akkor. Csak azt tudtam, hogy az anyaság ilyen, és hogy csak az számít, ami most van. A mostani gondok, a mostani megkönnyebbülés.

Violet arca változni kezdett, már látni lehetett, milyen lesz kamaszkorában. Ajka kerek, duzzadt. Elképzeltem, milyen lesz, ha majd csókol vele valakit. Ha egyszer majd szeretni fog valakit. Sokat változott azóta, hogy Sam megszületett. De az is lehet, hogy én változtam meg. Talán csak most voltam képes meglátni, kicsoda ő.

– Violet! Csak azt akarom mondani, hogy nagyon jó kislány vagy mostanában. Igazán kedves és figyelmes voltál Samhez. Sokat segítettél. És az iskolában is csupa jót hallok rólad. Büszke vagyok rád.

Nem szólt semmit, láttam, hogy töri a fejét valamin. Lekapcsoltam az éjjeli lámpát, odahajoltam hozzá, hogy megcsókoljam. Engedte.

– Jó éjt. Aludj jól.

– Samet jobban szereted, mint engem? – Földbe gyökerezett a lábam. Azonnal te jutottál eszembe. Hogy Violet talán meghallotta, amit mondtál.

– Dehogyis, kicsim. Egyformán szeretlek mindkettőtöket.

Lehunyta a szemét, úgy tett, mintha aludna, én meg néztem a meg-megrebbenő szemhéját.

39

Amíg meg nem szólalt, észre sem vettem, hogy ott van. Sam szobájában.

Akkor már hónapok óta nem volt egyetlen nyugodt éjszakánk sem. A csecsemőgondozási szakkönyvek szerint már réges-régen át kellett volna aludnia az éjszakát. Ha csak a leghalkabb neszt hallottam Sam kiságya felől, azonnal felriadtam, mintha ágyút sütöttek volna el a fülem mellett. Álltam az ágya mellett a sötétben, Sam a karomban, ringattam a csípőmet, mert tudtam, Sam ugyanúgy ismeri ezt a ritmust, mint a bőröm illatát vagy a tejem ízét. Aludj, pici fiam. Ajkammal végigsúroltam pihés fejecskéjét, óvatosan, nehogy felkeltsem. Azon az éjszakán, amire most emlékezem, Sam alig szopott valamit, csak cumizni akart a mellbimbómmal. Megnyugtatásra vágyott. A hanggenerátor sistergett, a zajegyveleg a tengerzúgást imitálta.

– Tedd le – szólalt meg a sötétből Violet hangja. Összerezzentem, akaratlanul is magamhoz szorítottam a babát.

– Violet! Mit keresel te itt?

– Tedd le. – Nyugodtan csengett a hangja. Volt valami fenyegető ebben a nyugalomban. A hang után ítélve valahol a beépített szekrény mellett állhatott; a csukott ajtó alatt beszűrődő gyenge fényben nem láthattam pontosan. Lassan megfordultam, hogy más szögből lássam a szobát, megvártam, amíg a bútorok lassan kibontakoznak a homályból. De amikor újra megszólalt, hallottam, hogy másfelől jön a hangja, mint az előbb.

– Tedd le.

– Menj vissza az ágyadba, kicsim. Éjjel három óra van. Mindjárt én is megyek, és simizem a hátadat.

– Nem megyek – mondta halkan, de annál határozottabban. – Amíg le nem teszed.

Elszorult a mellkasom – megint az az érzés, a belém kúszó szorongásé. Egy pillanat alatt itt volt megint, csettintésre szertefoszlott a varázslat. Mintha szép álomból ébredtem volna. Az a hang… volt valami a hangjában, amitől végigfutott a hátamon a hideg. Az nem lehet, hogy elölről kezdődjön az egész, gondoltam, és éreztem, hogy kiszárad a szám. Mit keres itt? Mit csinált, amikor bejöttem?

A fejemet csóváltam, hogy mutassam, szerintem butaság az egész, de azt tettem, amit mondott.

Betettem Samet a kiságyba. Végigtapogattam a matracot. Bennyt kerestem. Mindig az arcához szorította, úgy aludt. Nem találtam.

– Violet, nem tudod, hol lehet Benny?

Erre hozzám vágta a játékot, és kiment. Tehát kivette a nyuszit a kiságyból. Nézte Samet, ahogy alszik.

Egészen közel volt hozzá.

Becsuktam magam mögött az ajtót, és utánamentem a szobájába.

Nesztelenül leültem az ágya szélére. Becsúsztattam a kezem az epermintás pizsamafelsője alá, a tökéletes, selymes bőrére fektettem a tenyerem. Szerette, ha simogatták a hátát. Ha te simogattad.

– Ne nyúlj hozzám. Menj innen.

– Violet… – Kihúztam a kezem az inge alól. – Máskor is bementél Samhez éjszaka? Előfordult már?

Nem felelt.

Hevesen dobogó szívvel hagytam el a szobáját. Sam szobájának csukott ajtaja mellett kissé lelassítottam. Füleltem. Szégyelltem magam a saját gondolataim miatt. Amiatt, ami eszembe jutott. Hogy odavihetném magamhoz az ágyba. Csak a biztonság kedvéért. Csak ma éjszakára. Csak egyszer.

De hiszen ezen már túljutottunk. Túl kellett volna jutnunk.

Kivettem a telefonomat az éjjeliszekrény fiókjából, és nézegetni kezdtem a róla készült fotókat, de egy idő után fészkelődni kezdtél mellettem, zavart a kékes fény. Kerestem valamit az arcán, de nem tudtam, mit. Visszamentem Sam szobájába, kivettem a kiságyból, és a hálószobánk felé indultam vele.

40

– Mostanában olyan jó kislány. Nem is értem. Furcsa, nem?

Másnap kora reggel ébredtünk, heverésztünk még egy kicsit, Sam az ágy mellett, a padlón játszott a keménytáblás mesekönyveivel. Hazudtam neked; azt mondtam, Sam sehogy sem akart megnyugodni, miután Violet bement hozzá a szobájába, ezért vittem át az ágyunkba. Odabújtam hozzád, hiányzott a melegséged. A telefonodért nyúltál. Alaposan megnéztelek, a mellkasodat a váratlanul feltűnt ősz szőrszálakkal, a mozdulatot, ahogy babráltál rajtuk, miközben az e-mailjeidet olvastad.

– Szerintem megint feleslegesen agyalsz.

Honnan is tudhattad volna, hogy mi minden fordult már meg az agyamban. A képzeletem messze előreszaladt, és már akkor megmutatta, hova tartunk, amikor az eszem még visszahőkölt az elképzelhetetlen előtt. Miközben löktem a hintát vagy az édesburgonyát hámoztam, rettenetes gondolatok kavarogtak a fejemben, szívet tépő rémképek; mégis különös elégtételt okozott, hogy volt merszem számot vetni mindazzal, ami megtörténhet. Azzal, hogy mire képes Violet. Hogy milyen érzés lenne, ha a legszörnyűbb félelmeim valóra válnának. Hogy mit tennék akkor. Tényleg, mit?

Ebből elég. Megráztam a fejem, próbáltam tisztán gondolkodni. A gyerekzsivaj. A szemük eleven csillogása. Hiszen nincs semmi baj. Minden rendben van.

Iskola után a bébiszitterre hagytam a gyerekeket, és Grace-szel pedikűröshöz mentünk. A bébiszitter hetente egyszer jött, én pedig igyekeztem kiélvezni a szűkre szabott szabadidő minden percét. A Kormos Álmok fantázianevű lakkot választottam, úgy véltem, illik a mostani friss, fagyos időhöz. Próbáltam elkerülni, hogy túlságosan mélyen beszívjam a lakk gőzét, miközben a pedikűrös a körömágybőrt vágta. A lábamat feltette a combjára, láttam, ahogy megfeszülnek az izmai, amikor munkához látott: a bőr olyan vastag volt a sarkamon, hogy inkább sajtreszelővel kellett volna nekiesnie. Vazelinnel kenjem éjszakára, javasolta, és húzzak rá jó vastag zoknit. Annyira nem izgatott az egész, hogy ilyesmivel bíbelődjem, és ezt kis híján hangosan is megjegyeztem. Végül egyszerűen megköszöntem a tippet. Végtére is, gondoltam, neki ez az élete. A lábak.

Grace a nyaralásról mesélt, ahonnan nemrég ért haza. Cabóban voltak az anyjával, aki a hetvenedik születésnapját ünnepelte. A mixer fügekaktuszból készült italt szolgált fel nekik a medencébe telepített bárpultnál. Aztán mondott valamit az önbarnítóról, amit nemrég kezdett használni, de akkor már nem figyeltem rá. A gyerekekre gondoltam meg a bébiszitterre, aki azt mondta, mielőtt eljöttem, hogy majd kitakarítja a gyerekszobákat. Arra gondoltam, hogy Violet talán inkább az alagsorban akar majd játszani, Sam meg nyafog utána, aztán ő is a lépcső felé totyog. Újabban állandóan Violet közelében akart lenni, amikor Violet elment mellette, a kezét nyújtogatta felé, és kiabált a kiságyából: „Báj-ett! Báj-ett!” Mindig mosolyt csalt az arcomra, ha eszembe jutott az édes bababeszéd, amit használt. Grace most a bátyjairól mesélt, akikkel találkozott, aztán meg valami iowai tanyáról. Vannak tanyák Iowában? Nekem egyre csak az alagsori lakrész járt az eszemben. A bébiszitter éppen végzett a takarítással, a padló enyhén nedves volt még, de tiszta, így megengedte Samnek, hogy felfedezőútra induljon a szobában. Nemrég kezdett járni. Arra gondoltam, hogy új szőnyeget kellene vennünk. Rövid szálút, hogy könnyű legyen tisztítani. Meg valami tárolóbútort is, a játékoknak. Ekkor villant az eszembe, hogy hiszen az alagsorban tartod a sporteszközeidet. Emlékszem, a golftáskáddal csak üggyel-bajjal tudtál lekászálódni a keskeny lépcsőn. Éppen előző nap vitted le oda a golfütőket. Violet izgatottan kihúzta az ütőket a zsákból, és a golfozók mozdulatait próbálta utánozni. Eszembe jutott, hogy a bébiszitter folyon takarít, pedig többször mondtam már neki, hogy nem kell. Sam rajong Violetért, vakon követi mindenhová. Eszembe jutott a kezében tartott golfütő súlya. A mozdulat, ahogy meglendítette. Hiszen valóságos fegyver. Sam kicsi, pihés fejére gondoltam. Hogy milyen könnyű dolga volna vele Violetnek. Egy másodperc, egy reccsenés, és kész. Vajon vér is lenne? Vagy csak belső sérülés?

Grace elújságolta, hogy meghívást kapott az egyik tanyára. Úgy gondolja, mondta, március lenne a legalkalmasabb idő a látogatásra. Az aceton gőze a tüdőmbe hatolt; kihúztam a lábam a nő kezéből, pedig a másik láb még hátravolt, de kénytelen voltam oldalt hajolni, hogy lélegezni tudjak. Mintha elfogyott volna a levegő a tüdőmben, vagy talán a tüdőm nem tudott tágulni. Egy percig sem maradhatok tovább. Felkaptam a táskámat, és faképnél hagytam a megdöbbent pedikűröst, aki még mindig a kezében tartotta a körömlakkos ecsetet. Grace utánam kiáltott, hogy hova rohanok, hiszen még a cipőmet is otthagytam. Az utcára érve valóban rohanni kezdtem. Az ütők! Megtehetné, hiszen képes lenne rá. Biztosan megtenné. A bébiszitter nem figyel rájuk eléggé. Rohantam, meg sem álltam még a két piros lámpánál sem, felemelt tenyeremmel jeleztem az autóknak, hogy lassítsanak, de a lábam mintha ólomból lett volna.

– Mi van, meg akarod ölni magad? – kiáltott rám egy biciklis. Nem!, szerettem volna visszakiabálni. Violet fogja megölni. Samet. Annyira gyűlöl. Hogy is tudhatnád…

– Violet! – vágtam ki az ajtót. Az alagsorba vezető lépcsőhöz rohantam, a nevét kiabáltam. Semmi válasz. – Sam! Hol van Sam?

A bébiszitter sietve jött elém az előszobán át, ujját ajkára illesztette.

Sam aludt. Violet a könyvét nézegette a szobájában.

Kimerülten dőltem a falnak. Nem történt semmi.

Semmi sem történt.

41

– Manapság elég elterjedtek ezek a pánikrohamok. Kismamáknál különösen gyakori jelenség. Higgye el, nincs benne semmi rendkívüli.

Nem tudtam eldönteni, el akarom-e mondani, vagy sem. A doktornő ráfújt a tolla hegyére, mintha attól tartana, forró lehet. Kiállította a receptet, és elmagyarázta, hogyan szedjem a gyógyszert. Miközben kifelé tartottam az épületből, az az áttetsző, narancsszínű gyógyszeres üveg lebegett a szemem előtt anyám éjjeliszekrényén, tele apró, fehér tablettákkal, amelyek hónapról hónapra elfogytak. A táskámba süllyesztettem a receptet.

Tudtam, hogy valami nincs rendben. Először arra figyeltem fel, milyen üres tekintettel néz rám, mióta rajtakaptam Sam szobájában. Amikor Sammel voltam, egyszerűen keresztülnézett rajtam. A megvetése, a viszolygása, ami korábban vad, kimerítő dührohamokban tört ki belőle, most előre kitervelt, rideg közönyben nyilvánult meg. Indulattalan, ám annál következetesebb elutasítása messze meghaladta a tudatosságnak azt a szintjét, amit egy alig hétéves gyerektől várna az ember. Az a jéghideg tekintet. Az a mély megvetés. A passzív ellenállás, amellyel a kéréseimet, utasításaimat fogadta. Légy szíves, fejezd be az evést. Légy szíves, tedd el a játékaidat. Inkább egyáltalán nem reagált, nehogy bármilyen kapcsolata legyen velem. Mintha nem is hallotta volna. Mintha nem akart volna semmilyen fogódzót nyújtani, amelybe belekapaszkodhatnék. A büntetés, a fenyegetés tökéletesen hatástalan volt, a várható következmények láthatóan nem ingatták meg elhatározásában. Az a kevés kis figyelem, amellyel Sam születése után még felém fordult, maradéktalanul eltűnt. Nem engedte, hogy hozzáérjek. Újra holtpontra jutottunk, te pedig visszafoglaltad a régi helyed: az egyetlen lény voltál ezen a világon, akire Violetnek szüksége volt.

Végül megtanultuk kölcsönösen elviselni egymást, addig a mértékig, amire szükség volt az együttéléshez. Tőlem csak a gondoskodást fogadta el, mint valami szállodai vendég; mást nem várt tőlem, mint hogy elé tegyem az ételt a szív alakú tányéralátétre helyezett műanyag tányéron. Hagytam, hadd csináljon, amit akar, Samre koncentráltam, a mindennapi tennivalóinkra, végeztem a dolgom, ismételtem azokat a mozdulatokat, amelyekre szükség volt a rend fenntartásához. Amikor este hazajöttél, Violet ismét életre kelt.

Sam volt a fény az éjszakában, és mindent elkövettem, hogy Violet ne tudja beárnyékolni. Reggelenként, miután Violetet elvittük az iskolába, visszabújtunk a vetetlen ágyba a megszokott kellékeinkkel: cumisüveg, tea, könyvek, Benny nyuszi. A mosogatnivaló, a szennyes ruha várhat. Nagyrészt azzal töltöttük az időt, hogy egymást bámultuk. Kacsákról, dinoszauruszokról ábrándoztunk, meg a köldökünket nézegettük. Később mindketten elszundítottunk a téli délután sápadt fényében. A mellemen aludt azután is, hogy elválasztottam, és megváltozott a testem illata. Mintha tudta volna, milyen nagy szükségem van rá.

Egy időre valamelyest enyhült a szorongásom. A kiváltatlan recept még mindig ott hevert a táskám alján; valahányszor belenyúltam valamiért, mindig kezembe akadt a papírdarab. Anyámra gondoltam. Képtelen voltam rávenni magam, hogy elmenjek a gyógyszertárba. Nem bíztam magamban.

42

– Cecilia nincs itt. – Apám szigorúan akart beszélni, de hallottam, hogy megremeg a hangja. – Nem tudom, hol van. – Remegő kézzel tette le a telefonkagylót. Az előszobából figyeltem. Akárki is volt a vonal túlsó végén, apám hazudott neki. Anyám igenis otthon volt, de már régóta nem kelt fel az ágyból. Nem tudtam, miért, és hogy apámnak miért kellett azt hazudnia, hogy anyám elment. Egy alkalommal, amikor magam akartam felvenni a telefont, apa elütötte a kezemet, mintha attól félne, hogy megégetem a fülemet a telefonkagylóval.

Levest vitt anyámnak, vizet, sós ropogtatnivalót. Megkérdeztem, mi baja. Talán elkapott valamit, attól fáj a hasa?

– Igen. Valahogy úgy.

Nehezen fért el mellettem a lépcsőn, de megkerült, háta meggörbült, ahogy a tálca fölé hajolva, óvatosan lépkedett anyám szobája felé. Napok óta nem láttam anyámat. Egyik este kicsípte magát, és elindult a városba. Akkor már rendszeresen eljárt hazulról, sokszor egész éjszakára kimaradt, olykor kettőre is. Bámulatos érzéke volt hozzá, hogy nyomtalanul felszívódjon. Hallgatóztam a szobámban, de egyetlen szót sem tudtam kihámozni a beszélgetésükből. Anyám gyenge, fakó hangon beszélt, hallottam, hogy fojtogatja a sírás. Apám nyugodtan, türelmesen válaszolgatott. Az ajtóhoz lopakodtam.

– Segítségre van szükséged.

Csörömpölés szakította félbe a szavait. Anyám leejtette a levessel teli tányért. Az ajtó olyan váratlanul vágódott ki, hogy el kellett ugranom apám útjából, át ne gázoljon rajtam, amikor kirohant, hogy törlőrongyot hozzon. Benéztem a szobába. Anyám lehunyt szemmel, egyenes háttal ült az ágyban. Két karját összefonta a mellkasán. Ugyanolyan kórházi karkötőt pillantottam meg a csuklóján, mint amilyet egy évvel korábban Mrs. Ellingtonon láttam, amikor meghalt a baba a hasában. Anyám sovány volt, a dereka alig vastagabb, mint az enyém, tizenegy évesen. Kizártnak tartottam, hogy másik gyereket akart volna. A szobámba mentem, lefekvéshez készülődtem, reméltem, folytatják a vitát, és kihallgathatom őket, hátha végre megtudom, miről van szó. Anyám sírását hallgatva aludtam el.

Reggel pisilni mentem a fürdőszobába. A házban csend volt; apám még nem kászálódott fel a kanapéról. Kinyitottam a vécéajtót. A vécécsésze tele volt vérrel, illetve nemcsak vér volt az, hanem valami, ami leginkább annak az egérnek a kiontott belére hasonlított, amit a szomszéd macskája a múltkor ott hagyott a küszöbünkön. Anyám alsóneműje a vécé mellett hevert a földön. Felemeltem, vastag, sötétbarnára száradt vérfoltok voltak rajta.

– Apa! Mi baja anyának?

Apám a kávékiöntő felett állt, még mindig a tegnap este viselt ruha volt rajta. Nem felelt. Felkapta az ajtó előtt, a lábtörlőn heverő újságot, és az asztalra dobta.

– Apa!

– Kezelést kapott.

Gabonapelyhet öntöttem magamnak a tálkába, és némán nekiláttam. Apám a kávéját kortyolta, közben az újságban lapozgatott. Megcsörrent a telefon. Felálltam, hogy felvegyem.

– Hagyd, Blythe.

– Seb! – Apám sóhajtva tolta hátra a székét. Töltött egy csésze kávét anyámnak, és megindult vele a lépcsőn. Egy perc se tel el, ismét megszólalt a telefon, én pedig gondolkodás nélkül felvettem.

– Beszélnem kell vele.

– Tessék? – Jól hallottam, mit mondott a hívó, csak nem tudtam, mit feleljek.

– Bocsánat. Téves. – Letette. Egy férfi volt. Hallottam, hogy apám lefelé lépked a lépcsőn. Gyorsan felkaptam a kanalat, és a számba tömtem egy adag gabonapelyhet.

– Nem vetted fel, ugye?

– Nem.

Kitartóan nézett. Tudta, hogy hazudok.

Mielőtt elindultam az iskolába, anyám ajtajához léptem, halkan bekopogtam. A saját szememmel akartam látni, hogy nincs baja.

– Gyere be. – Kávéscsészével a kezében ült az ágyban, kibámult az ablakon. – Elkésel az iskolából.

Álltam az ajtóban, eszembe jutott az a nap, amikor Mrs. Ellington ágya szélén üldögéltem, amikor olyan nagy volt a hasa. Anyámnak is olyan furcsa szaga volt, mint neki. Az új orvosságosüveg ott állt az éjjeliszekrényen. Anyám fáradtnak tűnt, az arca püffedt volt. A kórházi karszalagot, amelyet előző nap láttam a csuklóján, már levette. A kézfején csúnya bevérzések sötétlettek.

– Mi bajod?

Továbbra is az ablak felé bámult.

– Semmi, Blythe.

– Vért láttam a fürdőszobában.

Anyám meglepettnek tűnt, mintha egészen megfeledkezett volna arról, hogy én is itt lakom, ebben a házban.

– Ne törődj vele.

– A babától volt?

Most már elszakította a tekintetét az ablaktól, a mennyezetet nézte. Láttam, hogy nyel egyet.

– Honnan veszed ezt?

– Mrs. Ellingtontól. Neki is volt olyan babája, aki elm… nem tudott megszületni.

Most végre rám nézett, de egy pillanat múlva láttam, hogy már csak keresztülnéz rajtam. Összeszorított fogsorán át szűrve a levegőt felsóhajtott, aztán megint az ablak felé fordult a tekintete. A fejét rázta.

– Nem tudod, mit beszélsz.

Azonnal megbántam, hogy szóba hoztam Mrs. Ellingtont. Azt kívántam, bárcsak visszagyömöszölhetném a szavakat a számba. Nem akartam, hogy anyámnak bármilyen módon köze legyen a Mrs. Ellingtonhoz fűződő kapcsolatomhoz. Az volt az egyetlen szent dolog az életemben. Kimentem a szobából, elindultam az iskolába.

Délután, mire hazaértem, úgy tűnt, az élet visszazökkent a rendes kerékvágásba. Anyám a konyhában állt, épp odaégette a vacsorát a tűzhelyen. Apám italt töltött magának. Megszólalt a hallban a falra szerelt telefon, mire apám lekapta a kagylót, de nem szólt bele, csak leeresztette a fal mellett, hadd himbálózzon a zsinórján. Miközben vacsoráztunk, végig hallottam a vonalhang szaggatott búgását.

43

A Sam halálát megelőző napon az állatkertbe mentünk.

Az évszakhoz képest szokatlanul meleg volt, az előrejelzés továbbra is napsütést jósolt.

Raffit hallgattunk a kocsiban. Azt a számot, amelyik az állatkertről szól. Ennivalót is vittünk magunkkal, meg fényképezőgépet, amit aztán elfelejtettünk használni.

Violet egész nap rajtad lógott, arra akart rávenni, hogy ti ketten szaladjatok előre. Mindig ő akart elöl menni. Te meg ő – az egész világ ellen. Nem tudtam levenni a szemem rólatok, ahogy ott mentetek előttem, annyira hasonlítottatok egymásra. Az alakotok tökéletesen egyforma. Kicsit oldalvást hozzá hajoltál, hogy jobban halld, amit mond, Violet meg időről időre felnyúlt, hogy a könyökhajlatodba fűzze a kezét.

A jegesmedvék ketrecénél megetettem Samet, te pedig almalevet hoztál Violetnek az automatából, mivel azt mondta, annak, amit otthonról hoztunk a palackban, furcsa íze van. Egy mókus ellopta a maradék süteményt a babakocsi alsó csomagtartó hálójából. Violet sírt, nem akarta felvenni a sapkát, amit hoztam. Sam magára köpte a tejet, a mosdóból hozott barna papír kéztörlővel kellett megtisztogatnom, mert a papír zsebkendőt otthon felejtettem. Kis köröket rajzolgattam Sam tenyerébe, aztán a két ujjammal felszaladtam a karján, és megcsiklandoztam az álla alatt. Dévajul nevetett, a vidámsága, elevensége egészen levett a lábamról. Egy idősebb nő, aki a mellette álldogáló kisfiú egyujjas kesztyűbe bújtatott kezét szorongatta, odafordult hozzám:

– De cuki baba! Micsoda vidám kis fickó! – Megköszöntem. Igen, az, gondoltam. Az enyém. Én csináltam. Egy egész évvel ezelőtt. Olyannyira a részem volt, hogy már másodpercekkel azelőtt, hogy sírni kezdett valamiért, az egész bensőm szó szerint megfeszült, mintha valaki egy lufit kezdett volna pumpálni a mellkasomban.

– Ezt nézd meg! – fordultál Violethez, aztán leballagtunk a sötét, visszhangos föld alatti üregbe vezető rámpán. Ti ketten odaálltatok az üvegfal elé. Csak a testetek körvonala látszott a vibráló zöld fényű víztömeg előtt, amelyben iszapszemcsék meg halpikkelyek kavarogtak, mint a pitypang apró ernyői a szélben. Karomon Sammel hátráltam egy lépést, úgy néztelek benneteket. Mintha valaki másnak a családtagjai volnátok, nem az enyémek. Az adott pillanatban valamiért képtelen gondolatnak tetszett, hogy hozzám tartoztok. Szépek voltatok együtt. A jegesmedve az üvegfalnak nyomta a mancsát, éppen Violet orra előtt. Violetnek elakadt a lélegzete. Csodálattal vegyes rémülettel vetette magát a karodba, és hevesen átkarolta a derekadat. Olyasfajta reakció volt ez, amelynek csak néhányszor lehetünk tanúi a gyerekeink életében, akkor, amikor még vadonatúj lakói ennek a világnak, és még nem tudják pontosan, mikor van félnivalójuk, és mikor vannak biztonságban.

Az ajándékboltban mindkét gyereknek vettünk egy-egy pici, műanyag oroszlánfigurát, de Violet hazafelé menet kidobta az övét a kocsi ablakán. Mérges voltam rá, aggodalmasan tekingettem hátrafelé, nem csapódott-e a mögöttünk haladó autó szélvédőjének a kemény műanyag darab. Te rákiabáltál, korholtad, amiért ilyen veszélyes dolgot művelt.

– De nekem nem kell a mamaoroszlán! Utálom a mamát.

Rád pillantottam, nagy levegőt vettem, aztán elfordultam. Ne mondj semmit. Sam sírni kezdett, Violet pedig Benny után nyúlt, amit Sam az előbb leejtett; felvette, és odaadta a kicsinek. Kedvesen csitítgatta, mire megdicsérted.

– Jó kislány vagy, Violet.

Violet orra leégett a napon; nem gondoltam volna, hogy februárban naptejet is vinnem kell magammal. Valahonnan előkotortam egy régi tubus aloégélt, nyomtam egy keveset belőle az ujjamra, és bekentem vele az orrát. Úgy tettem, mintha megszámolnám a szeplőket az arcán. Szerettem volna magamhoz ölelni, hiszen olyan ritkán voltunk ilyen közel egymáshoz; többnyire azt sem engedte, hogy hozzáérjek. Úgy meredt rám, mintha még sosem hallott volna számolni. Egész testem megfeszült a várakozástól, annyira vágytam az ölelésére, amelyben régen nem volt már részem. De nem ölelt meg. Elfordította a fejét.

Nézte, ahogy megfürdetem Samet lefekvés előtt, aztán leült mellém a padlóra, dörzsölgette Sam pocakját.

– Ugye, milyen jó baba? – Megint a kezébe adta Bennyt, Sam meg rágcsálni kezdte a nyuszi egyik fülét. Violet hangtalanul nézte. Megengedtem, hogy ő adja rá Samre a pizsamát, pedig ahhoz sok türelem kell mindkét részről, mégis hagytam, hiszen olyan ritkán kérte. Aztán miközben a pizsamanadrág szárát igyekezett felhúzni Sam lábára, egyszer csak így szólt:

– Már nem akarom Sammyt. – Fejcsóválva elvettem tőle a nadrágot, és felhúztam a folyton izgő-mozgó gyerek pocakjára. Sam Violetre mosolygott, rúgkapált dundi lábaival. Violet megpuszilta, aztán a vécékagyló lehajtott tetejére ülve nézte, ahogy a mosdókesztyűvel átdörzsöltem Sam fogínyét.

– Megint jön a foga – mondtam. – Nemsokára több foga lesz, mint neked, mivelhogy a tieid éppen kihullanak.

Megvonta a vállát, aztán kisurrant a fürdőszobából, hogy megkeressen téged.

Aznap este igazán kedves voltál hozzám. Mielőtt lefeküdtünk, belopóztunk a szobájukba, és néztük a két szépséges, pihés fejecskét.

44

Valamiért korábban indultunk el, mint ahogy terveztük. A nap nyugodtnak és problémamentesnek ígérkezett: senki sem ette le a ruháját a reggelinél, Violet pedig minden hiszti nélkül hagyta, hogy megfésüljem. Így aztán nem kellett vezényszavakat kiabálnom, olyanokat, amilyeneket neked sosem kellett: Gyerünk, siess egy kicsit! Kezdek mérges lenni! Kivételesen békés reggel volt.

Munkanapokon ritkán fordult elő, hogy hármasban lettünk volna, de aznap zárva volt az iskola, Violet otthon maradhatott. A játszótérre indultunk. Útközben betértünk Joe kávézójába, teát akartam venni magamnak. Joe a tőle megszokott, közvetlen modorban társalgott Violettel, mialatt egy kis mézet csorgattam a teámba. Segített levinni a babakocsit a két magas lépcsőfokon, aztán búcsút intettünk egymásnak, és elindultunk a sarok felé. A friss téli szél csípte az arcunkat.

Megálltunk az útkereszteződésnél, ahol szinte mindennap átkeltünk. Nem volt olyan repedés a járdán, amit ne ismertem volna. Ha lehunyom a szemem, még most is látom az északnyugati oldalon álló vörös téglás épület falára rajzolt falfirkákat.

Vártunk, Sam a babakocsiban ülve a buszokat nézegette. Violet meg én szótlanul vártuk, hogy zöldre váltson a lámpa. Violet kezéért nyúltam, és már felkészültem a szokásos makrancoskodásra, de aznap úgy tűnt, nem akart vitatkozni.

– Vigyázz, túl közel vagy a padkához – figyelmeztettem egyik kezemet a babakocsi fogóján nyugtatva. Sam Violet felé nyújtogatta a karját a babakocsiból. Ki akart jönni. Kivettem a teáspoharat a babakocsi tartójából, és az ajkamhoz emeltem. A tea még mindig túl forró volt ahhoz, hogy inni lehessen belőle, de a gőz jólesően melegítette az arcomat. Violet felpillantott rám, miközben várakoztunk, arra gondoltam, talán kérdezni akar valamit. Mikor mehetünk már? Visszamehetek fánkot venni? Nézte, hogyan fújom a teát. Egy pillanatra visszatettem a poharat a tartóba, és megsimogattam Sam fejét, hogy tudja, itt vagyok, itt állok mögötte, és tudom, hogy ki szeretne szállni. Violetre néztem, aztán újra az ajkamhoz emeltem a poharat.

Rózsaszín egyujjas kesztyűje előbukkant a zsebéből, és felém közelített. A következő pillanatban két kézzel megrántotta a könyökömet. Olyan gyorsan és akkora erővel, hogy a forró ital az arcomba fröccsent. Leejtettem a poharat, és kis híján felsikoltottam. Aztán kiabálni kezdtem.

– Violet! Nézd, mit csináltál!

Ahogy ezek a szavak elhagyták az ajkam, és mindkét kezem az égő bőrömre szorítottam, Sam babakocsija megindult az úttest felé.

Sosem fogom elfelejteni a pillantását. Képtelen voltam elfordítani róla a tekintetemet. De a zajokból már tudtam, mi történt.

A babakocsi megperdült az úttesten az ütközés erejétől.

Sam ott halt meg, a kocsiban. A biztonsági öv megfogta, azért nem repült ki az ülésből.

Arra sem maradt ideje, hogy körülnézzen, megkeressen a szemével.

Átvillant az agyamon, hogy a matrózcsíkos overallt adtam rá aznap reggel. Meg hogy Benny is ott volt a babakocsiban. És hogy most Sam nélkül kell hazavinnem Bennyt. Aztán arra gondoltam, hogy ki kell szednem Bennyt a szutyokból, hiszen Sam kérni fogja, amikor délután leteszem aludni.

Hitetlenkedve, földbe gyökerezett lábbal álltam a járdaszegélyen, a körülöttem tomboló zűrzavarban. A betonjárda enyhén lejt az úttest felé, és egy bemélyedés ott, ahol a járda felülete az út aszfaltburkolatával találkozik, keskeny peremet alkot. Hogyhogy nem akadt el benne a babakocsi kereke? A jég elolvadt az előző napi enyhe időben. A járda száraz volt. Miért nem állt meg a babakocsi kereke, amikor nekiütközött a peremnek? Hiszen máskor csak úgy tudtam áttolni rajta, ha megbillentettem, és átemeltem a kereket. Sőt, kicsit meg is kellett taszítanom a kocsit, hogy átjusson. Hát nem így volt? Hiszen így volt, nem?

Elakadt a lélegzetem. Violetre meredtem. Láttam a rózsaszín, egyujjas kesztyűt, amely a babakocsi fogantyúja után nyúl, miután egy pillanatra kiengedtem a kezemből. Láttam a kesztyűt a kocsi fogóján, mielőtt kigurult volna az útra. Lehunytam a szemem. Rózsaszín gyapjú, fekete műanyag burkolat. Hevesen megráztam a fejem, hogy elűzzem a gondolatot.

Hogy ezek után mi történt, nem emlékszem. Arra sem, hogyan jutottunk el a kórházba. Nem tudom felidézni, láttam-e Samet, hogy megérintettem-e. Remélem, kihúztam a biztonsági szíjak közül, és magamhoz öleltem a hideg aszfalton. Remélem, összecsókoltam a mozdulatlan kis testet.

De attól tartok, nem csináltam semmit, csak álltam a járdaszegélyen, a betonperemet bámulva.

A nő, aki a kocsit vezette, hátsó ülésen a két gyerekével, nagyjából egyidős lehetett velem. Egyenesen áthajtott a zöld jelzésen, teljesen szabályosan; valószínűleg háromezerszer megtette már ezt az utat. A másik irányból érkező két másik autó sofőrje a fékbe taposott, amikor meglátták a babakocsit, de annak az asszonynak már nem maradt erre ideje. Szinte nem is fékezett. Sokat gondolkodtam, vajon mire gondolt éppen, amikor bekövetkezett az ütközés. Vajon dalocskákat énekeltek-e a gyerekekkel, vagy a szűnni nem akaró kérdéseikre válaszolgatott? Talán éppen akkor nézett bele a visszapillantó tükörbe, rájuk mosolygott. Vagy arról ábrándozott, milyen jó lenne valahol máshol lenni, távol a gyerekzsivajtól.

Bárcsak jobban fájna! Azt kívánom, bárcsak ma is ugyanolyan éles lenne a fájdalom, mint azon a napon, amikor történt. Néha voltak pillanatok, amikor eltűnt a fájdalom, ilyenkor azt gondoltam, Istenem, meghaltam. Meghaltam vele együtt. Máskor napokat töltöttem azzal, hogy a ruháit, a játékait bámultam; vártam, akartam, hogy újra megrohamozzon a fájdalom. Zokogtam, mert nem fájt eléggé. Aztán napok múlva újra felduzzadt a kín, a világ újra megelevenedett körülöttem, amitől még gyűlöletesebbé vált minden. Banános sütemény illata szállingózott a szomszéd ház felől. Dermedten szívtam magamba. Felfoghatatlan volt, hogy továbbra is érzek illatokat, hogy a nyálmirigyeim működésbe lépnek, hogy valaki számára ott, a fal túlsó oldalán azzal telik a reggel, hogy banános sütit süthet a gyerekeinek. Azt a zsibbadtságot, a fájdalom hiányát kegyetlenebbnek éreztem, mint a fájdalmat. Máskor meg azért fohászkodtam, hogy visszatérjen az a zsibbadtság. A fájdalom egyfajta kielégülést jelentett, de éreztem, előbb-utóbb felemészti az erőmet.

Amikor odaértél a kórházba, először Violetet ölelted magadhoz, fejét a melledre szorítottad. Aztán rám emelted a tekintetedet, a szád beszédre nyílt, de nem jött ki rajta hang. Némán bámultunk egymásra. Aztán mindketten sírni kezdtünk. Violet kibontakozott a karjaidból, ekkor odajöttél hozzám. Kétrét görnyedve roskadtam a lábad elé.

Violet szótlanul figyelt bennünket. Aztán odajött, és a fejemre tette a kezét.

– Sammy kocsija kicsúszott anyu kezéből, és elgázolta egy autó.

– Tudom, drágám. Tudom – suttogtad.

Képtelen voltam rátok nézni.

Később visszajöttek a rendőrök, veled akartak beszélni. Neked is elmondták, amit velem már korábban közöltek, hogy a sofőrt nem vonják vád alá, és hogy bizonyos döntéseket kell meghoznunk a kicsink testével kapcsolatban. Pontosabban egyes szerveivel kapcsolatban. Úgy látják, három szervét tudnák használni transzplantáció céljára. Olyan gyerekeknek szánják, akikre vigyáz az édesanyjuk. A nővértől kaptam valami tablettát, hogy megnyugodjak.

Lekísértem Violetet az előcsarnokba, ahol az ivóvíztartály állt. Miközben vizet töltött a műanyag pohárba, én belehánytam a kidobott gumikesztyűkkel és kötszerekkel teli szemetesbe. A váróteremtől elválasztó nehéz üvegajtón keresztül is hallottam a zokogásodat. Violet egyik lábáról a másikra állt, de nem szólt semmit. Nem mert megszólítani. Tudtam, hogy nagyon kell pisilnie, de azt akartam, hogy pisilje össze magát. Néztem, ahogy a szétterjedő nedvesség nyomán a farmernadrág világoskékje lassan sötétkékre vált. Egy szót sem szóltam, ő sem.

Amikor elmondtam a rendőröknek, a hangom olyan kifejezéstelen volt, mintha csak hamburgert rendelnék az autósbüfé ablakánál: a lányom megrántotta a karomat. Leforráztam magam a forró teával. Elengedtem a kocsit. Ő pedig kilökte az útra.

Ez minden, asszonyom?

Ez minden.

Nem volt hozzá erőm, hogy hazudjak az érdekében, hogy védelmezzem. Többször is felszólítottak, hogy ismételjem el, amit mondtam, valószínűleg a zavart tudatállapot jeleit figyelték a viselkedésemben, azt hitték, félrebeszélek. Talán láttak is valamit, ami zavartságra utalt. Nem tudom. Nem tudom, mit mondtak neked, amikor nem voltam ott, de amikor visszamentem, a rendőr leguggolt Violet mellé, és kezét a vállára téve így szólt:

– Néha előfordul, hogy baleset történik, érted, Violet? A baleset azért baleset, mert senki sem tehet róla. Anyukád nem tett semmi rosszat.

– Hallgass rá, Blythe! Nem tettél semmi rosszat – ismételgetted, és magadhoz öleltél.

– Azt hiszem, ő lökte ki Samet – mondtam nyugodtan. Időközben kerítettél valami kenőcsöt, azzal kenegetted a megégett bőrt a kezemen. Semmit sem éreztem.

– Azt hiszem, ő lökte ki Samet az útra. A rendőröknek is elmondtam.

– Sss… – csitítottál, mintha kisbaba volnék. – Ne mondj ilyet, jó? Ne mondj ilyet.

– Láttam a rózsaszín kesztyűjét a kocsi fogóján.

– Blythe. Ne csináld ezt. Baleset volt. Szörnyű baleset.

– Valaki meglökte a kocsit. Különben nem tudott volna átjutni a peremen.

A rendőrre néztél, megráztad a fejed, letörölted a könnyeket az arcodról. A torkodat köszörülted. A rendőr sápadt, cserepes ajka megremegett. Bólintott, mintegy egyetértőleg. A fájdalomtól félőrült anya. A kétbalkezes nő. Látja? Nekem kell ápolnom. Nekem kell csitítanom.

Violet úgy tett, mintha nem hallotta volna, amit mondtam. Virágokat rajzolt arra a fehér táblára, amelynek felső részén emberi szerveket ábrázoló rajzok voltak láthatók, talán azt magyarázta valaki, míg nem voltam ott, hogy milyen szerveket akarnak. Az ábra úgy nézett ki, mint a Nagy-tavak vidéke a térképen. A rendőr azt mondta, magunkra hagy bennünket egy kis időre, hogy átgondolhassuk a döntést.

Amikor kiment, újra elismételted, lassan, rekedt hangon:

– Blythe, baleset volt. Bármilyen rettenetes is, csak baleset.

Magamra maradtam.

A balesetet megelőző hétvégén, miközben a játszótér felé tartottunk, az egyik utcasarkon Violet kérdezett tőlem valamit. Az a sarok volt. Olyan kérdést tett fel, amelyre tudnia kellett a választ, hiszen sokszor beszéltünk már róla.

– Megállnak az autók, amikor piros a lámpa?

– Violet, hétéves nagylány vagy, tudod, hogy az autók megállnak a pirosnál. A sárga azért van, hogy figyelmeztessen, nemsokára pirosra vált a lámpa. Ezért veszélyes átkelni az úttesten. Mindig meg kell várni, hogy megálljanak az autók. – Violet bólintott.

Emlékszem, még meg is jegyeztem magamban, hogy milyen érdeklődő mostanában, hogy rányílt a szeme a világra. Eszembe jutott, hogy talán meg kellene tanítanunk a térkép használatára. Bejárhatnánk a környéket, megkeresnénk az utcaneveket, az égtájakat. Jó mulatság lenne.

Ahogy ott ültem a sürgősségi osztály családi várójában, újra meg újra elém tolakodott az az emlék.

Nemsokára hazavitted Violetet, de én képtelen voltam elmozdulni onnan. A kisfiam teste még mindig ott volt, abban az épületben.

Vajon letakarták? Hol lehet, az alagsorban? Egy olyan dobozban, amit úgy csúsztatnak be a falba, mint a tepsit a sütőbe? Egy olyan tepsiben van a kisfiam? Hideg a teste? Nem tudtam, hova vitték, nem láthattuk. Benny ott volt az ölemben, egy nejlonzacskóban, fehér farkán szürke piszokfoltok.

45

Tizenegy napon át egyetlen falat étel sem maradt meg bennem. Álmomban sírtam, erre felébredtem, és ébren sírtam tovább a sötétben. Megállíthatatlanul remegtem, órákon át.

Az orvos utcai ruhában érkezett. Szombat délelőtt volt. Te tervezted a házát, úgyhogy tartozott neked ezzel a szívességgel. Azt mondta, összeszedhettem valamit, nem csak a gyász miatt hányok folyton, és hogy néha az immunrendszer nem tud megbirkózni az ilyen helyzetekkel. Te buzgón helyeseltél, és egy üveg borral köszönted meg a fáradozását. Amikor kifelé indult és te kikísérted, ahhoz se volt erőm, hogy mindkettőtöket elküldjelek melegebb éghajlatra.

Anyád eljött hozzánk. Hozott nekem teát, papír zsebkendőt meg altatót, hideg borogatást tett a homlokomra. Rendben leszek, ígérem, csak egy kis időre van szükségem. Mondtam, amit vártak tőlem. Az anyósom mindent megpróbált, hogy megkönnyítse a dolgom, de a jelenléte elvonta a figyelmemet az egyetlen dologról, amire gondolni akartam. Róla. Fuldokoltam a haragtól. A bánattól a szememet sem tudtam kinyitni, nem akartam, hogy a fény belém hatolhasson. A sötétséghez tartoztam már. Tartoztam a sötétségnek.

Anyád néhány napra szállodába költözött Violettel, hátha jót tesz neki a környezetváltozás. Mióta hazajöttünk a kórházból, nem láttam Violetet. Aznap reggel, amikor elmentél érte, ott ültem a hálószobában az ablak előtt. A modellezőkészletedhez tartozó, vékony pengéjű kést tartogattam a kezemben, amit az asztalodon felejtettél. Felhúztam a blúzomat, és a bordáimtól a derekam felé vékony vonalat karcoltam a bőrömbe. Addig kiabáltam Sam után, míg be nem rekedtem. A vér gyöngyöző vonalban serkedt ki a bőrömből, avas íze volt, mintha abban a pillanatban, amikor meghalt, rothadni kezdtem volna belülről. Mégis muszáj volt nyalogatnom, egyszerűen nem tudtam abbahagyni. Szétkentem a hasamon, a mellemen, és azt akartam, hogy még több vér legyen, ha már egyszer meggyilkoltak, elvették az életemet, halálra ítéltek.

Amikor meghallottam odalentről Violet hangját, ökölbe kellett szorítanom a kezem, hogy ne kezdjen remegni. Bezártam a háló ajtaját, lezuhanyoztam, feltöröltem a padlóról a vért a blúzommal, amit előző héten vettem. Samet is magammal vittem a latyakos, fagyos esőbe vásárolni, mert elegem volt abból, hogy nincs mit felvennem. Akkor az efféle dolgok még valódi problémáknak tűntek. Elfelejtettem majszolnivalót vinni neki. Éhes volt, alig tudtam lecsendesíteni, miközben sorban álltunk, és aludni is későn tettem le.

– Anyu odafent van – hallottam a hangod. Nagyon ritkán neveztél anyunak, ahogy Violet is.

Fekete szabadidőnadrágot viseltél piros flanelinggel. Sam halála után hetekig nem váltottál ruhát. Ez volt az egyetlen, amiben megváltoztál a korábbi önmagadhoz képest, pedig tudtam, milyen rettenetesen szenvedsz. Hallottam, hogyan járkálsz a hálószobánk, Violet szobája meg a konyha között. Sam szobájába sose tetted be a lábad. Csak jártál körbe-körbe, mindig ugyanazon az útvonalon, már azt is előre tudtam, mikor fog megnyikordulni a padló, és a többi zaj is folyton ismétlődött, a vécétartály zúgása, az előszobai ablaktábla nyikorgása, a hűtőszekrény ajtajának tompa puffanása, ahogy becsuktad. Talán arra vártál a magad illedelmes módján, hogy valaki feloldozzon, megengedje, hogy az életed visszazökkenhessen a régi kerékvágásba, hogy visszatérhess a munkádhoz, amit imádsz, keddenként kosarazni mehess, és nagyokat nevethess Violettel, ahogy régen. Persze lehet, hogy azt gondoltad, soha többé nem lesz már örömöd az életben.

Tudod, hogy két hét alatt mindössze négyszer szóltál hozzám? Nem csodáltam; egymást látni is fájdalmas volt, nemhogy beszélgetni a másikkal.

1.Azt mondtad, nem akarsz temetést. Így aztán nem is lett.

2.Kérdezted, hol tartjuk Violet termoszát.

3.Azt mondtad, hiányzik Sam, aztán lefeküdtél mellém az ágyra meztelenül, bőröd még nyirkos volt a zuhanyozás után. Majdnem egy órán át sírtál. Felemeltem a takarót, Sam halála óta ez volt az egyetlen feléd irányuló gesztusom, te pedig hozzám bújtál. A mellemhez szorítottam a fejed, de éreztem, hogy képtelen volnék magamhoz engedni, aznap biztosan nem, de az is lehet, hogy soha többé. (Ekkor történt utoljára, hogy önszántadból kiejtetted Sammel kapcsolatban azt a szót, hogy „hiányzik”. „Persze hogy hiányzik”, ezt persze hónapokon át mondogattad, valahányszor vettem a bátorságot, hogy megkérdezzem.)

4.Megkérdezted, hogy adnék-e vacsorát Violetnek aznap este, amikor hazajött, mivel te éppen menni készültél. Délután ötkor. Nem, mondtam, képtelen vagyok, erre kimentél a szobából.

Gyűlöltelek, amiért megpróbáltál visszatérni a normális élethez. Amiért magamra hagytál Violettel azok között a falak között, amelyek Sam otthonát jelentették egykor.

Violet sosem jött fel. Én sem mentem le.

Amikor másnap reggel felkeltem, láttam, hogy levetted a festményt a gyerekszoba faláról, és az ágyunk végében a falnak támasztottad. Megfordult velem a világ. Még a fájdalom is kiállt, nem lüktetett többé a csontjaimban. Egy éven át, miközben ringattam, etettem, büfiztettem, altatót dúdoltam a fülébe, mindig azt néztem, hogyan öleli az anya a képen a gyermekét. Nem tudom, miért, de azóta éreztem, hogy élek, mióta megláttam azt a képet. Fogalmam sem volt, hogy felállok-e még valaha a csapás után, amely minden csontomat összetörte. Gyűlöltelek, amiért te fel tudtál állni. Soha többé nem akartam visszatérni a normális kerékvágásba, úgy élni, ahogy azelőtt.

Alsóneműben Violet szobájához lépkedtem, a lábam most is mintha ólomból lett volna. Kinyitottam az ajtaját, ott volt, fészkelődött a takarója alatt. Megremegett a szemhéja, aztán hunyorogva rám nézett a folyosóról beszűrődő fényben.

– Kelj fel.

Gabonapelyhet töltöttem neki, aztán körülnéztem a konyhában. Valaki elvitte Sam etetőszékét, a cumisüvegeit, a kék kis műanyag kanalát, a kekszét, amit rágcsálni szokott. Violet lépteinek dobogását hallottam a mennyezet felől, ahogy a fürdőbe sietett, hozzád. Éppen borotválkoztál.

Nem tudtam, milyen indíttatásból vetted le azt a festményt. Sosem beszéltünk róla. Most itt van a hálószobánkban, velem, ebben az üres házban. Annyira megszoktam, hogy a részleteken, a kancsó csillogásán vagy a háttérbe nyíló ablakon már átsiklott a tekintetem, de a nő, az anya, néha ma is rám néz még. Napsütötte reggeleken a ruhája ujjongó színei órákon át ragyognak a fényben.

46

Egyik nap, amikor már nem bírtam tovább otthon, metróra ültem, és egyik vonalról a másikra szállva, egyik végállomástól a másikig zötyögtem. Jólesett a sötétség a metrókocsi ablakán túl, és jólesett, hogy senki sem szól a másikhoz. A szerelvény ringatózása megnyugtatott.

Az egyik állomáson, egy hirdetőtáblán láttam meg a plakátot, és mindjárt le is fényképeztem a telefonommal.

Két nap múlva elmentem a plakáton feltüntetett címre, amely, mint kiderült, egy templom melléképületében volt található. Hideg volt a helyiségben, nem vettem le a kabátomat, bár a többieké mind ott sorakozott a görgős ruhaakasztón, vállfákra akasztva. Kellett valami, még egy réteg, hogy távol tartsa a fehérre meszelt falakból áradó nyirkos hideget. És őket. Az anyákat. Tizenegyen voltak. Volt sütemény és egy nagy kannában kávé, meg kávétejszín kis kosárba helyezve, amely karácsonyi szalvétával volt kibélelve, holott áprilisban jártunk már. Narancssárga műanyag székek sorakoztak a helyiségben, olyanok, amilyeneket utoljára a gimnázium aulájában láttam, ahol a rendezvényeket tartották. Arra a székre, ami nekem jutott, obszcén ábrát rajzolt valaki. Itt gyűltünk össze, én és az anyák.

A csoportvezető, egy képtelenül sovány nő, akinek a karján arany karperecek csillogtak, felkérte a jelenlévőket, hogy mutatkozzanak be. Gina ötvenéves volt, egyedül nevelte három gyermekét. A legnagyobb fia két hónapja megölt valakit egy éjszakai szórakozóhelyen. Fegyverrel. A beismerő vallomás után akkor éppen a tárgyalás megkezdésére várt. Gina sírva mesélte el a történteket, a bőre olyan száraz volt, hogy a könnyek sötét, kontrasztos vonalakat húztak az arcán. Lisa, aki Gina mellett foglalt helyet, megveregette az asszony kezét, pedig ha jól értettem a helyzetet, ők is akkor találkoztak először. Maga Lisa viszont veterán csoporttagnak számított. A lánya tizenöt évet kapott gyilkossági kísérletért; a barátnőjét próbálta megölni. Alig két évet ült csak le a büntetéséből. Lisa a lánya születése óta otthon volt, háziasszonyként dolgozott. Halkan beszélt, a mondatai utolsó szava előtt mindig megállt, szünetet tartott. A szeme alatt szederjes karikák sötétlettek.

Ekkor én következtem. A terem lámpái fluoreszkáló fénnyel villogni kezdtek, amikor belekezdtem; egy pillanatig azt reméltem, talán elmegy az áram, én pedig megúszom, hogy szólnom kelljen. Maureenként mutatkoztam be, azt mondtam, a lányom lopásért került börtönbe. A lopás volt a legenyhébb bűn, amit ki tudtam találni. A lopás akár pillanatnyi megingás is lehet, afféle botlás, amit szinte mindenki elkövet, csak van, aki megússza a lebukást. A tolvaj máskülönben még akár jó ember is lehet. Olyan ember, akit lehet szeretni.

Sokféle történet elhangzott, nem emlékszem már minden részletre, csak arra, hogy volt szó nemi erőszakról, tiltott szer birtoklásáról, és volt ott egy asszony, akinek a fia hólapáttal agyonverte a saját feleségét. A nő még azt is elárulta, hogy ez volt az a híres Sterling Hock-i gyilkosság, amivel annak idején tele volt a sajtó, biztosan olvastunk róla. Én most hallottam róla először. A csoportvezető figyelmeztette a résztvevőket, hogy kerüljék a vezetéknevek használatát és a könnyen azonosítható részleteket. Itt mindenki névtelenül van jelen.

Figyeltem az arcokat, látok-e rajtuk ismerős vonást.

– Úgy érzem, én követtem el a bűntettet – mondta az egyik anya. – Az őrök is úgy kezelnek a börtönben, ha látogatni megyek, mintha én tettem volna. Az ügyvédek is. Mindenki úgy néz rám, mintha én tettem volna. Csakhogy én nem követtem el semmit. – Zavartan elhallgatott. – Egyikünk sem tett semmi rosszat.

– Biztos? – szólalt meg egy másik asszony hosszabb hallgatást követően. Néhányan megvonták a vállukat, mások bólintottak, megint mások mozdulatlanul, némán meredtek maguk elé. A csoportvezető hatásszünetet tartott, talán elszámolt magában tízig – nekünk is tanították ezt a taktikát a szociálismunkás-képzésen –, aztán bejelentette, hogy szünetet tartunk, fáradjunk az asztalhoz, fogyasszunk a frissítőkből.

– Holnap is eljössz? – A karikás szemű Lisa átnyújtott egy szalvétát, hogy letörölhessem a műanyag poharamról a kilöttyent kávét.

– Még nem tudom. – Éreztem, hogy kiüt a homlokomon a verejték. Ki kell jutnom innen, egy percig sem bírok egy levegőt szívni ezekkel az asszonyokkal. Mások voltak, mint én. Én olyan anyával akartam találkozni, akinek a gyereke hasonló gonoszságot művelt, mint az enyém. Úgy éreztem, agyonnyomnak az alagsori helyiség falai. A táskámba nyúltam, a receptet kerestem, amelyet azóta sem váltottam ki. De csak Sam pelenkája akadt a kezembe, megismertem a puha tapintásáról. Mindig magammal hordtam egyet a táskámban.

– Én két csoportba is járok. De a másik csoport hétfőnként jön össze, én meg általában dolgozom hétfő este, így oda ritkán jutok el. Hacsak nem sikerül elcserélnem valakivel a műszakot.

Bólintottam, és kiittam a langyos kávé maradékát.

– Valamelyik közeli helyen van a lányod?

– Igen. – Körülnéztem, azt kerestem, merre van a kijárat.

– Az enyém is. Azért így egyszerűbb, nem? Gyakran meglátogatod?

– Bocsánat… a mosdót keresem.

A lépcső felé mutatott, megköszöntem, és kétségbeesetten kirohantam az alagsorból.

– Nem vagyunk ám mi olyan rosszak! – kiáltott utánam. Erre megtorpantam a küszöbön. – Majd meglátod, ha úgy döntesz, hogy visszajössz a mosdóból.

– Mindig tudtad? – Mérhetetlen erőfeszítésembe került kimondani ezeket a szavakat. De meg kellett kérdeznem.

– Mit?

– Hogy valami nincs rendben vele. Amikor még kicsi volt.

A nő felvonta a szemöldökét. Szerintem tudta, hogy nem mondtam igazat.

– A lányom hibázott. Te még sosem hibáztál, Maureen? Hiszen emberek vagyunk.

47

Fojtogató volt a város levegője. Muszáj volt elmennem valahova, de csak kocsival. Huszonkét hét telt el, azóta sehova nem mentem gyalog. Még mindig képtelen voltam tisztán gondolkodni. Azt szerettem volna, ha ketten beülünk a kocsiba, és elhúzunk innen. A tengerhez. A sivatagba. Mindegy, csak el innen! De te kijelentetted, hogy nem mész sehova. Violet nélkül biztosan nem, őt pedig nem lenne helyes most kimozdítani az otthon biztonságából.

Mióta Sam meghalt, egyszer sem néztem Violet szemébe. Megint többször előfordult, hogy egész nap fel sem keltem az ágyból. Ha mégis, akkor a konyhában álldogáltam, bámultam az edényeket a mosogatóban, de nem tudtam rávenni magam, hogy hozzáfogjak a mosogatáshoz. Egyáltalán: képtelen voltam bármit is csinálni.

Mindenről ő jutott eszembe, de leginkább Violet emlékeztetett rá. A kis rés a két metszőfoga között. Az ágyneműje illata reggel. A csíkos pulóver, amit akkoriban mindig viselni akart, amelyik ugyanolyan mintájú volt, mint az overall, amelyben Sam meghalt. Az iskolába vezető út is őt idézte. A fürdővíz is.

A keze.

Bármilyen fájdalmas is volt, mégis vágytam rá, hogy megtaláljam Samet Violetben. És gyűlöltem azért, mert annyira hasonlított rá.

Samről senki nem beszélt többé. Sem a barátaink, sem a szomszédok, a szüleid, a húgod sem. Megkérdezték, hogy vagyunk, és a szemükből együttérzés sugárzott, de soha senki nem ejtette ki többé a nevét. Pedig semmit sem szerettem volna jobban, mint a nevét hallani.

Sam. Néha hangosan kimondtam, amikor egyedül voltam a házban. Sam.

Caroline, az édesanyja annak a kisfiúnak, aki két éve meghalt a játszótéren, néhány hónappal Sam halála után e-mailben jelentkezett. A szívem hevesen kezdett verni, amikor megláttam a nevét.

Imádkozom, hogy hozzám hasonlóan képes légy arra, hogy talpra állj. Nem tudom, hogyan, de végül megtaláltam a lelki békémet a gyászban.

Az a béke, amelyről írt, számomra ismeretlen volt. Töröltem az e-mailt.

– Talán inkább egyedül kellene elutaznod. – A fürdőszoba ajtajában állva mondtad ezt. Mélyebbre ereszkedtem a vízzel teli kádban, hogy a fülemet is ellepje a víz.

Aznap este megkérdeztelek, hogy értetted, amit mondtál. Elmenni? Hova? Utazzak el. Azt akarod, hogy elmenjek.

– Vannak helyek, ahol sokat tudnának segíteni. Feldolgozni a gyászt. Tanácsadás… terápiás foglalkozások.

– Mint az elvonón? – néztem rád megütközve.

– Ezek inkább a wellnessközpontokra hasonlítanak. Találtam egyet a közelben. Néhány órányira van innen.

A kezembe nyomtál egy papírlapot. Te nyomtattad ki az irodában, fejléces papírra.

– Éppen van szabad helyük. Felhívtam őket.

– Miért akarod, hogy elmenjek?

Leültél az ágy szélére, a tenyeredbe támasztottad az állad. Hátadon átütöttek a bordák, megvonaglottak a sírástól, a könnyek lassú, egyenletes ritmusban potyogtak a nadrágodra, mint a rosszul elzárt konyhai csapból. Láttam, hogy valami irtózatos erővel kívánkozik ki belőled, forr benned valami, amit eddig sose mertél kimondani. Ne csináld, kérleltelek magamban. Kérlek, ne tedd. Nem akarom tudni.

Megdörzsölted az állad, a Sam szobájából elhozott festményt bámultad, amely ott állt a falnak támasztva.

– Rendben. Elmegyek.

48

Volt hangfürdő, reiki foglalkozás, előadás a méhekről meg a közösségi térré alakított pajta mestergerendáiról függő selyemhernyókról. A szobámhoz tartozó fürdőszoba polcán illóolajos üvegcsék sorakoztak a polcon, az éjjeliszekrény fiókjában a természetes gyógyulásról szóló zsebkönyv lapult. A terápiás ülések reggel kilenckor, illetve délután háromkor kezdődtek. Reggel az egyéni, délután a csoportos terápia zajlott. Bejelentkezéskor a recepciós űrlapot tett elém a pultra. Többek között ez a kitétel állt rajta: Alapos megfontolást követően visszautasítom, hogy részt vegyek a heti rendbe illesztett terápiás foglalkozásokon. Kipipáltam a mondat melletti kockát. Semmi kedvem sem volt ahhoz, hogy beszéljek a lányomról, vagy akár csak a nevét is kiejtsem. Hiszen éppen azért vagyok itt, mert menekülni akarok előle, gondoltam. Rólad sem akartam beszélni, ahogy arról sem, milyen lehetetlen alak volt az anyám. Meghalt a gyerekem. Hagyjanak békén.

A vacsorát pontban ötkor tálalták az ebédlőben. Az egyszemélyes asztaloknál már mindenhol ült valaki, ezért a hosszú asztal mellé állított sörpadon foglaltam helyet, és körülnéztem a teremben. Úgy tűnt, tehetős emberek társaságába kerültem. A szabadidőruhám nem volt éppen a legmenőbb. Államig húztam a kapucnis pulóver cipzárját, és a feketebabbal teli tál után nyúltam.

– Új vagy itt? – Majdnem elejtettem a kanalat, ahogy a hang felé kaptam a fejem. Az a hang a megtévesztésig hasonlított az anyáméra. A nő kissé előrehajolva belenézett a tányéromba, és leszögezte, hogy olyan energiamezővel, amilyen nekem van, nem feketebabot kellene ennem. Mire leszállt az este, úgy összebarátkoztunk, hogy közös takaró alá bújva kuporogtunk a tábortűz mellett. Gyömbérteát ittunk, ő beszélt, én hallgattam. Iris volt a legszószátyárabb nő, akivel valaha találkoztam. Ezzel együtt azonnal megkedveltem.

Javasolta, hogy reggelenként sétáljunk együtt. Pontos időbeosztás szerint élt: napkeltekor vágtunk neki a mezőnek. Kezében egy cirkóniumkristály-darabbal várt rám a bungalóm verandáján, amiről azt állította, hogy nélküle képtelen lenne elkezdeni a napot. Átvágtunk a vendégházakat a főépülettől elválasztó füves térségen, egészen a telek északi határát kijelölő patakig, majd fel a dombra, a levendulaföld irányában, amelyet turistaösvény szelt keresztül. Minden reggel vagy másfél órát sétáltunk, én többnyire néhány lépéssel lemaradva követtem Irist. Időnként hátra-hátrafordult beszéd közben. Mint a megáradt folyam, úgy patakzott belőle a szó, és oly különös nyomatékkal ejtett ki minden mondatot, mintha mindent előre elpróbált volna. Hosszú, hegyes orra volt. Fekete, bubifazonra nyírt haja szinte alig mozdult járás közben, és nem göndörödött be a párás levegőtől, mint az enyém.

Többnyire a saját életéről mesélt, a rákjáról, amelyből meggyógyult, a csodákról, melyeknek orvosként tanúja volt, az elszenvedett veszteségekről. Iris férje sebész volt, műtét közben kapott szívrohamot. Iris úgy adta elő az esetet, mintha az lenne a történet legtragikusabb vonatkozása, hogy nem tudta befejezni az operációt. Amikor a végére ért mindannak, amit aznap szándékozott megosztani velem – mindig úgy tűnt, mintha határozott szándék vezérelné, mintha lenne valamilyen terv, amit teljesítenie kell –, elhallgatott, végzett néhány nyújtógyakorlatot, és felszólított, hogy a kirándulás további részében én menjek elöl.

Ilyenkor ő kérdezett. Samről is kérdezett, én pedig úgy éreztem magam, mintha a műtőasztalon feküdnék, a lámpa alatt, és éppen a mellkasomat készülnének felnyitni. Mintha apró roppanásokkal törnék fel a bordáimat.

Már első este, a vacsoránál is beszéltem neki Samről, miután nekem szegezte a kérdést:

– Hány gyereked van? Élnek még?

Sikerült higgadtan válaszolnom. Egy gyermekem van. Meg egy halott fiam. Iris nem sok együttérzést mutatott. Nyersen, tárgyilagosan beszélt. Azt mondta, új utat kell keresnem ahhoz, hogy élni tudjak ebben a világban. Amennyire gyűlöltem emiatt, annyira hálás is voltam neki.

Mindennap ötkor keltem. Fogat mostam, és kiléptem a friss, harmatos fűre, hogy útra keljek ezzel az ismeretlen nővel. Amikor Samről kezdtem beszélni, sajogni kezdtek a tagjaim, a mellkasomra mintha mázsás követ tettek volna. A séta végeztével aztán visszatértem a bungalómba, átázott cipőben, lucskos melegítőnadrágban; amint beálltam a tűzforró zuhany alá, minden, amit aznap reggel mondtam, nyomtalanul elszállt, elfelejtettem Iris kérdéseivel együtt. Mit gondolsz, milyen lenne most, ha élne? Mit szerettél benne a legjobban? Milyen volt magadhoz ölelni? Hogyan élted meg a születését? Milyen idő volt aznap, amikor meghalt? Mindent lesikáltam magamról, kényszeresen, mintha bemocskolódtam volna. Mint amikor olyasvalakivel fekszik le az ember, akinek a létezéséről sem szabad tudnia senkinek.

Két nappal a távozásom előtt, két héttel azután, hogy kitettél azon a helyen, a kertet gondozó munkások a birtokot átszelő patak jéghideg vizében találtak rám. Meztelenül. Őrjöngtem, visítottam, mint akit elevenen nyúznak.

Hadd érintsem meg! Én vagyok az anyja. Haza akarom vinni!

Utána órákig meg sem tudtam szólalni, elment a hangom.

Amikor kihúztak a patakból, képtelen voltam megállni a lábamon. Az orvos megvizsgált, aztán magamra hagyott. A bentlakók elképedve, kezüket a szívükre szorítva sugdolóztak, valaki elrohant, és az ajándékboltból hozott egy melegítőnadrágot, hímzett logóval a csípőrészen. Ledobtam a pokrócot a vállamról, hagytam, hogy lúdbőrző melleim farkasszemet nézzenek a kisebb tömeggel, amely körülvett. Réges-rég túl voltam már azon, hogy bármi miatt szégyenkezzem.

Iris teáscsészével a kezében kopogtatott a faház ajtaján, nekem hozta, de nem nyitottam ajtót. Később az ajtórésen át mentegetőzni kezdett, amiért rosszul ítélte meg a teherbíró képességemet. Nem tudta, hogy ilyen törékeny vagyok. Törékeny. Ujjammal szórakozottan az ajtólap felém eső oldalára írtam ezt a szót.

Egy specialista, akinek kifejezetten a gyászmunka volt a szakterülete, azt javasolta, maradjak még egy ideig a táborban. Azt mondta, szerinte nagyobb biztonságban lennék. Egyúttal arra kért, egyezzek bele, hogy tanulmányt készítsen az esetemről. Felajánlotta, hogy majd ő beszél veled. Kereken elutasítottam. Nem volt több mondanivalóm.

Másnap reggel kiültem a kis faház verandájára a bőröndömmel, ott vártam, hogy értem jöjj. Bámultam a tábor túlsó végén álló fákat, mindegyik egyforma szögben dőlt nyugat felé.

– Na? – kérdezted hazafelé a kocsiban, le sem véve a tekinteted az úttestről. A sebességváltón nyugvó kezedre tettem a kezem. Ötödikből hatodik sebességbe kapcsoltál. Tudtam, mit vársz tőlem, minek kellene lennie a következő kérdésnek.

– Ő hogy van? Hogy van Violet?

49

– Megleszünk, ne félj. Menj, érezd jól magad. – A kirakós játék darabjai a padlón hevertek, egyenként fordítottam fel őket, hogy a képes felük legyen felfelé. Végül sikerült rávennem magam, hogy Violetre pillantsak. Nem nézett fel. Éppen indulni készültél, dolgod volt. Az utóbbi időben mintha sokkal elfoglaltabb lettél volna, mint azelőtt, és amikor otthon voltál, akkor is másképp viselkedtél, mint régen. Választékosabban öltözködtél, övet is viseltél a farmerodhoz. Továbbra is jóképű voltál, ez nem változott. Egy alkalommal a hálószobánkban meg is jegyeztem a dolgot.

– Ugyanaz a fickó vagyok, akihez hozzámentél.

Magamról viszont a legjobb szándékkal sem állíthattam, hogy ugyanaz lennék, és ennek mindketten a tudatában voltunk. A pillantásunk találkozott az ajtó mögött álló magas tükörben.

A naprendszert ábrázoló kirakós játék ezer darabból állt. Amikor elmentem, még nem volt meg, a szüleid hozták, akik meglátogattak benneteket, míg én távol voltam. Anyáddal nem sokat beszéltünk Sam halála óta, noha hónapokon át minden másnap felhívott, csak hogy rám köszönjön, elmondja, hogy sokat gondol rám, és megkérdezze, ne jöjjön-e segíteni. Igazán mindent megpróbált, de nem találta a módját, hogyan közelítsen hozzám, én pedig még kevésbé tudtam, hogyan közeledjek bárkihez is. Mire hazaértem a kezelésről, a szüleid már elutaztak, bár a sütemény, amit anyád sütött, még langyosan illatozott a konyhapulton. A bébiszitter fogadott, amikor beléptem – őt sem láttam, mióta Sam meghalt. A szeme még mindig duzzadt, vörös. Megöleltük egymást és megütötte az orromat édeskés parfümillata, amit annak idején Sam bőrén is sokáig éreztem még, miután vele volt.

Három nap. Ennyi telt el a hazatérésem óta, mire Violet először szólt hozzám. Akkor Sam már majdnem hét hónapja nem élt. Violet a Neptunon dolgozott, én a Jupitert raktam ki. Végül találkoztunk valahol a Nap körül.

– Miért mentél el?

– Hogy jobban érezzem magam.

Odanyújtottam neki a darabot, amit keresett.

– Hiányoztál, amíg távol voltam – mondtam.

Erre lecsapta a kezéből a kirakóst, és rám nézett. Sokan mondták, hogy idősebbnek látszik a koránál, de eddig én magam nem vettem észre. Úgy tűnt, mintha sötétebb lenne a szeme, mint régebben. Akárhova néztem a házban, semmi sem volt olyan, mint azelőtt. Én fordítottam el először a tekintetemet. Keserű lett a szám, mint az epe. Figyelt, látta, hogy nagyot nyelek. Aztán megint nyelnem kellett. Aztán kirohantam a fürdőszobába.

Mire visszatértem, már eltette a játékot. Kerestem, a szobájában volt, olvasott. Nyilván hallotta, ahogy a vécében öklendeztem.

– Akarod, hogy felolvassam ezt neked? – kérdeztem.

A fejét rázta.

– Kicsit nyugtalankodik a gyomrom. Biztos nehéz volt a vacsora. Te jól vagy?

Bólintott. Leültem az ágya végébe.

– Akarod, hogy beszélgessünk?

– Azt akarom, hogy megint elmenj.

– Hogy kimenjek a szobádból?

– Nem, azt, hogy elhagyj minket. Engem és apát.

– Violet…

Lapozott a könyvben.

Könnybe lábadt a szemem. Gyűlöltem. Sam, istenem, Sam…

50

Miután anyám elment, apám úgy élt tovább, mintha mi sem történt volna. Nem mondhatnám, hogy anyám távozása különösebb életvezetési nehézségek elé állította volna; anyám, ahogy múltak az évek, évről évre egyre kevesebbet vállalt az otthoni feladatokból, kívülállóvá vált az életünkben. Mint amikor valaki úgy ül be a moziba, hogy tudja, nem fogja végignézni a filmet.

Jóformán az volt az egyetlen változás, hogy apám a fogkefémet és a hajkefémet a fürdőszoba felső fiókjába tette, amely valósággal ragadt az arcfestéktől és a flakonokból szivárgó pomádé foltjaitól. A tény, hogy immár nem a mosdó alatti szekrényben kell tartanom a holmimat, azt a benyomást keltette bennem, hogy új feladatkört kaptam, bár bajosan tudtam volna megmondani, mi lenne az.

Apám új szokást vett fel: péntek esténként pókerezni hívta hozzánk a barátait. Ilyenkor többnyire átmentem Mrs. Ellingtonhoz, és Thomasszal játszottam; tévét néztünk és pattogatott kukoricát ettünk, amíg Mrs. Ellington ki nem kapcsolta a tévét, felajánlva, hogy hazakísér. Otthon egyenesen a szobámba mentem, és lefeküdtem. Egyik este valamiért mégis megálltam a konyhához vezető sötét folyosón. Hallgattam a felnőttek beszélgetését. A házat az arcszesz édeskés illata ülte meg, sörszaggal keveredve.

Igazából nem volt ellenemre, ha jöttek, mert apám mintha egyedül azokon az estéken tűnt volna valóságos, eleven embernek, amikor tele volt a ház azokkal a férfiakkal meg a szagukkal. Nem ivott sokat, azt az egy pohár whiskyt szopogatta, amit amúgy minden este megivott, ha hazajött a munkából. A többiek annál többet vedeltek. Kásás hangon hadováltak, káromkodtak, valaki akkorát csapott öklével az asztalra, hogy a pókerezéshez használt zsetonok a földre záporoztak.

– Csaltál! – Ezt apám mondta, olyan hangon, amit még sosem hallottam tőle. Zihálva vette a levegőt.

– A feleséged, az csalt! – kiabálta valaki. – Megcsalt téged, gyenge, szar alak! Aztán meg elhagyott. Nem csoda.

A folyosó padlóját bámultam, és amikor felpillantottam, láttam, hogy apám dühtől remegve áll a konyhaajtóban, és egyenesen rám mered. Mintha megbénult volna a lábam, mozdulni sem tudtam, amikor meghallottam közeledő lépteit. Rám üvöltött, hogy menjek a szobámba. A konyhában valaki összetört egy palackot az asztalon, mire egy másik megszólalt:

– Bocsáss meg, Seb, nem tudja, mit beszél. Túl sokat ivott.

Reggel apám azt mondta, sajnálja, hogy hallanom kellett, amit a részegek összebeszéltek. Vállat vontam.

– Beszéltek? Mit?

– Blythe, az emberek talán rossz dolgokat fognak mondani rólad. De az mind nem érdekes. Csak egy dolog számít, az, hogy te mit hiszel magadról.

Megittam a narancslevemet, ő is felhörpintette a kávéját. Arra gondoltam, apám jobb ember, mint azok. De amit előző éjjel hallottam, beleégett az agyamba. Gyenge. Gyenge, szar alak. Sosem állt a sarkára, sosem parancsolt rá anyámra, hogy ne csavarogjon a városban. A nedves konyharuhára gondoltam, amint ott csüngött a fél arcán. A férfira gondoltam, aki odatelefonált, a vécékagylóban talált alvadt vércsomókra. Eszembe jutottak a tabletták, amelyeket sosem tett el anyám elől, a földhöz vágott tányérok, amelyeknek a cserepeit zokszó nélkül összeseperte. Az ágyneműje a kanapén, ahol aludt. Haragudtam az anyámra, amiért elhagyta, de be kellett látnom, apám egy mozdulatot sem tett, hogy megállítsa a lejtőn.

51

Újra írni kezdtem, de előtte kidobtam mindent, amit Sam halála előtt írtam. Sam halála óta megváltozott az agyműködésem, mintha más hullámhosszra kapcsoltam volna. Előtte. Utána. Utána már kizárólag rövid, kopogós mondatokban fogalmaztam, olyan élük volt a szavaknak, hogy néha úgy éreztem, megsebeznék azokat, akik találkoznának velük. Elfojtott harag forrt a sorok mélyén. Olyan dolgokról írtam, amelyekről semmit sem tudtam. Háború. A pionírok kora. Szerelőműhely. Az első novellát elküldtem annak az irodalmi folyóiratnak, amely a gyerekek születése előtt közölte az írásaimat. A válaszuk éppolyan rideg és goromba volt, mint az én levelem, amelyet a novellához mellékeltem. Ez különös elégtétellel töltött el, valami olyasmit éreztem, mint akkor, amikor Sam halála után szétkentem a vért a hasamon. Basszátok meg. Úgysem nektek írok. Nem mintha lett volna bármi értelme az írásnak, de segített agyonütni az időt.

Napközben eljártam az egyik közeli kávézóba, amit azért kedveltem, mert nem szólt semmiféle zene, és jó nagy bögrét adtak a kávéhoz. Te nem szeretted azt a helyet, úgyhogy megtartottam magamnak. Írásra éppen jó volt. Gyakran láttam ott egy férfit, srácot inkább, talán hét-nyolc évvel lehetett fiatalabb nálam. A laptopján dolgozott. Mindketten a helyiség hátsó részében szerettünk ülni, távol az ajtótól, a huzattól. Tetszett, ahogy a dzsekijét a széktámlára akasztotta, úgy, hogy a kapucni vastag bélése kényelmes, puha háttámlaként szolgáljon a számára. Én is rászoktam, hogy így helyezzem el a kabátomat.

Egyszer egy idősebb pár társaságában láttam, a férfinak nagy orra volt, az asszonynak sötét, szinte fekete szeme. A srác az asztalához invitálta őket, kávét hozott nekik a pulttól, úgy tette eléjük a csészét, mintha előkelő étteremben szolgálná ki a nagy becsben tartott törzsvendégeket.

Házat vett, újságolta. Egy saját ház! A hír engem is egészen felvillanyozott. Néztem, ahogy magyaráz, közben a telefonon lévő felvételeket mutogatta. Itt van a konyha bejárata, ez vezet a fürdőbe, és itt, itt lesz a gyerekszoba. Tehát gyereke is lesz. Mint az én Sam fiam. Szerettem volna, ha rám néz, hogy visszamosolyoghassak, hogy lássa, szívemen viselem a sorsát. Azt kívántam ennek a kedves fiatalembernek, hogy legyen valaki az életében, aki szereti.

Az ingatlanadóról beszéltek meg a tetőcseréről, és hogy mennyi ideig tart majd, míg eljut otthonról a munkahelyére. Az anyja ezután a fia terveiről érdeklődött, mihez kezd majd, amikor a jövő hónapban megszületik a baba.

– Ha segítség kell, jöhetek! – ajánlkozott. – Elmosogatok, kimosok. Nem probléma. Van időm. A kiságyat is elhozhatom otthonról, tudod, a vendégszobából.

Ahogy hallgattam reménykedő szavait, már tudtam, mi lesz a válasz. A fiú elmagyarázta, hogy már megbeszélték, Sara anyja megy segíteni. Sarának jobb lesz így. A mama majd később jöjjön, amikor már lesz idejük egymásra figyelni nekik, hármuknak. És persze Sara mamájának. Majd szól, ha jöhet. Talán néhány hét. Majd ha mindannyian belerázódtak már egy kicsit.

Az anya feje lassan előrebillent. Aztán ugyanolyan lassan felemelte.

– Persze, drágám – mondta, egy röpke pillanatra a kezére tette a kezét, aztán visszahúzta, és az asztal alá rejtette.

Arra gondoltam, milyen sok módja van annak, hogy darabokra törjék egy anya szívét. Fizettem, és otthagytam őket. Nem akartam tovább hallgatózni. Jó nagy kerülővel sétáltam haza.

52

Autóval tartottunk hazafelé valahonnan – már nem emlékszem, hol jártunk, csak arra, hogy egymásra néztünk, és mindketten elfojtottuk a nevetést. Mindig így reagáltunk, amikor Violet valami vicceset mondott. Ilyenkor mindketten átéreztük, milyen mélyen összetartozunk, milyen bensőségesen ismerjük egymást. Tessék: mi ketten hoztuk össze ezt a gyereket, aki most ott ül a hátsó ülésen, és a nyolcévesek csilingelő hangján mondja azokat a felnőttes dolgokat, amelyeket tőlünk hallott. Nem is tudom, hogyan tudtam, ha csak pillanatokra is, megtalálni a régi hangot veled. Violettel. Hiszen nem múlt el nap anélkül, hogy ne pergett volna le a szemem előtt, ami az útkereszteződésben történt.

Mégis, az élet ment tovább, ha akartam, ha nem. Ott ültünk a kocsiban, mi hárman, és ugyanazzal a cinkos pillantással néztünk össze, mint egykor. Pedig ő nem volt velünk többé. Több mint egy éve elment már.

Rettenetesen hiányzott. Kis híja volt, hogy hangosan kimondtam a nevét, hogy ti is halljátok. Hiszen ott lett volna a helye, közöttünk.

A lábamnál elhelyezett szatyorból előhúztam egy csomag papír zsebkendőt. Hátrapillantottam; Violet mögötted ült a hátsó ülésen. Kihúztam egy zsebkendőt a csomagból, és a fejem felett hátranyújtottam. Violet nézte, ahogy a zsebkendő repül a levegőben, majd az ölében landol. Még egyet előhúztam, aztán újabbakat. Rám pillantottál a volán mögül egyszer, aztán még egyszer, majd Violet tekintetét kerested a visszapillantó tükörben. Összenéztetek, aztán elfordította a fejét, és szótlanul kibámult az ablakon, többé nem követte tekintetével a hátsó ülés felé vitorlázó zsebkendőket.

A zsebkendőreptetés Sam kedvenc játéka volt. Ha nyűgösködni kezdett az autóban, addig dobáltuk neki a zsebkendőket, míg a nyafogásról megfeledkezve csengő kacagásban tört ki. Imádta, ha ezt csináltuk. Néha egész dobozra való zsebkendőt pazaroltunk el így, Sam legnagyobb örömére. A puha, fehér ejtőernyők megtöltötték a kocsit, a két gyerek sikított a gyönyörűségtől, mi pedig elgyötörten, ám arcunkon megkönnyebbült vigyorral néztünk magunk elé.

De azon a délutánon egyikőtök sem szólt egy szót sem. Mikor kiürült a doboz, előrefordultam, és az üres kartont a szélvédő elé tettem, hogy lásd vezetés közben. Ha jól emlékszem, szántóföldek mellett haladtunk éppen. Bámultam a mezőket az ablakon át, és szerettem volna nekirohanni a barna szántásnak, és futni, amíg utol nem érsz, és a kabátom csuklyájába kapaszkodva vissza nem rántasz. Már ha egyáltalán vennéd a fáradságot, hogy utánam szaladj.

Aznap este azt kérdeztem tőled, nem gondolod-e, hogy Violetet meg kellene mutatnunk valakinek. A gyermekpszichológus segíthet a gyász feldolgozásában. Hiszen még csak beszélni sem akar Samről.

– Szerintem egészen jól megbirkózik vele, Blythe. Nem gondolnám, hogy pszichológusra lenne szüksége.

– No és nekünk? Nekünk sincs rá szükségünk? Együtt. Párterápia – mondtam. – Hiszen mi sem tudtunk Samről beszélni. Meg sem említetted, amit a kocsiban csináltam.

– Szerintem mi egészen jól bírjuk. – Homlokon csókoltál. – De neked jót tenne… Meg kellene próbálnod. Egyedül.

Céltalanul bolyongtam a néma házban.

Új maketten dolgoztál a kuckódban, szerszámaid szanaszét hevertek a munkaasztalon, a lengőkaros asztali lámpa ernyője alatt. Pillanatragasztó, vágóalátét, cserélhető pengéjű szikék. Az apró, habszivacsból készült épületelemek a fal mellett sorakoztak. Violet szerette nézni, ahogy az épületeid makettjein dolgozol.

A pengéket egyenként dobtam a szemetesbe. Nem lenne szabad itt heverniük. Többször kértelek, hogy figyelj oda rájuk. Kezembe vettem az utolsó pengét, végighúztam az ujjamon, hogy lássam, milyen éles. Elcsodálkoztam, milyen könnyedén siklik a bőrön. Megérintettem az ingem alatt a heget, a régi seb domború vonalát, amely végighúzódott a hasamon. Milyen jó volt érezni a vért, gondoltam, és lehunytam a szemem.

– Mit csinálsz? – Hevesen összerezzentem, mikor megszólaltál az ajtóban.

– Rendet rakok az asztalodon. Nem lenne szabad hagynod, hogy olyan helyen heverjenek szanaszét a szerszámok, ahol Violet bármikor hozzájuk férhet.

– Majd én megcsinálom. Menj aludni.

– Te is jössz?

– Mindjárt. – Leültél az asztal elé, felkattintottad a lámpát. Megérintettem a vállad, aztán a hátad, a nyakad kezdtem dörzsölgetni. Hátulról föléd hajolva könnyű csókot leheltem a füledre. Becsúsztattál egy pengét a kés nyelébe, és a fémből készült vonalzó után nyúltál. Ha koncentráltál, mindig visszafojtottad a lélegzeted. A hátadra tapasztottam a fülemet, hallgattam, ahogy hosszan kiengeded a levegőt.

– Bocs, édes. Ma nem megy. Be kell fejeznem ezt itt.

Órákkal később arra a hangra ébredtem. Mintha éles pengék hullottak volna a bádoglemezre, egyenletes, lassú tempóban. Klink. Klink. Klink. Szünet. Aztán megint, klink, klink. Szünet. Kinyitottam a szemem, a tekintetem végül a csillár üvegén tükröződő halvány fénypászmában talált fogódzóra. Klink, klink. Az ablak felé fordítottam a fejem. A bádoglemezre hulló fémpengék hangja lassan az ereszcsatornát verő ónos eső acéltűinek kopogásává alakult. Feltámadt a szél. Klink, klink. Klink. Lehunytam a szemem. Azt álmodtam, hogy a kisfiamat tartom a karomban, érzem a nyakából áradó meleg illatot, érzem pici ujjait, ahogy belenyúl a számba. Látom, hogy vér csepeg az arcára, lassan, ahogy a rosszul elzárt csapból aláhulló vízgyöngyök, ő pedig minden cseppre összerezzen. Nézem a hamvas bőrén ülő vércseppeket, ahogy cakkos szélű patakokba gyűlve megállnak testének apró barázdáiban. Úgy nyalogatom, mintha olvadó fagylalt volna. Az íze, akár a meleg almaszószé, amivel etettem a nyáron, azelőtt, hogy meghalt.

Aznap éjjel egyáltalán nem bújtál mellém az ágyba. Másnap reggel Violet szobájában találtam rád; az ágya előtt, a kanapéról hozott takaróba burkolózva aludtál a padlón.

– Félt az ónos esőtől – magyaráztad a reggelinél. – Rosszat álmodott.

Megsimogattad a fejét, töltöttél neki még egy kis narancslevet, én meg visszamentem a hálóba, és a fejemre húztam a takarót.

53

– Hideg van, Blythe, nem kellene kesztyűt adnod rá? – Anyád felszisszent, ahogy lehajolt, hogy lehúzza Violet nedves csizmáját. Eljött néhány napra, hogy az unokájával lehessen, így aznap ő ment érte az iskolába. Violet jókora, latyakos tócsa közepén állva veregette nadrágjáról a havat.

– A hátizsákjában van, de sosem hordja.

Violet gyors mozdulattal megkerült, és a konyha felé indult.

Anyád megigazgatta gyérülő haját az előszobatükörben, és ahogy babrált a fürtjeivel, láttam rajta, hogy forgat valamit a fejében. A falnak támaszkodtam, vártam, hogy előrukkoljon a mondanivalójával.

– Képzeld, a tanárnő azzal fogadott, hogy Violetnek ma nehéz napja volt. Állítólag mindenen felkapta a vizet, és semmilyen közös tevékenységben nem volt hajlandó részt venni.

Éreztem, hogy elszorul a torkom.

– Igen, nekem is mondott már ilyesmit. De amikor Violetet kérdeztem, simán lerázott. Fox szerint unatkozik az iskolában.

– Egyedül üldögélt az iskolaudvar sarkában. Nem játszott senkivel. – Anyád felvonta a szemöldökét, és a konyha felé pillantott, hogy meggyőződjön róla, Violet hallótávolságon kívül van. – Még két éve sincs. Hiszen emlékszel, ő is éppúgy szerette, ahogy mindannyian. Mindennek ellenére.

Mindennek ellenére… ez meg mit jelentsen? Anyád sosem hozakodott még elő a fiunk halálával. Nem tudtam, tudja-e azt, amit én. Már sokszor meg akartam kérdezni. Mégiscsak ő volt a legközelebbi szövetségesem.

– Helen… – kezdtem szinte suttogva. – Mesélt Fox arról a napról, amikor Sam meghalt? Elmondta neked, hogy mit mondtam neki akkor?

Elfordult, megigazgatta a kabátját, amit az imént az előszobai fogasra akasztott.

– Nem. És hogy őszinte legyek, nem vagyok benne biztos, hogy egyáltalán jól teszem-e, hogy erről beszélek. Sajnálom. Tudom, hogy te voltál ott, te élted át, de… nem, képtelen vagyok rá.

– Azt mondtad, mindennek ellenére. Gondoltam…

– Úgy értettem, annak ellenére, hogy látszólag… hogy nehezen mutatja ki az érzéseit. – Hangja élesre váltott. – Nézd, ő megpróbált alkalmazkodni ahhoz a helyzethez, amikor te sokszor… elérhetetlen voltál a számára. – A konyha felé pillantottam, mire megint lehalkította a hangját. – Nem kritizálni akarlak, Blythe, hidd el. Tudom, min mentél keresztül.

Bólintottam, hogy oldjam a feszültséget, amit okoztam. Anyád olyan törékenynek tűnt akkor, sokkal idősebbnek látszott hatvanhét évesnél, és csak ekkor gondoltam bele, mennyire összetörhette az unokája elvesztése. Hát persze, hogy is mondtad volna el neki, amit tőlem hallottál. Violet a konyhából szólongatta a nagyanyját, arra akarta rávenni, hogy süssön neki csokis piskótát. Hallottam, ahogy anyád a szekrényben kotorászik, nyilván a keverőedényt keresi. Még reggel megvette a hozzávalókat, képes volt elgyalogolni a boltig a hóesésben. A keze után nyúltam, megszorítottam.

– Tudom, hogy erős vagy – mondta halkan. Ha tudta volna, mennyire nem jelentenek semmit ezek a szavak! Hiszen semmi közük nem volt az igazsághoz. Édesanyád, ha szeretett is, egyáltalán nem ismert.

Amikor aznap este hazajöttél, anyád maga után vont a sötét nappaliba. Hallottam, ahogy halkan beszélgettek. Hallottam, hogy megölelitek egymást, ahogy megveregeted a hátát. Később éreztem a bőrödön erős, rózsaillatú parfümjét, és egész este arra az ölelésre gondoltam.

54

Néhanap elképzelem, mi lett volna, ha másként alakul a történetünk Violettel…

Valahogy így:

Egyéves koráig szoptatom. Imádom a teste melegét, ahogy hozzám simul. Boldog vagyok, és hálás a sorsnak, hogy ő a gyerekem. Nem fojtogat a sírás, amikor vele kell lennem.

Türelmesen, szeretettel tanítgatjuk egymást. Amikor rám nevet, érzem, hogy nem hiába élek. Miután felébred a délutáni alvásból, az építőkockáival játszunk, és minden este ugyanazt a könyvet olvassuk, míg végül már kívülről fújja az egészet. Csak akkor tud elaludni, ha ringatom. Nem mérgelődöm, ha későn jössz haza, nem érzem úgy, hogy miattad tönkrement a napom, mert az egészet vele kellett töltenem. Ha éjszaka felébred, engem hív. Boldog sikkantásokkal üdvözöl, amikor reggel bemegyek a szobájába, és csendben játszunk, míg felébredsz. Rád nincs olyan nagy szüksége, mint rám.

Együtt megyünk az óvodába, és integet, mielőtt bezárulna mögötte a kapu. Napközben is mindig ott van a gondolataimban, hiányzik. Anyák napjára üdvözlőkártyát készít nekem, a saját szavaival fogalmazza meg a köszöntőt, az óvónő nyomtatja ki neki. Sírva fakadok, ahogy kiveszem a borítékból. Nem szorongok, amikor délután érte kell mennem az óvodába.

Rám mosolyog. Átöleli a lábam. Puszit kér.

Samet úgy dédelgeti, mintha a játék babája volna. A karjába veszi, simogatja a kicsi fejét. Nézi, ahogy etetem, közben odabújik hozzám, hogy érezze a testünk melegét. Nincs bennem olyan vágy, hogy kettesben maradjak a kicsivel, nem kívánom, hogy bárcsak ne lenne ott. Gyakran beszél a kis testvéréről. Sokszor még idegeneknek is. Olykor-olykor megkér, menjünk el a játszótérre, csak mi ketten, mert hiányzik neki az idő, amikor még csak egymáséi voltunk. Elmegyünk, beleülök a mellette lévő hintába, együtt hintázunk, vaníliafagyit nyalunk. Hazamegyünk, a másik már vár ránk. Nincs olyan érzésem, mintha ő, a kisebbik lenne az egyetlen gyerekem.

Miközben átöltözöm, ott ül az ágyamon, beszélgetünk, csupa olyan dologról, amiről kislányok az anyukájukkal szoktak beszélgetni. Nem esik nehezemre, hogy kedves legyek hozzá. Ő pedig kíváncsisággal fordul felém. Szereti, ha a közelemben lehet. Bársonyos tekintettel néz rám. Eszembe sem jut, hogy megbízhatok-e benne, és önmagamban is bízom, amikor vele vagyok. Végignézem, ahogy fiatal nővé cseperedik mellettem. Felnőttként kedvesen, tisztelettel bánik velem. Érzi, hogy hozzá tartozom. Van egy fiunk is. Egy öcsike. Egyformán szeretjük mindkettőjüket. Négytagú család vagyunk, vasárnap mindannyian együtt ebédelünk, összevitatkozunk azon, hogy melyik tévécsatornát nézzük, és tavasszal nagyokat kirándulunk.

Nem azzal telnek a napjaim, hogy elképzelem, milyen lehetett volna az életünk.

Milyen lenne az élet, ha nem a kicsi hal meg, hanem ő.

Milyen lenne, ha nem kellene szörnyetegnek tartanom sem őt, sem magamat.

55

Elmentél naptejet venni a szálloda halljában lévő boltba. Mindig így jártunk, ha a tengerpartra mentünk nyaralni: mindannyian pecsenyére sültünk a napon. Igyekeztünk úgy tenni, mintha normális, átlagos család lenne a mienk. Anyád javaslatára utaztunk ide, ő bizonygatta, hogy jót tenne nekünk a környezetváltozás. Violet még kilencévesen is szívesen játszott a homokban. Én regényt olvastam a csíkos napernyő alatt, időnként felemeltem a kalapom széles karimáját, hogy megnézzem, mit csinál Violet. Éppen labirintust ásott a homokba, a csatornákat megtöltötte vízzel. Egy alig hároméves, madárcsontú fiúcska őgyelgett Violet és a víz közti sávban, tanácstalanul kapirgálta a körmét a hüvelykujján.

Violet lábujjhegyen odaóvakodott hozzá, leguggolt a kisfiú elé. A szél felém sodorta a hangjukat. A kisfiú nevetgélt. Violet vicces grimaszt vágva fenékre ült, a kisfiú most már önfeledten, fejét hátravetve kacagott, és követte Violet példáját. Violet most homokozóvödröt nyújtott felé, biztatta, hogy segítsen feltölteni az árkokat vízzel.

A kisfiú anyja elegáns asszony volt, már akkor rácsodálkoztam, amikor aznap reggel megláttam őket a medencénél.

– Milyen tündéri a kislánya, hogy így szórakoztatja a gyereket! Látszik, hogy ért a picik nyelvén.

Megjegyeztem, hogy Violet idősebbnek látszik a koránál. Az üres napozóágyra mutattam, kértem, foglaljon helyet, ha már a gyerekek így egymásra találtak. Mi ketten az anyák szokásos bájcsevejének szóvirágaival szórakoztattuk egymást. A kisfiú felpillantott, odakiáltott az anyjának, integetett, és magasra emelte a vödröt, amelyet Violettől kapott.

– Látom, látom! Csuda klassz, Jakey! – Elmondta, hogy egész héten itt lesznek a kicsivel. Elárulta, hogy három gyereke van, a két nagyobbik kint van a hajón az apjukkal, de ő és Jake nem bírják a tengert, úgyhogy maradtak a parton. Violet nagy lelkesen hozzáfogott, hogy betemesse a kisfiút a homokba. Először a lábát. Aztán a törzsét. Tenyerével paskolta a nedves homokot, simára egyengette, a kisfiú minden tőle telhetőt elkövetett, hogy mozdulatlan maradjon, nehogy elrontsa a játékot. Ekkor megszólalt az asszony telefonja.

– Ugye megbocsát? – kérdezte, és felkapta a telefont.

Üzleti ügyben kellett telefonálnia, de az erős parti szél miatt nem hallott semmit. Felugrott mellőlem, és szaladni kezdett a mögöttünk húzódó pallón. Néztem a fehér köpeny repkedő szárnyait a hosszú lába körül.

A kisfiú most már állig betemetve feküdt, kerek feje piroslott, mint a homokba hullott cseresznyeszem. Violet a vízhez szaladt, megtöltötte a legnagyobb vödröt, aztán az erőlködéstől reszkető karral megindult a vödörrel a kisfiú felé. Nem is értettem, hogy tudta felemelni azt a nehéz vödröt. Felültem a napozószéken. Violet üggyel-bajjal a mellkasa magasságába emelte a vödröt. Egy pillanatra mozdulatlanná merevedett, felém sandított, mintha ellenőrizné, figyelem-e még. Hitetlenkedve meredtem rá, a szívem vadul kalapált. A fiú szeme csukva. Talpra szökkentem. Ahogy a másik kezét is felemelte, hogy megtámassza a vödröt, a homokra loccsant egy kevés víz. Még egy pillanat, és a gyerek fejére zúdítja az egészet. Az ötliternyi tengervíz éppen elég ahhoz, hogy elzárja a gyerek légútjait. Violet a kisfiúra szegezte a tekintetét, keze már mozdult, hogy megbillentse a vödröt. Kiszaladt a lábamból az erő, kiabálni próbáltam, de nem jött ki hang a torkomon. Öklömmel ütöttem a mellkasomat, hogy visszajöjjön a hang. Ekkor végre kiszakadt belőlem a torkomon akadt sikoly. Az ő nevét sikoltottam, a nevét, amely tűzként égette a torkomat.

– Sam!

– Mi baj? – Megijesztettél, amikor a karomra tetted a kezed. Önkéntelen mozdulattal lesöpörtem magamról. Violet két karját leeresztve bámult ránk, a vödör mellette állt a homokban. A kisfiú a nyakát nyújtogatta, a homokkéreg repedezni kezdett körülötte, mint a jégpáncél.

– Mit csinálsz? Elrontottad az egészet!

– Bocsánat… – szepegett a kisfiú.

Violet térdre ereszkedve segített neki kikászálódni a homok alól, kezével a fiú hátát, pihés, szőke haját tisztogatta.

– Ne bőgj. Majd újra megcsináljuk. Minden oké? – A fiú vállára tette a kezét, és maga felé fordította a gyereket. A fiúcska bólintott. Violet lopva rám nézett, látni akarta, hogy figyelem-e még.

– Semmi – nyögtem ki végül, megigazítva a fürdőruhámat. A szívem akkorákat dobbant, hogy éreztem, belerázkódik a mellkasom. Figyeltem, ahogy a gyereket vigasztalta. Talán túlreagáltam a dolgot. Megint eszembe jutott a rózsaszín egyujjas kesztyűje a babakocsin, de gyorsan elhessegettem a képet. Te tökéletesen nyugodtnak tűntél. Talán nem is hallottad, hogy Sam nevét kiabáltam. Legalábbis úgy tettél, mintha nem hallottad volna.

Vagy két órát maradtunk még a strandon. Végigolvastam a könyvet, amit magammal hoztam. Te sárkányt eregettél a gyerekekkel. Aznap este a kisfiú családjával vacsoráztunk, az elegáns anyával és a három rövidnadrágos fiúval.

Néztem, ahogy Violet pillecukor-darabkákat tűz a gyerekitalok zászlócskáiról leszerelt pálcikákra, hogy két kekszdarab közé rejtve csemegét készítsen belőlük. Folyton magamon éreztem a tekintetedet. Megfordultam, a szemedbe mosolyogtam. Kiittad a borodat. Felálltam, hogy darabokra tördeljem a tábla csokit a gyerekeknek, aztán leereszkedtem a melletted álló műanyag kerti székre, ahol valaha, az ősidőkben, a gyerekek születése előtt olyan szívesen üldögéltem. A kezemet az inged alá csúsztattam. Jólesett a bőröd melege. Megcsókoltál. Láttam, hogy az asszony figyel bennünket a tábortűz lángjain át. Olyan szép lehetne minden, ha képes lennék egy kicsit megfeledkezni magamról.

56

Hosszú, elkínzott sóhajtás, mielőtt válaszolnál, akkor is, ha egészen egyszerű dolgot kérdezek. Magadra csukod a fürdőszoba ajtaját, holott korábban mindig nyitva hagytad. Ha hazafelé jövet beugrasz valahova kávéért, nem két pohárral hozol, hanem csak eggyel. Nem kérdezed meg az étteremben, hogy mit szeretnék rendelni. Az ablak felé fordulsz, amikor hallod, hogy ébredezem. Ha együtt megyünk az utcán, néhány lépéssel mindig előttem haladsz.

A viselkedés apró változásai szándékosak, egyértelműek, és felemésztik mindazt, ami egykor összekötött bennünket. A változás lassan megy végbe, apró, alig észrevehető lépésekkel halad a maga útján. Az ember nem tulajdonít neki jelentőséget, minek is tenné, hiszen éppen a kedvenc zenéje szól, és a napfény bekacsint a hálószoba ablakán.

A harminckilencedik születésnapod reggelén a konyhába mentem, hogy reggelit készítsek magamnak. Előző este azt mondtad (kétszer is emlékeztettél), hogy a születésnapodon szeretnél a közeli bisztróban reggelizni, ahol isteni rántottát adnak.

Csakhogy én azt akartam, hogy a pirítós illatára ébredj. Tudtam, hogy utálod a pirítóst, és az illata azonnal elárulja neked, hogy nem megyek veled reggelizni. Bántani akartalak. Azt akartam, hogy azt gondold, már nem szeretlek. Azt akartam, hogy csalódottságodban a másik oldaladra fordulj az ágyban, és érezd: a feleségednek esze ágában sincs boldoggá tenni téged e jeles nap reggelén.

Húsz perccel később lejöttél a lépcsőn melegítőnadrágban, meg abban a pulóverben, amit utáltam, mert kibolyhosodott és elvékonyodott a gyapjú. Leöblítettem a krémsajtot a késről. Kilenc óra volt már, azt mondtad, kimész az újságért. A Timest járattuk, már korábban behoztam a küszöbről. Odalöktem eléd a konyhapulton. A Journalt szeretnéd, mondtad. Nem gondoltam, hogy kedveled még a Journalt. Elmentél újságot venni, és másfél óra múlva jöttél haza. Nem szóltál egy szót sem. Későn ebédeltünk, az előző napról maradt spagettit melegítettem meg. Nem tűntél farkaséhesnek, amiről arra következtettem, hogy nélkülem mentél a bisztróba rántottát enni. Nem kérdeztem, te sem említetted soha, de őszintén szólva azóta se tudtam igazán megbánni, hogy akkor úgy viselkedtem veled.

Nem sokkal később megkérdezted tőlem, mi a neve annak a virágnak, amit nemrég vettem a konyhaasztalon álló vázába. Tudod, olyan borzas szirmai vannak. Dália, mondtam. Miért, kérdeztem, mire azt felelted, csak kíváncsi voltál, meg hogy tetszik neked az a virág, vegyek gyakrabban. Ezt furcsának találtam. Sosem érdekeltek a virágok. Sosem kérdezted tőlem még egyetlen virág nevét sem.

Nagyjából egy hétre rá történt, hogy megláttalak, amikor a fotelben ülve a telefonomon lévő fényképeket nézegetted. Az asztalon hagytam a telefonomat, és te most azt a képet bámultad rajta, amit vagy egy hónappal azelőtt készítettem rólad. Nem szerepeltünk a felvételen sem én, sem Violet. Te voltál rajta egyedül, jóképűen, mosolyogva, kétnapos borostával, egyik könyököddel az éttermi asztalra támaszkodva. Aznap este, már az ágyban, arra gondoltam, talán azon töprengtél, hogyan festhetsz más nők szemében – talán elképzelted, milyen benyomást kelthetsz a nőkben, akik talán vonzónak találnak. Talán azon tűnődtél, amikor azt a képet nézegetted, hogy ki is vagy valójában.

Persze az, hogy a saját képedet nézegeted, még nem bizonyíték arra, hogy viszonyod van valakivel. Miként az sem, hogy annak a virágnak a neve felől érdeklődtél. Mégis, az efféle dolgok befészkelik magukat az ember gondolataiba, és előbb-utóbb oda vezetnek, hogy elveszítjük a hitünket a másik szerelmében. Ezek fosztanak meg az utolsó menedéktől, ami esélyt adott volna arra, hogy túléljük akár a gyászt is, és olyan tájakra űznek, ahonnan már nincs visszatérés. A jelentéktelen szurkálódások rendszeressé válnak, és az ember egy nap arra ébred, hogy amit a világ legbiztonságosabb helyének gondolt, többé nem nyújt védelmet a számára.

Ezért nem mentem veled reggelizni a bisztróba a harminckilencedik születésnapodon.

57

Kávét töltöttél magadnak, és elém csúsztattad a felmondólevelet. Éppen akkor értem haza, miután Violetet elvittem az iskolába. Nem számítottam rá, hogy otthon talállak.

– De miért?

Leültél, keresztbe vetetted a lábad. Akkor vettem csak észre, hogy napok óta nem borotválkoztál. Három, sőt talán négy napja is lehet. Sok minden volt már, ami felett egyszerűen átsiklott a tekintetem.

– Valami előremutatóbb dolgot szeretnék csinálni. Fenntartható építészet, ilyesmi. Ennél a cégnél nem tudtam kifutni magam. Wesley mindenbe beleüti az orrát.

Néztem, ahogy ujjaiddal halkan dobolsz az asztallapon. Tekintetem a levélre siklott, az aláírásodra. Rövid levél volt. Mindössze néhány mondat. Előző napra keltezve.

– Azért ezt meg kellett volna beszélnünk, nem gondolod? – Nem igazán voltam tisztában az anyagi helyzetünkkel, nem tudtam, mennyi megtakarításunk van. Lázasan igyekeztem felidézni a legutóbb látott bankszámlakivonat részleteit. A számláinkat te fizetted. Sosem tartottam számon, hogy mennyit kerestünk és mennyit költöttünk. Kezdtem megérteni, milyen ostoba voltam.

– Amúgy… rendben vannak az anyagi dolgaink? Azért ez elég mellbevágó változás.

– Rendben vagyunk, ne aggódj. – Mindig arra játszottál, hogy távol tarts az anyagi ügyeinktől. Megint dobolni kezdtél az asztalon. – Nem akartam, hogy aggódj.

– És most mi lesz?

– Akad néhány lehetőség.

Hátradőltél a székben, ütemesen ráztad a térded. Idegesnek tűntél, ugyanakkor mintha megkönnyebbülést láttam volna rajtad. Ezt akkor még nem tudtam hova tenni.

– Elmegyek futni.

– Hideg van kint.

– Ne foglalkozz velem. Csinálj mindent úgy, ahogy máskor. Amikor nem vagyok idehaza. – Megborzoltad a hajam, ahogy Violetét szoktad, és a konyhába mentél, hogy megkeresd a futócipődet.

Éreztem, hogy valami nem stimmel. Kóválygott a fejem. Hirtelen elfogott a vágy, hogy beszélhessek anyáddal. Éppen a kutyát sétáltatta, amikor hívtam.

Azzal az ürüggyel hívtam, hogy a karácsonyi látogatásuk részleteit szeretném megbeszélni, gondoltam, jobb, ha nem hagyjuk az utolsó pillanatra. December huszonkettedikére foglaltak repülőjegyet; úgy terveztük, hogy másnap a húgoddal elviszitek Violetet korcsolyázni. Kérdeztem, mit javasol, mit vegyek ajándékba apádnak. Megegyeztünk abban, hogy ki mivel száll be az ünnepi vacsorába.

– Megint nehéz lesz, tudom – mondta. – Sam nélkül.

– Hiányzik.

– Nekem is.

– Helen… – kezdtem, bár az volt az érzésem, jobban tenném, ha most elköszönnék. – Fox ma reggel közölte, hogy felmondott a munkahelyén. Tudtad, hogy ilyesmin töri a fejét?

– Nem, egyszer sem említette. – Hallgatott. – Ha anyagi gondjaitok vannak, tudjátok, hogy szívesen segítünk. Nem szeretném, hogy emiatt kelljen aggódnotok.

– Nem erről van szó. Az az érzésem, hogy… mintha alig ismerném már. Az utóbbi időben… eltávolodott tőlem. – Elakadt a hangom, szorosan lehunytam a szemem. Nem szívesen beszéltem rólad a saját anyádnak, de borzasztó nagy szükségem volt arra, hogy valakinek elmondhassam. – Úgy érzem, valami van a levegőben.

– Á, nem hiszem, édesem. – A hanghordozása azt sugallta, hogy érti, mire célzok. – A gyász még nem ért véget, Blythe. Mindkettőtöknek nagyon nehéz. Fox jobban gyötrődik, mint gondolnád. – Megint elhallgatott, hogy közbeszólhassak, de nem szóltam. – Légy hozzá türelmes.

– Kérlek, ne mondd el neki, hogy felhívtalak, jó? – Megdörzsöltem a halántékomat.

– Dehogy mondom. – Ezután újra a látogatásról kezdett beszélni. Azon tanakodott, hogy melyik nap lenne a legalkalmasabb a hazautazásra. Hallgattam, közben pedig téged figyeltelek a nappali ablakából.

Elfelejtetted kikapcsolni a laptopodat, én meg ismertem a jelszavadat. Az íróasztalod ugyanolyan volt, mint mindig: az aznapi munkádhoz használt szerszámok hevertek rajta. Semmi sem utalt arra, hogy valami megváltozott. Beléptem a levelezésedbe, átgörgettem az üzeneteket. Nem volt nehéz megtalálni a főnököd üzenetét: Örülök, hogy mindketten egyetértünk abban, hogy az ügy természetére való tekintettel ez a lehető legjobb megoldás. Sajnálom, hogy így ért véget a dolog. Talán mindkettőnknek diszkrétebben kellett volna kezelnie ezt az ügyet. Cynthia majd jelentkezik a munkaviszony megszüntetésével kapcsolatos tennivalók részleteivel, a megegyezésünknek megfelelően.

Szóval volt valami ügy. A munkaviszony megszüntetése. Tehát kirúgtak.

Megnyitottam az üzenetet, amit a titkárnőd küldött aznap reggel. Még nem olvastad. Csak annyit írt: Most találkoztam a munkaügyessel. Hívj fel.

Violet szobájába mentem, a kezembe vettem az egyszarvús ceruzát meg a radírt, amit az a nő adott neki. Megszagoltam a radírt, mintha az illatából akarnék bizonyosságot nyerni. Aztán visszatettem őket a polcra, és végigdőltem Violet ágyán.

Két kezemet zakatoló szívemre szorítottam. Az éjszakába nyúló irodai munkák. Az elutasítás, ha hozzád értem. Az asztalon doboló ujjaid, ami a hazugság jele volt nálad. Lehunytam a szemem, és arcomat Violet párnájába temettem, beszívtam az álomittas illatot.

– Gyűlöllek – suttogtam. Gyűlöllek benneteket. Mindkettőtöket. Samet akartam, senki mást. Ha ő élne, itt lenne velem, nem volna semmi baj. Addig sírtam, míg meg nem hallottam, hogy nyílik a bejárati ajtó. Levetett cipőd tompa puffanása a konyhakövön. A lépteid, ahogy feljössz a lépcsőn. Mozdulatlanul feküdtem, te pedig elmentél Violet szobájának ajtaja előtt, a fürdőszoba felé, hogy lezuhanyozz. A felmondásról szóló e-mailt be sem zártam, úgy hagytam a laptopodat, ahogy volt. Amikor zuhanyzás után leültél elé, nyilván észrevetted, de nem hoztad szóba.

58

Másnap reggel, miután elvittem az iskolába Violetet, hazaérve néhány percig még álldogáltam az ajtó előtt, csak aztán léptem be a lakásba. Reméltem, hogy már nem leszel otthon, mire hazaérek, de az illatod még betöltötte a házat, így aztán tudtam, neked is ott kell lenned még. Nem szóltam, hogy hazaértem, magamra csuktam a fürdőszoba ajtaját, beálltam a zuhany alá, és tetőtől talpig alaposan végigdörzsöltem minden porcikámat. Addig álltam a vízsugár alatt, míg ki nem fogyott a meleg víz a bojlerből.

Hallottam, ahogy az ajtó túloldalán teszel-veszel. A jól ismert reggeli zajok, azóta hallgatom őket, mióta együtt élünk. Kihúzod, majd becsukod a szekrény fiókját. Tiszta alsónadrág. Atlétatrikó. Aztán az akasztós rész ajtajának nyikorgása – ezek szerint a jobb ingeid között keresgélsz, biztosan tetszeni akarsz valakinek aznap. Megzörren a vállfa fémcsíptetője. A zakód lecsusszan a nehéz, fából készült vállfáról, hallani, ahogy a selyembélés suhogva siklik a karodra.

Aztán egyszer csak kinyílt a fürdő ajtaja, én pedig ott álltam előtted meztelenül. Aznap reggel valahogy más volt a tekinteted, amikor végignéztél kiszolgáltatott testemen: a hasam meglazult bőrén, amely a gyerekeid miatt nyúlt meg, a melleimen, melyeket a gyerekeid nyűttek el, a kócos fanszőrzetre, amit évek óta nem borotváltam már. Nézted, annak a férfinak a tekintetével, akinek jobb, fiatalabb, feszesebb test áll a rendelkezésére, olyan, amin van is mit nézni. Annak a nőnek biztosan sima a bőre, és nincsenek rajta lila visszérgomolyagok meg hosszúra nőtt szőrszálak, amelyek véletlenül elkerülték a borotvát. Néztelek, ahogy nézel. Arra gondoltam, vajon mit jelent neked ez a test most, ennyi év után. Talán úgy tekintesz rá, mint valami kiszuperált bárkára, ami jó volt arra, hogy eljuss odáig, ahol most vagy: hogy egy gyönyörű lány apja legyél. És egy fiúé, akit alig ismerhettél.

Egy darabig csendben néztük egymást, aztán elfordítottad a tekintetedet. Érezted, hogy túlságosan sokáig időzött a meztelen testemen. Tudtad, hogy tudom. A tartón függő törülközőért nyúltál, és odaadtad nekem.

Aznap reggel egy szót sem szóltunk egymáshoz. Este pedig csak tíz után jöttél haza. Ám miután megjöttél, olyan keményen megdugtál, hogy véreztem. Én kértelek rá, sőt, könyörögtem. Közben arra gondoltam, hogy aznap este már a másik nővel is dugtál. De éppen azt akartam, hogy használj, mint valami régi szerszámot, gépiesen, amitől úgy éreztem, a testem lehasad rólam, elválik az énemtől. Olyan akartam lenni, mint az a bárka a tengeren. Az a rozsdás, kimustrált, ütött-kopott csatahajó.

Vannak napok, amelyek mérföldkőként jelölik életünk sorsfordító pillanatait. Amelyek után már sosem leszünk azok, akik előtte voltunk. Akkor mostantól kezdve én vagyok a megcsalt nő? Te meg a csapodár férj? Számomra továbbra is egy halott kisfiú szülei voltunk. És egy kislányé, akit nem tudtam szeretni. Tehát mi is egy leszünk a sok pár közül, akik szakítanak. Te leszel a férj, aki elhagyja a családját. Én meg a feleség, aki soha életében nem fogja ezt kiheverni.

1972

Elérkezett az az idő is, amikor mindenki tudta már, hogy Etta megállíthatatlanul sodródik a végzete felé. A főzésről teljesen leszokott, igaz, nem is evett. Addigra alig csinált már valamit. A házban furcsa szag terjengett, olyan, mint a nedves törülközőé, amelyet túl sokáig hagytak a mosógépben. Néha járkált egy kicsit az emeleti folyosón, de sokszor napokon át el sem hagyta a szobáját.

Ceciliára is nehéz napok következtek. Lefogyott; ruhái, amelyek az év elején még jók voltak, most lötyögtek a testén. Elvesztette az étvágyát, nem törődött magával úgy, ahogy a többi tizenöt éves lány. Nem akart Henrytől pénzt kérni egészségügyi betétre, inkább zoknikat tömködött a bugyijába, ha megjött neki. Mosószappant nem talált a házban, így a használt zoknikat eldugta az ágya alá. Amikor Henry később megtalálta őket, Cecilia majd elsüllyedt szégyenében. Henry megkérte a nővérét, hogy költözzön hozzájuk egy időre. A nővére külföldön élt; Cecilia nem emlékezett, hogy Henry valaha is beszélt volna róla. Ebből megérthette, mekkora a baj. Amennyire lehetséges volt, igyekeztek elkerülni egymást. Henry nővére szerencsére átlátta a helyzetet, és békén hagyta a lányt. Kitakarította a házat, bevásárolt.

Cecilia egy nap hallotta, amint Henry nővére azt javasolta az öccsének, hogy őt, Ceciliát küldjék bentlakásos iskolába. Azt mondta, szerinte az anyja közelsége rossz hatással van a gyerekre. Henry azonban akkorát csapott az asztalra az öklével, hogy megcsörrentek az evőeszközök.

– De hát az ég szerelmére, a lánya! Ettának nagyon kell, hogy Cecilia mellette legyen.

– Henry – szólt a nővére. – Ez nem igaz. Nincs szüksége a gyerekre, és nem akarja, hogy itt legyen. Etta nem szereti azt a kislányt.

Cecilia az ajtó mögül leskelődött, Henryt figyelte, aki a kezébe temette az arcát. Aztán megrázta a fejét.

– Nincs igazad. Ennek semmi köze a szeretethez.

Néhány nappal később Etta felakasztotta magát az előkertben álló tölgyfára. Henry nadrágszíját használta. Hétfő reggel volt, épp akkor kelt fel a nap. Ugyanabban az utcában laktak, ahol Cecilia iskolája állt. Etta harminckét éves volt.

59

Nem tudtam eldönteni, hogy a fájdalom, amelyet akkor éreztem, ha elképzeltelek, amint valaki mással dugsz, azt jelenti-e, hogy Sam már nem hiányzik annyira. Biztosan megvan a határa annak, mennyi bánatot tud elviselni valaki. Ha inkább arra koncentrálok, amit velem tettél, talán kevésbé lesz kínzó a fájdalom, amelyet Sam miatt érzek – valahogy így okoskodtam.

De sajnos nem jött be a számításom. Az árulásod nem tudta annyira összetörni a szívem, hogy elnyomhatta volna bennem a gyászt. Sam halála után mintha megkérgesedett volna a szívem. Semmi sem fájhatott jobban, mint a halála okozta seb. Másik nőt akartál? Csak tessék. Nem szeretsz már? Megértem.

Emlékszem, Sam halála után az orvos azt mondta ott a kórházban:

– Legyenek erősek, és tartsanak ki egymás mellett. Sok kapcsolat fut zátonyra a gyermek halála miatt. Ezt tudniuk kell. Keményen kell dolgozniuk, hogy megvédjék a házasságukat.

– Ez meg miről beszél? – Emlékszem, ezt mondtad, miután magunkra hagyott az orvos. – Épp elég bajunk van nélküle is.

Nyolc napig bírtam ki, hogy ne mondjam el, mire gyanakszom. Mindketten csak azt tartottuk szem előtt, hogy Violetet, amennyire lehet, megkíméljük a további megrázkódtatásoktól. A szokottnál is kedvesebb voltál hozzám, odaadóbb, tapintatosabb. De én ezt sem akartam. Sosem kérdeztem, hova mentél, merre jártál napközben, nem is igen érdekelt. Vele találkoztál, vagy új munkát kerestél? Fogalmam sem volt. Kértelek, hogy mondd le a szüleid látogatását karácsonykor, bár ez valóságos büntetés volt mindkettőnk számára.

– Miért nem hívod fel te az anyámat? – kérdezted. – Úgy látom, élvezed, hogy naprakész információkkal szolgálsz neki rólam.

Tehát elmondta neked, hogy felhívtam.

Nem tudtam, milyen ürüggyel mondtad le végül a látogatásukat. Ezek után többé nem vettem fel a telefont, ha anyád hívott. Rosszulesett, hogy így kellett tennem.

A következő esték valamelyikén a műhelyedben találtalak, a munkaasztalodon rendezkedtél. A maketteket eltetted, talán odaadtad őket az ügyfeleidnek. A lámpa hosszú, harmonikaszerűen kinyújtható karját most összecsuktad, mintha arra készülnél, hogy hamarosan leszereled és elcsomagolod. Mintha költözni akarnál. Talán valóban arra készültél. Szememmel a pengéket tartalmazó fémdobozt kerestem, de nem láttam sehol.

– Hova tetted a szerszámaidat? Amiket a makettezéshez használsz? – Lélegzet-visszafojtva vártam a válaszod, szégyelltem, hogy tudni akarom, hol vannak a pengék. Szégyelltem, hogy aggódom miattuk. A szekrényre mutattál, aztán egy papírlapokkal teli dobozban kezdtél kotorászni. Kinyitottam a szekrény ajtaját, a zsúfolt polcokat kémleltem. Régi társasjátékok, egymásra pakolt üres képkeretek, szótárak, amelyeket még én tettem félre a főiskolai időkből. Ott volt a bádogdoboz is, a második polcon, az építészeti könyveid és egy vonalzókkal, ceruzákkal, tollakkal teli edény között. Becsuktam az ajtót, feléd fordultam. A vállad kissé már előreesett, mint az apádé. Az jutott eszembe, vajon a másik nő is szereti-e felborzolni a pihéket a tarkódon, vajon ő is leborotválja-e neked, ahogy én tettem.

– Hogy néz ki? Milyen?

Felemelted a fejed. Egészen megváltozott a szoba képe most, hogy a kihúzható lámpa fényköre nem világított. Ha égett a lámpa, az árnyékod mindig ott táncolt a falon, amikor dolgoztál. Mozdulatlanul meredtél rám. Megint visszafojtottam a lélegzetem, és vártam, mit válaszolsz. De nem szóltál. Újra megkérdeztem:

– Milyen az a nő, Fox?

Aztán hátat fordítottam, és a hálóba mentem. Lefeküdtem. Arra készültem, hogy reggel már nem talállak otthon, de valamivel később – egy óra telt el, vagy több, nem tudom – éreztem, hogy besüpped mellettem a matrac.

– Többé nem találkozom vele.

Sírtál. Hallottam a hangodon, orrhangod volt. De nem éreztem semmit. Semmi megkönnyebbülést. Haragot sem. Csak fáradtságot.

Reggel – Violet még aludt – bevittem neked a kávét. Leültem melléd az ágy szélére, néztem, ahogy kortyolod.

– Éppen eleget veszítettünk Sam halálával – kezdtem. Megdörzsölted a homlokodat. – Azt hiszem, sosem gyászoltad meg igazán. Nem mertél szembenézni a veszteséggel.

Vártam, hogy mondj valamit.

– Nem Sam miatt esett szét a házasságunk. Neki ehhez semmi köze.

Kinyílt a hálószoba ajtaja, Violet bejött, némán bámult bennünket. Lassan felém fordultál, szemed, amely az előbb még duzzadt volt az álomtól, most elkerekedett, akár az övé. Aztán ismét a lányodon pihent meg a tekinteted.

– Szia, kicsim – mondtad.

– Reggeli? – kérdezte Violet. Megfordult, kiment a szobából, te pedig követted.

60

Hülyeség volt ott hagyni. Az ágy alatt. Akkor löktem oda, amikor délután hallottam, hogy bejössz az ajtón. Nem kellett volna, hiszen általában rá se hederítettél a szanaszét heverő könyvekre. Violet miatt sem lett volna rá szükség, hogy eldugjam, hiszen jóformán levegőnek nézett, én pedig nem tolakodtam be a világába; a mindennapi rutinfeladatok ellátásán túl nemigen érintkeztünk.

Azt sem tudom, miért vettem meg. Egy percig sem hittem, hogy segíthet. Tudtam, hogy nem segít, de muszáj volt tennem valamit. Hogy valahogy kézzelfoghatóbb legyen ez az egész. Hogy mást is érezzek, mint azt az emésztő kíváncsiságot, amely azóta gyötört, hogy tudomást szereztem a létezéséről. Két hónap telt el azóta, hogy szembesítettelek a titkoddal. Azóta semmi másra nem tudtam gondolni, csak arra, hogy vajon ki az a nő. Milyen lehet? Továbbra sem árultál el róla semmit; csak azt tudtam, hogy a titkárnőd. Az a lány, akivel együtt ebédeltetek, amikor magaddal vitted a lányunkat.

Ha arra kértelek, mondj róla valamit, csak a fejedet ráztad.

– Nem mondok.

A könyvre Violet hátitáskájában bukkantam rá. Túlélni a csalódást: hogyan tovább a házasságtörés után. Violet joghurtot evett a konyhában, miután hazajött az iskolából, mindig azt kért uzsonnára. Felnézett, ahogy ott álltam előtte, kezemben a könyvvel.

Fogalmam sem volt, mit kellene mondanom. Hiszen mindössze tízéves. Honnan tudhatná, mi az a házasságtörés? Egy pillanatra bevillant, hogy az iskolában megkérdezhette az idősebb lányoktól.

– Ez mire kellett neked? – kérdeztem remegő hangon. Ő sokatmondóan felvonta a szemöldökét, és tovább kavargatta a joghurtot a pohárban.

– Válaszolj!

– És neked? Neked mire kellett?

Szó nélkül kifordultam a konyhaajtón.

Egy óra múlva bekopogtam Violet ajtaján. Hogy beszélhetnénk-e. Lassan felém fordult a forgószékén, üres tekintettel nézett rám. Magam elé tartottam a könyvet, és azt mondtam, szeretnék tisztázni valamit: ez a könyv nekem arra kellett, hogy kutatásokat végezzek egy készülő írásomhoz. Meg hogy beszélnünk kellene arról, hogy a felnőttek mit értenek azon, hogy „házasságtörés”. És hogy ő mit gondol erről. Tudnia kell, folytattam, hogy nem azért vettem meg a könyvet, mert anyu és apu között valami nincs rendben. Mi nagyon is szeretjük egymást.

– Értem – mondta. Aztán újra az asztal felé fordult, és a tankönyvébe dugta az orrát.

Biztos voltam benne, tudja, ki az a nő. Talán nem is csak akkor találkozott vele, amikor magaddal vitted az irodába. Ki tudja, miféle titkaitok vannak. Különösnek találtam, hogy egyszer sem használta még az egyszarvús ceruzát meg a radírt, amit attól a nőtől kapott. A szobájában, a polcán őrizte az ajándékot, közszemlére téve, mint valami trófeát, féltve őrzött kincset.

A szemetesbe dobtam a könyvet, és azon törtem a fejem, milyen további hazugságokkal támaszthatnám alá azt a hazugságot, amit az imént mondtam. Szerettem volna visszamenni, és az anyai tekintély súlyát latba vetve meggyőzni őt arról, hogy téved. Ha lett volna ilyen tekintélyem. Nem akartam, hogy azt gondolja, olyan nő vagyok, akit megcsal a férje. És annak ellenére, hogy már tíz éve ellenszenvvel figyeltem a kapcsolatodat Violettel, azt sem szerettem volna, ha Violet olyan férfinak lát, aki megcsalja a feleségét.

Tisztában voltam vele, hogy egy hajszál választ el attól, hogy elveszítsem a családomat. Muszáj volt még egyszer megpróbálnom. Hiszen senkim sem maradt rajtatok kívül.

Aznap este látványosan udvaroltam neked, amikor úgy láttam, Violet figyel bennünket. „Drágámnak” szólítottalak, és hozzád bújtam a kanapén, miközben a hokimeccset nézted. Kezemet az öledbe tettem, az államat a válladra támasztottam, és behívtam Violetet a szobába, hogy megkérdezzem, befizette-e a pénzt az iskolai menzára. Mereven bámult ránk, a kezemre pillantott, amely az apja combján nyugodott, aztán alig észrevehetően megrázta a fejét. Kurta mozdulat volt, épp csak annyi, amennyi ahhoz kellett, hogy jelezze: tudja, miben sántikálok. Nagyszerűen értett hozzá, hogyan viselkedjen úgy, hogy az ember megutálja saját magát.

Egy hónapra rá – három hónappal azután, hogy rájöttem, viszonyod van valakivel –, egyik vasárnap reggel felébredtem, és azonnal tudtam. Vége, mi ketten végeztünk egymással. Nem tehetünk többé úgy, mintha elfogadnánk ezt a helyzetet, mintha bíznánk benne, hogy hamarosan túl leszünk ezen a kínos epizódon. Délután a bébiszitter vigyázott Violetre, mi pedig beültünk az utcában lévő bárba.

– Továbbra is találkoztok, ugye?

Az utcát bámultad a kirakat üvegén át, aztán türelmetlenül intettél a pincérnek. Újra megkértelek, hogy beszélj arról a nőről. Mondd el, mit szeretsz benne. Felém fordultál, és most már álltad a pillantásomat. Úgy tűnt, eldöntötted, mi az, amit megosztasz velem, és mit nem. Felpattantam az asztaltól, képtelen voltam ott ülni veled szemben, a válaszra várva. Ennek a végére kell járnunk. Azt akartam, hogy elmenj.

Kabátom gallérját a kezemmel összefogva siettem haza. Felhoztam a bőröndöket az alagsorból. A ruhádat akkurátusan összehajtogattam, a bőröndökbe tettem, összehúztam a cipzárt. Felhívtam egy költöztetőcéget, négy kisebb konténert meg egy kisebb teherautót rendeltem másnapra. Előkerestem az öntapadós jegyzettömböt az asztalfiókodból. Végigjártam a házat, és minden egyes neked szánt bútordarabra, tárgyra kis cetlit ragasztottam: a kis konyhai zsúrkocsira, a lemezjátszóra, a szüleidtől kapott edénykészletre, az előszobai futószőnyegre, amelyen foltok éktelenkedtek, mert sosem vetetted le a cipődet, miután beléptél, hiába kértem, a kanapéra a nappaliban, amelyen bemélyedés őrizte a feneked lenyomatát, a zöld üvegvázára, a vörös húsoktól elszíneződött vágódeszkára, az étkezőszékekre, amelyeket te rendeltél, de kiderült róluk, hogy törik az ember hátát, a műhelyed összes berendezésére, és a képek, más műtárgyak nagy részére is. Aztán benyúltam a szekrénybe, előkerestem a pengékkel teli bádogdobozt. Kivettem a leghosszabbat, selyemsálba csavartam, és a komódom legfelső fiókjába tettem.

– Nem érdekel, hol töltöd az éjszakát, csak ne itt. Holnap gyere vissza, és csomagolj össze mindent. – Még meg is csókoltalak búcsúzóul, megszokásból. Hiszen oly sokáig éltem házasságban. Miközben felfelé lépkedtem a lépcsőn, eszembe jutott Sam holmija. Minden, amit megtartottunk, dobozba zárva állt az alagsorban. Talán szeretnél megtartani valamit, egy takarót, játékot. Talán fel kellene ajánlanom, hogy válassz valamit, hogy magaddal vihesd azt az illatot, amelyet még most, csaknem három év után is érezni lehetett a textílián. Megnyitottam a csapot a fürdőszobában, levetkőztem. A vízcsobogástól nem hallottam a lépteidet; összerezzentem, amikor megjelentél az ajtóban. Mellemre szorítottam a karom, elfordultam. Illetéktelen behatolónak éreztelek. Idegennek, annyi együtt töltött év után.

– Mi lesz Violettel? – Rám szegezted a tekinteted, ahogy beléptem a kádba. Túlságosan forró volt a víz, de erőt vettem magamon, belemerültem.

– Mi lenne? Majd te kitalálod. A te dolgod, hogy megmondd neki.

A mennyezet felé pillantottál, aztán elfordítottad a fejed, ahogy mindig, amikor bosszankodtál miattam. Amikor idegesített, hogy olyan makacs vagyok. Vagy hogy olyan bizonytalan. Komolytalan. Gunyoros. Ezeket a tulajdonságaimat sosem szeretted. A homlokodat dörzsölgetted. Láthatóan torkig voltál az egésszel. Talán azt kívántad, bárcsak a világon se lennék.

– Nézd, én mindent megtettem, hogy megkíméljem Violetet attól, hogy végig kelljen néznie, ami kettőnk között történik. Nem szeretném, ha rossz véleménye lenne rólad, ahogy azt sem, ha a kettőtök kapcsolata sínylené meg a mi konfliktusunkat – mondtam. – De azt hiszem, tisztában van a helyzettel.

Vártam, hogy mondj valamit. Talán azt, hogy hálás légy, talán azt, hogy elismerd a hibádat. De arra ugyan várhattam.

– Azt szeretném, ha közös felügyeletben egyeznénk meg. Ha Violet mindkettőnkkel ugyanannyi időt töltene.

– Rendben.

Nézted, ahogy a víz, mint a nagyítóüveg, furán eltorzítja a testem formáit. Nézted a nőt, akivel húsz éven át együtt háltál. Egy pillanatra megfordult a fejemben, hátha azon habozol, hogy mellém bújj-e a kádba. Hátha minden hibámmal együtt, annak ellenére, hogy annyiszor, annyiféleképpen okoztam csalódást neked, még egyszer, utoljára szeretnéd megérinteni a bőrömet. Rád néztem, de nem éreztem semmit irántad, se szeretetet, se gyűlöletet, se a kettőt együtt, semmit. Vajon ez így természetes? Így kell éreznie az embernek, amikor vége? Vannak, akik nem hagyják annyiban, megküzdenek egymásért, legalább a gyerekek kedvéért. A közös életért, amelyhez ragaszkodnak. De engem nem hajtottak efféle érzések; semmi, ami felszította volna bennem a harci kedvet. Úgy éreztem, nincs már semmim, amit adhatnék.

Egyszerre szöget ütött a fejembe, amit az előbb mondtál: a közös felügyelet. Egyedül leszek Violettel. Erre gondoltál talán, amikor azt kérdezted, mi lesz Violettel? Úgy értetted: „Mi lesz veled és Violettel, hogy bírsz majd vele nélkülem? Boldogultok egymással, ha nem leszek veletek? Mi lesz azokkal a napokkal, amikor alig szóltok egymáshoz, mi lesz, ha éjszaka felébred, és nem lesz mellette senki? Mivel rád nem számíthat. Azt hiszed, nem tudja, hogy éveken át csak színlelted a szeretetet, a törődést? Ki fogja megvédeni, ha bajba kerül? Ki fogja megnyugtatni, ha fél? Ki fogja felvidítani, ha reggel rosszkedvűen ébred?”

Ott álltál a fürdőszoba ajtajában, farmerben, a szürke zakódban, kezed a zsebedben, és engem néztél. Üres tekintettel, mint aki nem is látja, amit néz. Mégis égette a bőrömet a pillantásod.

– Megleszünk – feleltem. – Elvégre az anyja vagyok.

61

Az emberi agy ébersége sosem lankad. Mindig azt figyeli, honnan fenyeget veszély, hiszen a baj bármikor lecsaphat. A beérkező információ két szinten hat ránk: a tudatunk szintjén, amely megfigyel, értelmez, feldolgozza, majd elraktározza az információt az emlékezetben. Mellette a tudattalan is értelmezi az ingert: az agynak az apró, kis mandula formájú része, amit amigdalának neveznek, aszerint osztályozza a beérkező ingereket, hogy azok veszélyesek-e, vagy sem. A veszélyt jóval azelőtt érzékeljük, hogy a félelemérzet tudatosulna bennünk. A másodperc tizenkét ezredrésze elégséges ahhoz, hogy az amigdala azonosítsa a veszélyre utaló látványt, zörejt, szagot, és a szervezet gyakran már az előtt válaszol az ingerre, mielőtt tudatosulna bennünk, hogy baj van. Látjuk közeledni az autót, és a tekintetünk máris azt keresi, kit fog elütni.

Reflexek. Az oxitocin-reflex, amely a szülést követően lép működésbe, az egyik legismertebb közülük. Az oxitocin az anyaság hormonja, amelynek nagy szerepe van a tejelválasztás megindulásában, segíti a tejcsatornák megnyitását. A kulcsingert a baba etetésének körülményei jelentik. A csecsemő látványa, tapintása, illata. Az oxitocin az anyai viselkedésre is hat: megnyugtat, enyhíti a stresszt. Neki köszönhető, hogy az anya azonosul a gyermekével, szinte eggyé válnak ők ketten. Az oxitocin hatása, hogy az anya minden körülmények között gondoskodik a csecsemőjéről, táplálja, óvja, gondozza.

Bejárta az internetet egy fiatal, brit arisztokrata hölgyről meg a rakoncátlan kisfiáról készült felvétel. A nő a bulvároldalak közkedvelt alakja volt. A felvételen három jelenet volt látható, mindhárom azt mutatta be, hogyan hárítja el az anya a gyereket fenyegető veszélyt: elkapja a kezét, mielőtt a gyerek hanyatt vágódna a repülőgép csúszós lépcsőjén; az inggallérjánál fogva tartja, nehogy elveszítse az egyensúlyát a jacht nedves fedélzetén, elrántja a gyereket a felé szaladó póniló útjából. Mindezt villámgyorsan, mint az egérre lecsapó vipera. Az anyai ösztön. Az ösztön, amely eleven még abban az elkényeztetett, gazdag nőben is, aki felékszerezve, tűsarkú cipőben, dadák hadától kísérve jelenik meg a nyilvánosság előtt.

Nem sokkal azután, hogy elköltöztél, Violet egyik vasárnap reggel megkaparintotta a telefonomat. A YouTube-videók között böngészett. Leült mellém a kanapéra, sütkérezett az ablakon beáradó langyos reggeli napfényben. Én olvastam. Felemelte a telefont.

– Láttad ezt?

Végignéztem a felvételt. Violet le sem vette a szemét rólam.

– Látod? Egy anya mindig megmenti a gyerekét – jegyezte meg.

– Így van. – Letettem a könyvet, a teáscsészémért nyúltam, remegő kézzel emeltem a számhoz. Legszívesebben megpofoztam volna. Szerettem volna belevágni a fejét a kanapé karfájába, hogy eleredjen az orra vére.

Te kis rohadék. Te gyilkos.

De persze nem tettem, hanem kimentem a fürdőszobába, és a mosogató szélébe kapaszkodva zokogtam. Megeresztettem a vízcsapot, hogy ne hallja a sírásomat. Iszonyatosan hiányzott Sam. Már négyéves lenne.

62

Bámultam az üres helyet a hálószoba falán. Amikor elköltöztél, Sam festményét is magaddal vitted. Ültem a padlón, és elképzeltem, hogy még mindig ott van a kép, láttam magam előtt az anyát, a kis kezet, amely lágyan az állát érinti, és az anya kezét, ahogy a baba combját fogja. Szinte éreztem a testük melegét.

– Éhes vagyok. – Violet az ajtóban állt. Még mindig az a ruha volt rajta, amit az iskolában viselt. – Mit nézel? – kérdezte.

– Mindjárt rendelünk valamit.

– Nem akarok éttermi kaját.

– Oké. Akkor csinálok spagettit.

Ez bevált. Végre magamra hagyott. Egyetlen porcikám se kívánta a jelenlétét. Képtelen voltam levenni a szemem a lyukról, amelyet a szög hagyott a falban.

Míg Violet a leckéjét írta az asztalnál, én végeztem a főzéssel. Ugyanolyan testtartással írt, ahogy te szoktál: szinte beledugta az orrát, olyan közel hajolt a füzethez. Néztem a háta ívét, és önkéntelenül elmosolyodtam. Aztán eszembe jutott, hogy elmentél. Hogy te már nem az az ember vagy, aki miatt nekem mosolyognom kellene.

– Kérsz fagyit vacsora után? Nézzünk valamit a tévében?

– Már nincs tévénk.

– Ja, tényleg. Akkor játsszunk valamit?

Válaszra se méltatott.

– Mennyi az idő? Ha sietünk, talán még odaérünk a moziba. Az esti előadásra.

– Holnap iskola. – Vehemensen radírozni kezdett valamit, és a radírmorzsákat a padlóra seperte.

– Nos, gondoltam, egyszer kivételt tehetnénk.

Kötényt kötöttem, miközben a spagettiszószt kavargattam. Amikor elmentél, vettem magamnak néhány új ruhadarabot. Most is új pulóver volt rajtam, krémszínű kasmír. Sosem szoktam egész halomra való drága ruhát venni magamnak, de aznap szükségem volt rá, hogy úgy érezhessem magam, mint aki nem törődik semmivel, és ezt tudtam kitalálni. Még mindig a hitelkártyádat használtam.

– Neki is ilyen pulóvere van.

Neki. Megállt a kezemben a fakanál, mintha tudat alatt abban bíznék, hogy ha halottnak tettetem magam, akkor nem csap le rám a végzet. A szemem sarkából láttam, hogy Violet újra munkához lát, orrát megint mindössze néhány centi választja el a füzetlaptól. Éreztem, hogy valamit mondanom kell.

– Nagyszerű – nyögtem ki végül.

Meglepve pillantott rám. Valóban? Ezt kérdezte a tekintete.

– Ezek szerint remek ízlése van – kacsintottam rá, és az asztalra tettem a spagettit. Nem sietett az evéssel, befejezte a házi feladatot, azt sem bánta, hogy kihűl az étel. A tűzhely fölé hajolva vártam, mit válaszol.

– Szóval holnap apuhoz mész. Örülsz, hogy láthatod az új lakását?

– A lakásukat. Az az ő lakásuk.

Nem tudtam eldönteni, hogy igazat mond-e. Mindenesetre a jelek szerint többet tudott, mint én. Azt hittem, egyedül élsz. Igaz, sosem kérdeztelek erről. Megfordult a fejemben, hogy Violettel talán már azelőtt beszéltetek a válásunkról, hogy kettőnk között szóba került volna. Levettem a kötényt, a pulóvert nézegettem, találgattam, vajon vissza lehet-e még vinni a boltba. De ekkor észrevettem, hogy egy kevés szósz a pulóver ujjára cseppent.

– Jó, akkor az ő lakásuk. Na, várod már?

– Van valami, amit tudnod kell róla. – Furcsán éles volt a hangja. A kezemben tartottam a tányéromat, éppen le akartam ülni az asztalhoz, de most úgy éreztem, nem kapok levegőt. Annyira megrémített az, amit hallani fogok.

– Mi az?

A fejét rázta, aztán megint lesütötte a szemét. Láttam rajta, hogy nem akarja elmondani. Talán nem is volt mit.

– Nem a mi dolgunk. Apura tartozik, nem rám – mosolyogtam, és a számba tömtem a villámra csavart tésztát.

63

Anyám valósággal újjászületett, miután elhagyott engem. Mindenesetre nagyvonalúbb életet élt. Ez nagyjából tizenkét éves koromban derült ki a számomra, amikor véletlenül megláttam egy gyorsétteremben. Két bárszék között állt a pultnál, amikor észrevettem, tiszta villát kért a kiszolgálónőtől, de olyan hangon, amelyet azelőtt sosem hallottam tőle. De kétségkívül ő volt, ezer közül megismertem volna az alakját, a válla kerekded ívét, a csípője hajlását. Amikor megkapta a villát, olyan fensőbbséges modorban köszönte meg, hogy leesett az állam. Aztán sarkon fordult, és az asztalhoz indult. Tűsarkú cipőt viselt. Az új villát az asztalnál ülő férfi elé nyújtotta.

– Köszönöm, Annie drágám – mondta a férfi. Anyám második neve Anne volt.

Később aztán azt is megtudtam, hogy a zömök férfit Richardnak hívják. Régen tudtam, hogy apámon kívül más férfiak is voltak az életében, például az, aki odatelefonált a lakásunkra, mielőtt anyám elment, és akiről úgy sejtettem, köze lehetett ahhoz, amit annak idején a vécékagylóban láttam. Mindenesetre másnak képzeltem. Jóképű volt, de valahogy nyálas, azzal a pomádés hajával. Csuklóján hatalmas aranyórát viselt. Még csak márciust írtunk, de már napbarnított volt az arca. Semmiben sem emlékeztetett apámra, de nem illett abba a képbe sem, amit anyám új életéről alkottam magamnak. Sokszor próbáltam elképzelni, milyen lehet az az élet, amiért elhagyott.

Mrs. Ellingtonnal az egyik bokszban ültünk. Jutalomból hívott meg bennünket Thomasszal, miután fizikából megnyertük a kerületi tanulmányi versenyt. Mrs. Ellington a nagyterem végéből hallgatta, ahogy beszámoltunk kutatásaink eredményeiről a bíráknak. A saját készítésű, kartonpapír szemléltető táblára Thomas a maga pedáns, jobbra dőlő betűivel felírta a kísérlet fázisait, melyet az általam készített részletes rajzok egészítettek ki. A témára már nem emlékszem pontosan, csak azt tudom, hogy az ultraibolyasugárzással volt kapcsolatos. Az viszont máig előttem van, ahogy Mrs. Ellington aprókat bólogatva figyeli a bemutatónkat, holott a többtucatnyi diák duruzsolásától bizonyára egy szót se hallott az egészből. Oda-odapillantottam távoli alakjára, és kihúztam magam, ahogy ő szokta. Azt akartam, hogy büszke legyen rám.

Mintha órák teltek volna el, miközben anyámat meg azt a Richardot néztem, ahogy elfogyasztották az ebédjüket, majd jól nevelt emberek módjára akkurátusan összehajtogatták a szalvétájukat. Anyám fekete, áttetsző blúzt viselt, gallérján nagy, rózsaszínű, hímzett mintákkal. Sosem láttam még rajta ilyen szexi ruhadarabot. Még meg sem kapták a számlát, máris elővették a készpénzt, és az asztalra tették. Mrs. Ellington is észrevette őket, de nem szólt semmit. Némán ittuk az üdítőnket, Thomas arról beszélt, hogy mihez kezdünk az ötvendolláros jutalommal. Képtelen voltam odafigyelni, egészen megbénított a szorongás. Csak arra tudtam gondolni, hogy anyám mindjárt hátrafordul, és meglát. A lelkem mélyén talán abban reménykedtem, hogy így lesz. De nem fordult meg, és megkönnyebbülve láttam, hogy távoznak. Cseppet sem voltam biztos benne, hogy odajött volna az asztalunkhoz, ha észrevesz.

Mrs. Ellington hazafuvarozott bennünket.

– Minden rendben, Blythe? – kérdezte, miután megengedte Thomasnak, hogy előreszaladjon a kapuban, ő pedig kikísért a kocsifelhajtó végéig. Mosolyogva bólintottam, és megköszöntem a vendéglátást. Nem akartam, hogy Mrs. Ellington lássa rajtam, mennyire fájt úgy látni az anyámat. Felszabadultnak. Szépnek. Mennyire fájt a felismerés, hogy boldogabb nélkülem.

Este, lefekvés előtt térden állva imádkoztam azért, hogy anyám meghaljon. Inkább láttam volna holtan, mint úgy, ahogy aznap láttam. Elviselhetetlen volt a gondolat, hogy létezik valahol az a nő, aki egykor az anyám volt, mégis tökéletesen idegen már.

64

Nem emlékszem, hogy tudatosan kerültem volna a veled való találkozást. Mindenesetre a távozásodat követő évben magával az angol királynővel is könnyebb lett volna összefutni, mint veled. Violetet mindig az iskolánál vettem fel, néhány kurta üzeneten kívül nem beszéltünk egymással. Szerettem volna megismerni a nőt, aki miatt elhagytál, aki egy fedél alatt élt a lányommal. Össze akartam mérni vele magam. Zavart, hogy nem tudtam, hogyan képzeljelek el kettőtöket egymás oldalán. Te javasoltad, hogy a jogi procedúrát a minimumra redukáljuk, hiszen az én kezemben volt az adu ebben az ügyben. Ebben az egy dologban azonban hajthatatlan voltál: ragaszkodtál hozzá, hogy majd akkor mutatsz be minket egymásnak, amikor úgy érzed, készen állsz rá, és ebből nem engedtél jottányit sem.

– Szeretném megismerni apu új barátnőjét – mondtam Violetnek, miután elárulta, hogy aznap reggel a nő vitte iskolába. Péntek volt, az előttünk álló hétvége az enyém volt vele.

– Lehet, hogy ő nem szeretne találkozni veled.

– Lehet.

Violet bekapcsolta a biztonsági övét, a slusszkulcsot nézte az indítóban, alig várta már, hogy hazaérjünk, és ne kelljen ott ülnie a mögöttem lévő ülésen. Belenéztem a tükörbe, és valami szokatlan jelenséget vettem észre az arcán: valami sajnálkozásfélét. Hogy őszinte volt-e, vagy sem, azt nem tudtam eldönteni.

– Apunak megvan az oka, amiért nem akarja, hogy megismerd. – Halkan, szinte suttogva beszélt, mint aki titkot árul el, kezembe adja a kulcsot a rejtély megoldásához. Kinézett az ablakon, az ismerős barna kőházakat nézte, amelyek mellett mindennap elhaladtunk. Egész este alig szólt hozzám.

Így aztán úgy éreztem, nincs más választásom. Nem hagytál más lehetőséget számomra azon kívül, amit tettem.

Violet elárulta, hogy a következő héten balettelőadásra mentek. Csak ti ketten. A nő nem tud veletek menni, szerda esténként más állandó elfoglaltsága van. Kinéztem az előadást a neten, láttam, hogy este hétkor kezdődik. Tudtam, hogy előtte elviszed Violetet pizzázni.

A négyemeletes épület, amelyben laktál, a régi városrészben állt. Jól ismertem a környéket. A házatoktól néhány tömbnyire szálltam ki a taxiból. Fél hét volt már, de még mindig hatalmas volt a forgalom. A taxisofőr méregetett a visszapillantó tükörben, nyilván látta rajtam, hogy ideges vagyok, észrevette, hogyan tépkedem a kabátom ujján a felfeslett szegést. Túl sok borravalót adtam neki, mert nem volt türelmem megvárni, míg előkeresi a visszajárót. A fejemre húztam a csuklyámat, amelynek prémszegélye mögül alig látszott valami az arcomból. A séta jót tett, lassan megnyugodtam, a lépteimre koncentráltam, egyik láb, másik láb, míg el nem értem az épületet. A vörös téglafalnak támaszkodva lehúztam a kesztyűmet, előkotortam a zsebemből a telefonomat. Nem mintha dolgom lett volna, de úgy gondoltam, jobb, ha úgy teszek, mintha elfoglalt volnék, az üzeneteimet nézegetném, ahogy a többi járókelő.

Közben a szemem sarkából az előcsarnok ajtaját figyeltem; ahogy sötétedett az utcán, jobban be lehetett látni az üvegen. Megfordult az előcsarnokban néhány nő is, de tudtam, egyik sem lehet ő; az egyik öreg volt, a másik kövér, a harmadik több kutyát vezetett pórázon. Végre aztán megjelent az ajtóban egy fiatal nő steppelt kabátban. Telefonját a kezében tartotta; rámosolygott a portásra, és kilépett az utcára. Hosszú, hullámos haja oldalra vetve, elegáns fülbevalója sziporkázott az előcsarnok csillárjainak fényében. Felemelte a karját, hogy a válltáska szíját átvethesse a fején, aztán felhúzta leopárdmintás kesztyűjét. Pillanatok alatt beesteledett, hűvös szél fújt. Majdnem biztos voltam benne, hogy ő az. Ellöktem magam a faltól, és a nyomába eredtem.

Nem volt nehéz lépést tartani vele. Olyan kényelmes tempóban lépkedett hasított bőrből készült, alacsony sarkú bokacsizmájában, mint aki nem ebben a városban nőtt fel. A gyalogátkelőknél mindig megnyomta az átkelés szándékát jelző gombot, amiről mindenki tudja, hogy úgysem működik. Ahhoz képest, hogy mennyire aggódtam amiatt, hogy miként fogom észrevétlenül követni, a feladat meglepően könnyűnek bizonyult. Lebonyolított egy rövidebb telefonbeszélgetést, miközben ott álltam mögötte néhány méternyire a saroktól, a lámpaoszlop alatt, aztán sietősre fogta, hogy elérje még a zöld jelzést, amelyről eddig szinte mindig lemaradt. Az utca felénél járhattunk, amikor hirtelen betért valahova. Mint kiderült, olyan hely volt, ahova én is gyakran beugrottam, ha erre volt dolgom: az aprócska könyvesbolt falait díszesen faragott könyvespolcok foglalták el, a vagy hat méter magas mennyezetről függő jókora tejüveg lámpabúrák minden alkalommal finoman hintázni kezdtek, amikor valaki kinyitotta az üzlet ajtaját.

A kirakat üvegére függesztett táblán az állt, hogy az üzlet hatkor zár; halványan emlékeztem erre is. Most mégis égtek bent a lámpák. Kezemmel árnyékoltam a szememet, hogy ne vakítson az utcai lámpák fénye, és jobban lássam, mi van odabent. Negyvenen-ötvenen lehettek bent. Csupa nő. A kabátokat ruhatár helyett néhány régi templomi padra halmozták. A mellettük lévő asztalon teli borospoharak sorakoztak gúlákba rakott sütemények kíséretében. Az asztalon táblácska hirdette, hogy a harapnivaló a szomszédos pékség ajándéka. Belépőjegyet árusító standot sehol sem láttam. Talán könyvbemutató lesz dedikálással egybekötve, gondoltam, de sehol sem láttam az asztallapra tornyozott köteteket, amelyek pedig hozzátartoznak az efféle eseményekhez. Ahogy láttam, a jelenlévők mind fiatalabbak voltak nálam, és közülük sokan ugyanolyan csizmát viseltek, mint ő, aki miatt betértem ide. Felkapott városrész volt, tudtam, milyen magasak a bérleti díjak errefelé. Az ilyen környékeken minden butikban ugyanazt árulják. A kirakat közelében két fiatalasszony álldogált, újszülöttjeiket a mellkasuk köré csavart, csíkos anyagból készült hordozókendőbe kötve ringatták. Beszélgetés közben egyik lábukról a másikra hintáztak, tökéletesen egyforma ritmusban. Hirtelen élesen bevillant ennek a mozdulatnak az emléke, ez a metronómszerűen egyenletes ringás, amely önkéntelenül jön, mihelyt az ember megérzi a csecsemő súlyát a csípőjén.

Ő a terem hátsó oldalánál állt, lesimította sűrű, sötét haját, és ragyogó arccal fordult hátra, amikor valaki a vállára tette a kezét, hogy üdvözölje. Megölelték egymást, kipirult arcát a másik, magas, szőke nő arcához szorította. Nagy, sötét szemét sötét szempillák keretezték, ajkait akkor is enyhén összepréselte, amikor mosolygott. Mintha hirtelen eszébe jutott volna valami, kotorászni kezdett a táskájában, és előhúzott egy szürke színű, puha, talán kötött holmit. A barátnő az arcához szorította azt a valamit, és megköszönte. Ekkor egy harmadik nő lépett hozzájuk, és átnyújtotta nekik a kezében lévő két teli borospoharat.

Lassan megtelt a helyiség. Odakint, a kirakat előtt állva hamarosan szem elől tévesztettem a nőt. Elállt a szívverésem. Muszáj megtudnom róla valamit. Minden okom megvolt rá, hogy rettegve lépjek be azon az ajtón, hiszen biztosan látott rólam fényképet, tudja, hogy nézek ki, mégsem tudtam megállni. Kabátomat az egyre növekvő halom tetejére dobtam. Megismertem az eladónőt, aki éppen a kasszát zárta. Közel hajolva, halkan kérdeztem:

– Nem tudja véletlenül, ki ennek az összejövetelnek a házigazdája?

– Nemigen van itt olyan… ez nem magánrendezvény, hanem anyaklub. Bárki bejöhet. Néha beszédek, előadások is vannak, termékbemutatók, ilyesmi. Bérbe adjuk nekik a helyiséget, hátha nő a forgalom.

– Szóval itt mindenki anya?

– Azt hiszem. Persze nem feltétlenül, de különben miért jönnének?

Megvonta a vállát, és sűrű elnézéskérések közepette, kezében a tálcára helyezett bankókötegekkel elindult a terem hátsó része felé. Körülnéztem, és már hallottam is az anyasirámok jellegzetes szólamait: alvásidő, hozzátáplálás, elválasztás, cipzáras hálózsák kontra megkötős, óvodai várólista… Bort töltöttem egy kis műanyag pohárba, és a terem hátsó traktusa felé oldalaztam, ahol legutóbb láttam őt. Megint a telefonom képernyőjére meredtem, hátha így elkerülhetem, hogy valaki megszólítson. Néhány másodpercenként felpillantva így feltűnés nélkül figyelhettem, mit csinál. Úgy láttam, egy történetet mesél éppen; egyik kezében a borospohár, a másikkal riadt mozdulatokat végzett, mintha sebesen verdesve legyezné magát. A két másik nő sűrű bólogatások közepette nevetett. Egyikük közelebb hajolt hozzá, és a szemét forgatva mondott valamit. Ezen megint nevettek. Észrevettem, hogy a nő gyakran hozzáér a beszélgetőpartnereihez, megérinti a karjukat, kezüket, derekukat. Érzelmes természet, semmi kétség. Rád gondoltam, a meztelen lábadra, amivel éjjel, a takaró alatt mindig az enyémet kerested, a lábikrámhoz dörgölve melegítetted a lábad. Aztán eljött az az idő, amikor elhúzódtam ilyenkor. Egyre messzebb húzódtam.

– Először vagy itt?

Egy lány állt előttem, aki magasra tűzött copfjához égővörös rúzst viselt. Kezében képeslap méretű kártyát tartott, amelyen a Mamakimenő felirat volt olvasható különféle cégek és üzletek logói között.

– Hát igen. Kösz.

– Szuper! Gyere, bemutatlak néhány embernek. Kitől hallottál rólunk?

Meg se várta a választ, átkarolta a vállam, és a helyiség közepe felé terelt.

– Sydney, új lány! – mondta fennhangon, és sürgető mozdulattal mutogatott rám a fejek tengere fölött, mintha az lenne a következő lépés, hogy kolompot akasztanak a nyakamba vagy billogot ütnek a fülembe, nehogy elkódorogjak. Sydney bólintott, és a tömegben utat törve felénk nyomakodott, hogy bemutatkozhasson.

– És te ki is…

– Cecilia – vágtam rá gondolkodás nélkül. Ez volt az egyetlen név, ami eszembe jutott. Lábujjhegyre állva a terem hátsó része felé kémleltem, de a sötét hajú lány már nem volt ott. A két másik nőt sem láttam. Riadtan kapkodtam a fejem, a szívem nagyot dobbant.

– Akkor hát isten hozott, Cecilia! Gratulálok! Szóval végre rávetted magad, hogy kimozdulj egy kicsit ma este! Mekkora a kicsi?

– Kösz… tudod, csak beugrottam, hogy körülnézzek. Legközelebb tovább maradok. – Felemeltem a telefonomat, mintha új sms-t kaptam volna. Mintha fontos ember volnék, akit folyton keresnek. – Hű, rohannom kell! – szisszentem fel.

– Persze, menj csak! És gyere máskor is! – Belekortyolt a borba, és körülnézett, ki legyen az újabb áldozat.

A kabátomat ott láttam a halom tetején, de azért kotorásztam egy kicsit, hogy időt nyerjek, közben hátra-hátrapillantottam, hátha meglátom valahol. Indulnom kellett, így is túl sokáig voltam itt. Feltettem a kapucnimat, és kiléptem az utcára, ahol addigra már hópelyhek kavarogtak a szélben. A könyvesbolttal szemben találtam egy padot. Leültem, és könyökömet a térdemre támasztva bámultam magam előtt a földet.

Szóval gyereke van. Találtál anyát a lányunknak, jobbat, mint én. Olyat, amilyenre mindig vágytál.

65

Második alkalommal még jobban izgultam.

Egy színházi kellékeket árusító üzletben vettem egy hosszú, barna parókát. Igazából nem is barna volt, inkább sötét szőkésbarna, te „krumplihéjszínűnek” mondtad az ilyen hajat. Most pontosan erre a legkevésbé feltűnő színre volt szükségem. Hevesen vert a szívem, miközben a szőke hajamat betűrtem a selyembélés alá. Korántsem voltam biztos benne, hogy ezzel sikerült álcáznom magam, de mást nemigen tudtam kitalálni, hogy elváltoztassam a külsőmet. A tükör előtt próbálgattam az üdvözült mosolyt. Aztán lehajtottam a fejem. Te őrült. Nem vagy normális. Képes vagyok parókát tenni a fejemre. Képes vagyok azt hinni, hogy megúszom. Képes voltam hinni neked, amikor azt felelted a kérdésemre, hogy nincs gyereke. Tényleg bolond vagyok.

Amikor megérkeztem, Sydney, a csoport önjelölt vezetője az ajtóban állva fogadta a vendégeket: egy természetes alapanyagokból készült popsikenőcs termékmintáit osztogatta a betérőknek. Megigazgattam a fejemen a parókát.

– Szia! Először jársz nálunk? Gyere beljebb! – üdvözölt, elnézve a fejem felett, mintha fontosabb, érdekesebb vendéget várna. Bólintottam, megköszöntem, és a táskámba süllyesztettem a krémet. Az előadó a pulpituson rendezkedett. Természetes háztartás, természetes élet – hirdette a felirat. A termet megtöltötték a széksorok. Elvettem a borospoharat az asztalról, és körülnéztem. Úgy tettem, mintha a könyvespolcok tatalmát böngészném, de közben fél szemmel az ajtót lestem, figyeltem a gyülekező nőket, akik egymás ruháját dicsérték, és egymás gyermekei után kérdezősködtek. A paróka barnás tincsei miatt oldalra nem láttam rendesen, legszívesebben elhessegettem volna a szemtelen hajfürtöket, mint a legyeket. Még nem szoktam hozzá, hogy barna vagyok. A lófarkas lány, aki legutóbb megszólított, már ki is szúrt a terem másik végéből. Te jó ég, hát mégis felismert? Kigyúlt arccal elfordultam, azt kutatva, kivel színlelhetnék társalgást, de láthatóan mindenki mással beszélt. Hirtelen ötlettől vezérelve csatlakoztam ahhoz a három nőhöz, akik a büntetés nélküli nevelés témakörét taglalták. Széles mosolyt öltve éppen bemutatkozni készültem, amikor egy kéz megveregette a vállam.

– Sloane vagyok. Tessék, ezen a kártyán a szponzorainkat találod. A muffin a Lunából van. A bor az Edin Estatestől. A jövő héten alvásszakértő jön hozzánk, fantasztikus csaj. Benne vagy a Facebook-csoportunkban, ugye?

Sikerült elfojtanom a megkönnyebbült sóhajt. Zsebre tettem az újabb kártyát, és most már tényleg bemutatkoztam a kiszemelt társaságnak. Közben azért szemmel tartottam a bejáratot is, de a lány egyelőre nem mutatkozott. Sloane felszólította a közönséget, hogy foglaljanak helyet. Kezdetét vette az előadás. A hátsó sorban ültem, az ajtó közelében, az alkalmas pillanatra várva, amikor feltűnés nélkül távozhatok. Viszketett a fejbőröm a paróka alatt, és mivel ő továbbra sem jött, amúgy sem volt miért maradnom.

Éppen felállni készültem, amikor hűvös fuvallat csapott meg az ajtó irányából. Íme, megérkezett, bocsánatkérőn intett az előadó felé, lábujjhegyen a padhoz lépkedett, és lehúzta a kabátján a cipzárt. Lassan visszafordultam az előadó felé, keresztbe vetettem a lábam, lélegzet-visszafojtva várakoztam. A mellettem lévő széken nem ült senki. Nesztelenül leült; az orromat megcsapta a parfümje édes illata.

– Bocsánat – suttogta, amikor a táskájával a lábamhoz ért. Halványan elmosolyodtam. Nem néztem rá, az előadóra szegeztem a tekintetemet, bár a szívem olyan hangosan vert, hogy egy szót sem hallottam abból, amit a nő mondott. Szemem sarkából a divatosan szakadt farmernadrágot néztem, a csizmát, ami ebben a körben szinte kötelező volt, a drága táskát, amit maga mellé tett a földre.

– Követem a neten, fantasztikus. – A suttogására kis híján összerezzentem. Lelkesen bólogattam, ő pedig elővett egy kis rózsaszín jegyzetfüzetet, borítóján aranybetűkkel a JOY felirat állt. Jegyzetelte, hogyan készíthetünk méreganyagmentes házi tisztítószert, miközben én aprókat bólogatva igyekeztem azt a benyomást kelteni, hogy az előadóra figyelek. Szép keze volt, hosszú ujjakkal. Egy pillanatra a sajátomra néztem: a bőröm szeplős a sok leégéstől, tele apró ráncokkal. Majdnem negyvenéves voltam – őt legalább tíz évvel fiatalabbnak néztem. Nem viselt gyűrűt. Én néha még viseltem a jegygyűrűmet, de aznap estére levettem.

Az előadásnak nem akart vége szakadni. Amikor mégis befejeződött, hirtelen elhatározással felé fordultam.

– De jó volt! Tényleg remek csaj.

– Ugye? Az egyik barátnőm mindent szinte szó szerint megcsinál, pont úgy, ahogy ő mondja. Állítja, hogy sosem betegszenek meg. – A jegyzettömböt a táskájába tette, majd az asztal felé mutatott. – Iszunk egy pohár bort?

Követtem, miközben utat tört a tömegben. Sűrűn köszöngetett erre-arra, és szinte mindig meg is érintette azt, akinek köszönt. A karját, a vállát. Puszi, ölelés. Két pohár bort töltött, és állával a terem azon pontja felé bökött, ahol némileg ritkább volt a tömeg. Követtem.

– Így már jobb – mondta nagy szusszanással. – Mindig annyian vannak itt! Túl melegen öltöztem. – Ujjával kissé elhúzta a burgundi vörös pulóver nyakkivágását a bőrétől, és aprót kortyolt a borból. – Ja, bocs. Gemma vagyok. Azt hiszem, még nem mondtam.

– Anne.

– Mennyi idősek a gyerekeid?

Készültem erre a kérdésre. Egyedülálló anya vagyok, két kislányom van, kettő és ötévesek. Az egyik vörös hajú, a másik szőke. Fociznak és balettra járnak. Otthon többször elpróbáltam a nevüket, hogy természetesen hangozzék, ha kimondom őket.

– Nekem egy van. Négyéves. Samnek hívják.

A szavak süketen visszhangoztak a fülemben. A neve említésére mintha egy pillanatra felizzott volna az agyam, könnyű szédülés vett erőt rajtam, mintha füvet szívtam volna, pedig már évek óta nem fordult elő velem ilyesmi. Lesütöttem a szemem, féltem a szemébe nézni. Elképzeltem Samet, amint otthon veled és Violettel vacsorázik, aztán bevillant, hogy mit keresek itt, hiszen idejében haza kell érnem, hogy lefektessem. Ha élne, mindenféle történeteket mondana, csacsogna, mókázna. Annyira szeretlek, anyu, hogy nem lehet elmondani, és még annál is ezerszer jobban.

– Nekem is kisfiam van. Holnap lesz négy hónapos. – Sam nevének visszhangja lassan elhalt a fülemben. Ráemeltem a tekintetem. Újabb apró kortyot vett a szájába, mintha csak az ajkát akarná megnedvesíteni a borral, hogy élvezhesse az ízét. Akkor vettem észre, milyen duzzadt a melle. Ez a nő szoptat.

– Bocs, azt mondtad, négy hónapos?

Felugrott, amikor a bor a hasított bőr csizmájára loccsant. A karom bénultan hullott alá. A kezemben tartott üres műanyag pohárra meredtem.

– A francba… – Körülnézett, hogy mivel törölhetné le. – Van törlőkendőm – motyogta, és beletúrt a táskájába, miközben én megsemmisülten álltam a székem mellett. Néztem, amint kihúzza a nedves törlőkendőt a csomagból, de lelki szemeim előtt a naptár lapjai peregtek szélsebesen. November volt. Januárban ment el? Igen. Igen, pont karácsony után.

– Szóval júliusban született?

– Igen, július tizenötödikén… hozok szalvétát, ezzel nem megyek semmire.

– A csudába, ne haragudj! – A süteményes asztalhoz szaladtam, és egy maroknyi szalvétával tértem vissza. Lehajoltam, hogy megszárogassam a csizmáját, de nem engedte, inkább levette. Lábujjai felfelé kunkorodtak, ahogy ott ült a széken. Sűrű bocsánatkérések közepette dörzsöltem a sötét foltot a hasított bőrön.

– Néha előfordul… egy ilyen kézremegés. – Magam is elcsodálkoztam, milyen könnyedén tudok már hazudni.

– Ja, semmi baj. – Most, hogy fény derült eme apró fogyatékosságomra, megenyhült a hangja. A karomra tette a kezét, ahogy másokkal tette ott, a teremben. – Ne is törődj vele. Majd megszárad.

Mindketten felálltunk. Még cipő nélkül is vagy egy fejjel magasabb volt nálam. Fel kellett néznem rá, ha beszéltem hozzá.

– Szóval… négy hónapos, még olyan pici! – Nem is értettem, hogyan tudok egyáltalán kinyögni valamit ezek után. Honnan merítem az erőt. – Nagyszerűen nézel ki.

– Kösz. Azért fáradt vagyok. Nagyon rosszul alszik. Alig várom, hogy meghallgathassam az alvásterapeutát a jövő héten. Különben biztosan te is tudsz néhány jó tippet. Hogyan szoktattad a gyerekedet? Hagytad sírni? Az nekem nem nagyon megy. Képtelen vagyok elviselni a kétségbeesett hangját.

A kisfiú, akiről beszélt, a te gyereked volt. A te fiadat szülte meg. Kaptál még egy lehetőséget. De ami igazán letaglózott, az az időzítés volt. A gyerek egy hónappal azelőtt fogant, hogy kirúgtak a munkahelyedről. Vagyis amikor elküldtelek, már régóta tudtad, hogy terhes. Egész idő alatt tudtad.

– Hát, nem is tudom… elég jó alvó volt. Nem sok dolgom volt vele.

– Tényleg? És mennyi idős korától aludta át az éjszakát?

Egyszer csak úgy éreztem, az utolsó csepp levegő is elfogyott a teremben. Elképzeltem, ahogy megszülte a gyereket. És téged, ahogy nézed az újabb fiad születését.

– Ha jól emlékszem, úgy négy hónapos lehetett ő is. Eléggé elfelejtettem már.

– Már arra gondoltam, hogy este adok neki egy kis tápszeres pótlást. Azt mondják, segít, ha tele van a pocak. De nemigen tudom, hogy milyen fajtát…

– És az apja?

– Tessék? – Közelebb hajolt. Azt hitte, rosszul hallotta, amit kérdeztem, olyan különös kérdés volt.

– Úgy értem, van partnered?

– Van. Nagyszerű apa. Nézd, ezt is ő küldte. – Mosolyogva előhúzta a telefonját. Ajka alig észrevehetően mozgott, mintha magában beszélne, ahogy a fotók között keresgélt. Amikor megtalálta a képet, elém tartotta a kijelzőt, és szemöldökét felvonva leste a hatást, mintha valami pornográf képet mutogatna. A képen egy pólyába csomagolt csecsemő szendergett a kiságyában, holdacskás-csillagos mintájú takaró alatt. Abból a szögből, ahogy elém tartotta a kijelzőt, nem láthattam a baba arcát. Kivettem a telefont a kezéből, hogy alaposabban szemügyre vehessem azt a takaróba bugyolált apró emberi lényt, aki félig te voltál, és ebből kifolyólag a te halott fiad génjeit is hordozta.

– Ő mindig olyan könnyen elaltatja. Nagyon szeretik egymást.

– Tündéri. – Visszaadtam a telefont, és a hajamhoz kaptam, eszembe jutott a paróka. Hirtelen elviselhetetlennek éreztem a meleget, a lármát. Muszáj kijutnom innen.

– És te? Neked van partnered?

– Nincs… én… szóval sosem éltünk együtt. Mindig is egyedül neveltem a fiamat. – Bólintottam, mintha saját magamnak bizonygattam volna ezt a szemenszedett hazugságot. Reméltem, hogy befejezi a kérdezősködést.

– Tudod, Anne, valamiért ismerős vagy nekem.

– Tényleg?

– Igen… nem találkoztunk már valahol?

– Ki tudja. – A kabáthegy felé fordultam. El innen. Gyorsan.

– Hova jár a fiad óvodába?

– Ó, egy kicsi óvodába járunk, a nyugati városrészben…

– Jógázol?

– Igen. Gondolod, hogy ott futottunk össze? Egy csomó jógastúdiót kipróbáltam, végül is megtörténhetett.

– Á, nem… szerintem nem ott találkoztunk.

Kifelé indultam. Jött utánam.

– Én is errefelé lakom, talán azért.

– Hát persze! Tudom már. – Csettintett az ujjaival. Már az ajtóban álltam, elakadó lélegzettel vártam a folytatást. – A spinningedzőm! Elképesztő, mennyire hasonlítasz rá!

Hazafelé tartva a taxiból hívtalak. Négyszer. Persze tudtam, hogy nem fogod felvenni, de annyira vágytam rá, hogy beszéljek veled, hogy megkérdezzem, hasonlít-e Samre. Hogy ugyanúgy biggyeszti-e az ajkát, ugyanolyan-e az illata. Elfelejtettem megkérdezni a gyerek nevét. Hiszen, jutott eszembe, nem is beszéltünk, mióta a gyerek megszületett. Talán úgy érezted, beszennyezné az új életedet, ha hallanod kellene a hangomat. Megfosztanálak a makulátlan élménytől, amit olyannyira megérdemelsz. A nő csodálatos anya, elég volt egy pillantást vetnem rá, hogy tudjam. A legjobb, semmi kétség.

66

Azon tűnődtem, végignézted-e, ahogy megnyílik a duzzadt, forró anyaöl, hogy útjára bocsássa az új lényt, aki félig te vagy. Láttad-e, ahogy a fiad az orvos kezébe csusszan, aki aztán vidáman gratulál neked. Fiú. A második. Vajon könnybe lábadt-e a szemed, amikor a síkos újszülöttet az anya mellére helyezték, és nézted, ahogy a mellbimbó után kapkod. Vajon fogtad-e annak a nőnek a remegő kezét, miközben a gátsebet varrták; kivezetted-e a könyökénél tartva a vécére, ahol jajgatott fájdalmában, remegő combokkal a vécékagyló fölé guggolva. Vajon lögyböltél-e meleg vizet a véres tagjaira, ahogy a nővértől tanultad. Odabújtál-e mellé a széles kórházi ágyba, és gondoltál-e arra hitetlenkedve, hogy olyan idők is voltak, amikor nem ezt a nőt szeretted? Lenémítottad a telefonodat, hogy ne halld, amikor befutnak az üzeneteim, miközben a gyereked anyja azzal vesződött, hogy az előtejet valahogy a baba szájába csepegtesse? Vitatkoztatok azon, hogy körülmetéltessétek-e a kisfiút, ahogy Samnél tetted? Ráadtad-e másnap a puha flanelpizsamát, amelyet kifejezetten erre az alkalomra vásároltatok? Ölbe vetted-e, hogy ágyba vidd? Az az ágy volt, amelyiken összehoztátok a gyereket? Ahol olyan eksztázist éltél át vele, hogy még az esetleges következmények sem érdekeltek?

A találkozás után napokig alig aludtam valamit.

Le kellett mennem az alagsorba, hogy aludni tudjak.

Leporoltam a műanyag dobozt. Abban volt Sam holmija. Rugdalózók, takarók, pizsamák, néhány apróság, amit szeretett. Benny nyuszi. Felcipeltem a lépcsőn a dobozt, letettem az ágyam lábához, és hozzáfogtam a szertartáshoz. Felkapcsoltam az éjszakai kislámpát. Egy kevés levendulaolajat cseppentettem a kezemre – ezt használtam a fürdés utáni masszázshoz. A fehérzaj-generátor ott volt a doboz alján. A tenger hullámzása. Az éjjeliszekrényre helyeztem a készüléket.

Lehunytam a szemem, és megpróbáltam egyenként magam elé képzelni a dobozban lévő tárgyakat. A puha, mentazöld kezeslábast, amelyet anyádtól kapott. A pizsamát ugyanolyan anyagból, mint Violeté. A szívecskés muszlintakarót. A pici, piros zoknit. A flaneltakarót, amelybe bugyolálva hazahoztuk a kórházból. Mindet fel tudtam volna sorolni egyenként, mint a memóriajáték darabjait. Egyiket se mostam ki soha. Az illata még most is ott bujkált a textil szálai között.

Ezt az élvezetet mindössze néhány alkalommal engedtem meg magamnak Sam halála óta. Azokra az időkre tartogattam, amikor a legnagyobb szükségem volt rá. Ahogy most.

Minden egyes darabot az arcomhoz emeltem, és mélyen beszívtam az illatát. Olyan mélyen, amennyire csak tudtam, míg csak szúrást nem éreztem az orromban, és hagytam, hogy felszálljanak az emlékek buborékjai a tudatom mélyéről… amikor a földhöz vágta az edényt, miközben zabkását készítettem, szappanos vizet szürcsölt a nedves mosdókesztyűből a fürdőkádban, meztelenül odagömbölyödött, hogy meséljek, én pedig boldogan vállaltam a pelenkátlan popsival járó kockázatokat. Sóvárogtam e békés, boldog pillanatok után. Mit bántam én, hogy pontosan úgy történt-e minden, ahogy bennem élt! Ha ezeket a babaholmikat a kezembe foghattam, ha magamba szívhattam az illatukat, ott éreztem őt is magam mellett. Ha eléggé koncentráltam, akkor Sam ott volt velem, eleven valójában.

Miután minden darabot egyenként végigsimogattam, kiválasztottam azt a pizsamát, amelyet a legtöbbször viselt. A térdén már egészen elvékonyodott az anyag, annyit csúszott-mászott benne Violet után, a nyakánál még mindig látszottak az áfonyadzsem foltjai. A könnyű, kötött kiságytakaró. És Benny. Régebben könnyű volt ráakadnom a plüssállat prémjének szálai között; úgy szívtam magamba az illatát, mint a bódító kéjgázt. De mostanra szinte teljesen elpárolgott már Sam illata, és Benny az utóbbi időben kissé dohos szagot árasztott. Végighúztam az ujjamat a farkán. A piszokfoltokra már csak némi halványszürke elszíneződés utalt.

Volt ott egy nadrágpelenka is, persze olyan, amit sose használtunk. A ruhadarabokat, játékokat egyenként kirakosgattam az ágyra, mindent úgy, ahogy valaha használtuk: a pelenkát beletettem a pizsamába, aláterítettem a takarót, Bennyt meg a pizsama nyakához illesztettem. Aztán az egész batyut óvatosan a karomba vettem, beszívtam az illatát, csókoltam, öleltem… Lekapcsoltam az éjjeli lámpát. Betűrtem a takaró sarkait, hogy melegen tartsam. Ringatóztam a tengerzúgás ritmusára, és dúdoltam az altatót, amit akkor énekeltem neki. Ringattam. Elcsendesedett, kis teste belesüppedt a karomba. Amikor a légzése egyenletes ritmusra váltott, óvatosan betettem az ágyba. Megigazítottam a párnákat, nehogy hozzáérjen valamelyik az arcához. Aztán lefeküdtem mellé, és úgy aludtam el, hogy a karomban tartottam.

Reggel mindent gondosan visszatettem a dobozba. Visszavittem a dobozt az alagsorba, aztán a konyhába mentem, feltettem a teavizet, felhúztam a redőnyöket. Kezdődhetett az új nap. Egy újabb magányos nap.

67

Apám azt mondta, vasárnap anyámnál ebédelek, ő visz el hozzá. Ezen eléggé meglepődtem. Két éve, mióta elment, nemigen hoztuk szóba anyámat. Azóta, hogy Mrs. Ellingtonnal megpillantottuk abban a gyorsétteremben, nem is láttam. Apám elmondta, hogy anyám előző héten felhívta őt, akkor beszélték meg a látogatást. A hanghordozásából megértettem, hogy nincs sok választásom azon kívül, hogy engedelmeskedem, de őszintén szólva egyáltalán nem bántam a dolgot, anyám árulása ellenére sem. Furdalt a kíváncsiság, szerettem volna látni, hogy él most. Szerintem apám is így volt ezzel.

Anyám ajtót nyitott, aztán szinte ugyanazzal a mozdulattal oldalt hajolt, és elnézett mellettem a kocsifelhajtó irányába. Nyilván apám tekintetét kereste a szélvédő üvegén keresztül. Követte a szemével a kocsit, míg az el nem tűnt a kereszteződésben. Csak ezután nézett rám. Másképp fésültem a hajam, két hosszú copfba fontam, és az arcomra új szeplőket csalt a nyári napsütés.

– Örülök, hogy látlak – mondta, mintha a sarki fűszeresnél futottunk volna össze.

Elindult befelé, követtem. A háza kívülről szerénynek tűnt, de a lakás csupa divatos holmival volt tele, amilyeneket még Ellingtonéknál se láttam. Az asztalon rendes abrosz, rejtett égők világították meg a falra akasztott képeket, állványokon üvegnippek csillogtak. Roppant mesterkéltnek tűnt az egész berendezés, mintha díszletek között járnék. Az volt az érzésem, bármelyik pillanatban beléphetnek a színészek, hogy birtokba vegyék a színpadot. A lakás mélyéről egy férfihang anyámat szólította, ő pedig a konyha felé terelt, ahol Richard már várt ránk, és a következő pillanatban sötét rózsaszín italt tartalmazó koktélospoharat nyomott a kezembe.

– Shirley Temple. Én készítettem neked. – Elvettem a poharat a hatalmas kézből, ők pedig nézték, hogyan kortyolgatom.

– Ő Richard. Richard, ő meg Blythe. – Anyám leült az asztal mellé, és körülhordozta a tekintetét a konyháján, mintha arra akarna rávenni, hogy én is azt tegyem. Makulátlannak, vadonatújnak tűnt minden. Talán az is volt.

– Rendeltem szendvicset.

Richard rám bámult, aztán anyámra pillantott. Ő meg felvonta a szemöldökét, mintha azt kérdezné: Most elégedett vagy?

Richard kérdezett néhány dolgot, hogy milyen volt az első hét az iskolában, megjegyezte, hogy tetszik neki a nevem, aztán elnézést kért, és kiment telefonálni. Anyám kicsomagolta az ebédünket a celofánból, és megkérdezte, mi újság. Az elmúlt három évet mondjam, vagy elég lesz csak az elmúlt hét? A legszívesebben ezt kérdeztem volna, de addigra világos volt már, hogy színlelnem kell, mindkettőnknek meg kell játszanunk magunkat, ahogy színjáték az egész ház, amelyet berendezett magának. Ez az egész kirakatélet, amit valamiért meg akart mutatni nekem. Ahogy a kés után nyújtózkodva áthajolt a konyhapult felett, a blúza beleért a szendvicsre díszítésként nyomott majonézbe.

– Francba! – sziszegte, és a törlőruhával dörzsölni kezdte a foltot. – Először van rajtam.

Megettem a pulykahúsos szendvicset, és hallgattam őket, amint valami franciaországi tengerpartról beszélgetnek. Ahova majd a nyáron utaznak. Találgattam, vajon honnan van ennyi pénzük, miért laknak ezen a középszerű környéken, ebben az unalmas házban, jó félórányira a várostól. Korábban mindig úgy képzeltem, hogy a nyüzsgő, bohém belvárost választja majd, amely tele van olyan gyönyörű emberekkel, mint amilyen ő is. De ez a Richard aztán minden volt, csak nem belvárosi bohém. De nem illett az üvegszobrocskákhoz meg az elegáns porcelánokhoz sem. A fickó pont olyan idegenül mozgott ebben a világban, mint az anyám.

Más volt a haja, a bőre, az ajka, a ruhái… mindene megváltozott, még a hangja is. Új ruhák, új illat, újfajta hanghordozás. Minden vonása, minden porcikája, amelyeket egykor bensőségesen ismertem, most idegenül hatott a rengeteg púdertől, festéktől. Úgy illatozott, mint egy drogéria. Később bevásárlótáskák tucatjait fedeztem fel valamelyik szekrény mellé állítva, csupa olyan üzletét, amelynek még a nevét sem hallottam. Sietve végigvezetett a házon, találomra be-benyitott némelyik helyiségbe. A fürdőszobában elidőztünk egy ideig. Az éjjeliszekrényen nyoma sem volt tablettáknak. Észrevettem, hogy a sarokban kis bőrönd áll, nyitva, benne összedobált ruhadarabok. Észrevette, hogy azt nézem.

– Még nem jutottam el odáig, hogy kipakoljak. Sokat vagyunk a városban. Richardot oda köti az üzlet. – Lehúzta a foltos selyemblúzt, és tiszta ruha után kutatott a szekrényben. Felsóhajtott. – Utálok itt élni, de…

De? Csodálkoztam. Fekete, csipkés melltartó volt rajta. Elöntött a szégyen, mert hirtelen késztetést éreztem rá, hogy a két melle közé rejtsem az arcomat, érezzem a bőre illatát, mintha az a kis árok a gyerekkoromra emlékeztetett volna.

Később, amikor éppen kiléptem a mosdóból, véletlenül megláttam, hogy Richard hátulról derékon ragadja, és magához vonja. Anyám hátranyúlt, ujjaival az őszülő, pomádés hajfürtöket babrálta.

– Hiányoztál. Nehogy megint eltűnj! – mondta anyám, és kezét kihúzta a férfi kezéből. – Nem örülök, hogy felhívtad.

– Miért, legalább visszavisz téged a városba, nem?

Tehát Richard akarta, hogy eljöjjek, nem az anyám. Én csak ürügyül kellettem, hogy anyám visszavitethesse magát a városba. Persze valamennyire nyilván ő is kíváncsi volt rám. Még mindig érdekelte, hogy apám meg én mit gondolunk róla.

Tízig számoltam, aztán beléptem a konyhába. Apám bármelyik pillanatban megérkezhetett. Megköszöntem az ebédet, és az ablakból lestem, mikor tűnik fel a kocsija. Vártam, hogy anyám mondjon valamit. Örülök, hogy eljöttél, gyere máskor is, hiányoztál.

Anyám búcsút intett a küszöbről, módot adva apámnak, hogy tüzetesen megnézhesse.

Apám sosem érdeklődött a látogatás felől. Se a házról, se Richardról, se arról, hogy mit adott anyám ebédre. De vacsora után, miközben szótlanul leszedtük az asztalt és hozzáfogtunk a mosogatáshoz, mégis kibukott belőlem valami.

– Nem miattad volt boldogtalan. – Azt akartam, hogy apám tudja. Nem felelt. Összehajtogatta és a pultra tette a nedves törlőruhát, majd kiment a konyhából.

Akkor láttam utoljára az anyámat.

68

Ha Violet ott volt nálam, mintha egy kísértettel laktam volna egy fedél alatt. Alig szólt hozzám, de amúgy ezerféleképpen jelezte, hogy ott van. Égve hagyta a lámpákat, nem zárta el rendesen a vízcsapot. A jelenlététől mintha még a levegő minősége is megváltozott volna. Addigra jól ismertem már a leküzdhetetlen ellenszenv kipárolgását, ami sűrű gázként ülte meg a kettőnk között feszülő teret.

Tűnődtem, vajon melyikünket hibáztatja a válásunk miatt. A kézenfekvő válasz az volt, hogy engem, már ha egyáltalán hibáztatott valakit. Azt hiszem, nagyon is ínyére volt, hogy különváltunk. Valósággal kivirult az elvált szülők gyermekének új szerepében, és a maga szótlan módján élvezte, hogy megbocsátást nyert. A tanárairól, az iskoláról sosem mesélt. Nem tudtam, nem vihar előtti csend-e ez a nagy hallgatás.

Egyik reggel, iskolába menet a kocsiban hátranyújtottam neki egy darab süteményt. Éppen a kabátgallérjával babrált. Amikor a tükörbe pillantottam, láttam, hogy vékony aranyláncot húz elő a kivágásból, rajta kis kerek medál, hasonló ahhoz, amit tőled kaptam évekkel azelőtt, de csupán egyetlenegyszer viseltem. Gyengéd mozdulattal megérintette a medált.

– Az honnan van?

– Gemmától.

Sosem mondta ki a nevét azóta, hogy annak idején először ebédeltek együtt az irodádban. Mindenképpen titokban akartam tartani a kapcsolatomat Gemmával, ezért sosem érdeklődtem felőle Violettől. Olyan ürügyet pedig nem tudtam kiókumlálni, amelynek okán téged kérdezhettelek volna róla.

Gemmával hamar jóban lettünk. Eleven volt, életvidám, és örömmel vette, ha érdeklődtem a dolgai iránt. Szokása volt, hogy hosszú monológokba kezdett, aztán hirtelen, mintha észbe kapott volna, lehunyta a szemét, és azt mondta:

– Na jó, eleget beszéltem. Most te mesélj! – adta vissza a szót, finoman megérintve mindkét csuklómat, mintha kismacskát simogatna. Bájos mozdulat volt, és én megértettem, miért fordult felé a rajongásod, mialatt a házasságunk csendesen omladozó falai között éltük a napjainkat.

A heti bemutatókon egymás mellett kerestünk helyet a közönség soraiban. Rejtély volt az a lány, valóságos emberi kirakós játék, amelyet nekem kellett lassan-lassan összeraknom a hétről hétre gyarapodó darabokból. Ha vele voltam, hevesen dobogott a szívem, mohón vetettem rá magam minden szóra, amit tőle hallottam. Gyakran azon kaptam magam, hogy bámulom, elképzelem, hogyan festhettek együtt. Hogyan érinted meg. Hogyan szeretkezel vele. Milyen lehetsz, amikor nézed, ahogy a gyerekedet szoptatja, altatja, ahogy reggelenként az ágyban játszik vele. Elképzeltem, milyen boldog lehetsz.

– Tulajdonképpen élvezem. Szerintem jó dolog mostohaanyának lenni.

Ez a mondat magamhoz térített álmodozásomból. Sosem említette még Violetet. Vártam.

– Tizenegy éves, ami elég nehéz kor a lányoknál. De szerintem mi ketten sok mindenben hasonlítunk egymásra. Szerencsés vagyok. Tudod, mennyi rémtörténetet lehet hallani a mostohagyerekekről…

Valaki megszólított bennünket, ezért témát váltottunk, de később, amikor magunkra maradtunk, visszatértem a megjegyzésére.

– Nem is tudtam, hogy van egy nevelt lányod.

– Ó, nem is mondtam? Violetnek hívják. Tündéri. A férjem meg a volt felesége közös felügyeletben egyeztek meg, úgyhogy sokat van nálunk.

– Ezek szerint jól kijöttök?

– Semmi gondunk egymással. Igazán, olyan jól működik ez a mi kis családunk. A férjem valósággal a tenyerén hordoz bennünket. Szereti, ha mind a négyen együtt vagyunk.

– És mi van a gyerek anyjával?

– Ő nemigen szól bele a dolgokba. Hosszú sztori. Volt valami vele, úgyhogy inkább távolságot tartunk tőle.

Bólintottam, remélve, hogy ha nem szólok közbe, talán folytatja.

– Elég zűrös ügyeik voltak, de én nem ártom bele magam. Nem valami melegszívű nő, ha jól vettem ki a dolgot. De hát jobb, ha az ember nem ítélkezik, igaz? – Felsóhajtott, és végignézett a termen.

De én már nem értem be ennyivel. Hallani akartam, miféle hazugságokat hordtál össze rólam.

– Akkor Violet szerencsés kislány, hogy veled hozta össze a sors.

– Kedves, hogy ezt mondod, kösz. Tényleg úgy szeretem Violetet, mintha a sajátom volna.

Figyeltem az arcát, hátha le tudom olvasni róla az igazságot. A zavar, a tanácstalanság jelei után kutattam, ami engem minden alkalommal a hatalmába kerített, ha Violetről volt szó. Ám Gemma lágyan ringatózott a zene ütemére, majd üres csészéjét a pultra téve felém fordult.

– Menjünk?

Megköszörültem a torkom, és megindultam a nyomában az ajtó felé.

– És Violet… szereti a kicsit?

– Ó, valósággal imádja Jetet.

Amikor búcsúzóul megöleltük egymást, éreztem, ahogy tejtől duzzadó melle az enyémhez simul.

69

Lecseréltem a telefonomat, új számot is kértem hozzá, hogy nyugodtan írhassak Gemmának hét közben. Eleinte csak a szokásos unalmas formaságok érkeztek gyors egymásutánban.

Jössz ma? Szuper, én is! Aztán: Örülök, hogy hamarosan találkozunk! Szép hetet! Később a gyógyszertár polcai között állva üzent, megfelelő megfázás elleni gyógyszert keresett, és tőlem kért tanácsot, aztán azon tépelődött, hogy mosható vagy eldobható úszópelenkát vegyen-e Jetnek a babaúszásra. Ha a fiáról volt szó, mintha elfogta volna a bizonytalanság, ami különös ellentétben állt magabiztosságával, bőbeszédű, élénk természetével. Tökéletes anya akart lenni, mindig a legjobbat akarta megvenni, és ilyen dolgokban gyakran fordult hozzám tanácsért. Megnyerőnek találtam ezt a sérülékenységet, azt, ahogy a kisfia jólléte miatt emésztette magát, folyton azt mérlegelve, mire volna szüksége a gyereknek, és ő mit tud mindebből megadni neki.

Örömét lelte az anyaságban, az anyasággal együtt járó teendőkben. A szüntelen gondoskodásban, etetésben, ölelgetésben, becézgetésben. Valósággal lubickolt ezekben a dolgokban. Amikor megkérdeztem, nem gondolkodott-e még azon, hogy el kellene választani a gyereket – hiszen Jet akkor már majdnem egyéves volt –, hevesen rázta a fejét. Számítottam rá, hogy így fog reagálni; egyszer elárulta nekem, hogy amikor a kisfiát szoptatja, olyan hőfokú és mélységű érzelmek kerítik hatalmukba, amilyeneket még sosem érzett, és amikre nem talál magyarázatot. Megjegyeztem, hogy amit mond, egészen úgy hangzik, mintha az orgazmusról beszélne.

– Tudod, Anne – suttogta –, ez még annál is jobb.

Nevettünk, de tudtam, hogy komolyan beszél.

– Szeretném megismerni Samet – mondta egyik szerda este, amikor felvettük a kabátunkat. – Szuper lenne összehozni őket, nem?

– Bizony, az nagyszerű lenne.

Soha nem tért vissza az ötletre, bár alaposan átgondolt kifogások egész arzenálját tartottam készenlétben arra az esetre, ha mégis erősködne. Elfoglaltságok. Betegségek (Gemma rettegett a kórokozóktól). Utolsó pillanatban közbejött utazások. A hadoválás sokkal könnyebben ment, mint gondoltam.

Egyik este majdnem éjfél volt már, amikor felhívott. Violet épp náluk volt. Gemma aggódott Jetért; a kicsi csúnyán megfázott, légzési nehézségei voltak. Nem tudta, mihez kezdjen vele. Bevigye a sürgősségire? Vagy eressze meg a forró vizet a fürdőben?

– A férjednek mi a véleménye? – Tudtam, hogy nem vagytok házasok, hiszen még el sem váltunk, ő mégis mindig a férjének nevezett.

– Nincs itthon. Munkája van még a városban, és nem veszi fel a telefont.

– Ja, értem. – Őszintén szólva meglepett, hogy Violetet Gemmára hagytad, és nekem nem is szóltál róla. Pedig erről szóban megegyeztünk. Elmondtam, milyen feltételekkel megyek bele a közös felügyeletbe. A megegyezésünk úgy szólt, hogy mindig tudatjuk a másikkal, ha Violetet valaki másnak a gondjaira bízzuk. Az utóbbi időben mintha kezdtél volna visszaélni azzal, hogy Violet nyilvánvaló módon hozzád kötődik jobban. Olykor kértél egy-egy pluszéjszakát, és néha elfelejtettél értesíteni, hogy a hétvégére elhagyjátok a várost. Érezted, hogy te vagy nyeregben.

– Ezek szerint egyedül vagy?

– Itt van a kislány. Ha elviszem Jetet a sürgősségire, akkor fel kell ébresztenem, és magammal kell vinnem őt is. De holnap nulladik órában lesz az első kosárlabdaedzése, nem fogja kialudni magát. Mit csináljak? Hagyjam itthon egyedül? Hiszen tizenegy éves. A kórház négyutcányira van innét. Sosem ébred fel. De istenem, az borzasztó lenne, ha most mégis felébredne, és nem találna sehol. – Nagyot szusszant, hogy összeszedje magát. – Nem. Muszáj felébresztenem, ha elmegyek.

Nem tudom, mi jött rám.

– Most ne Violettel foglalkozz – mondtam. – Ne félj, nem lesz semmi baja. Tedd be a babafigyelőt a szobájába, akkor látni fogod, ha történik valami. Elég nagy már. Én elvinném a kicsit a helyedben.

– Tényleg? A francba… gondolod, hogy nem lesz semmi baj?

– Persze hogy nem. Menj csak. Hamar megfordulsz, addig úgysem ébred fel. Nem kockáztathatsz… hiszen Jet még kisbaba. És ha vele történik valami? Sosem bocsátanád meg magadnak.

Én magam sosem hagytam volna magára Violetet. De azt akartam, hogy te dühös légy rá. Azt akartam, hogy olyasmit kövessen el, amit nehezen bocsátasz meg neki.

– Nem is tudom, Anne.

– Vidd csak! – sürgettem. – Hallom, elég csúnyán veszi a levegőt. Aggódom miatta.

Émelyegve tettem le a telefont.

Másnap reggel üzent, hogy négyórányi várakozás után végül hazaküldték az ügyeletről, azt tanácsolták, hogy eressze meg a forró vizet, és tartsa a gyereket a gőzbe. Minden rendben lesz.

A következő héten, amikor találkoztunk a klubban, elmesélte, hogy teljesen kiakadtál, amikor meghallottad, hogy egyedül hagyta Violetet. Elképzeltem, összeszorított fogaid között halkan szitkozódsz, mint mindig, amikor dühöngsz. Azt hittem, rád bízhatom. Nem gondoltam, hogy képes vagy ilyen hanyagságra.

– Nem tudom, Anne, talán nem kellett volna ezt tennem. Képtelen voltam tisztán gondolkodni.

– Ne haragudj… talán rossz tanácsot adtam. De azt tetted, amit helyesnek tartottál.

– Hát igen… talán. – Most visszafogottabb volt, mint máskor, sejtettem, hogy megorrolt rám. Miközben a taxira vártam, még elvégeztem rajta néhány tesztet.

Minden oké? Olyan lehangoltnak tűntél.

Elég nehéz hetem volt. De nem veled kapcsolatos, hidd el!

Simulékony természete nem engedte, hogy nyíltan ellenem forduljon. Rettenetesen éreztem magam, ha arra gondoltam, hogy elárultam. Hiszen lassan ő lett az egyetlen ember az életemben, akire valóban szükségem volt.

70

Van valami, amiről nem szóltam még a barátságunk kapcsán. Pedig talán ez volt a legfontosabb. Gemma társaságában újra Sam anyja lettem. Ilyenkor újraéledt bennem, olyan elevenséggel, amiről el sem tudtam képzelni, hogy lehetséges. Ha Gemmával voltam, mintha visszatértem volna a gyerekkoromhoz, amikor képzeletbeli barátokat találtam ki magamnak. De ez az elképzelt alak nem fantázia szülte játszótárs volt, mint annak idején, hanem életem szerelme. Az én édes kisfiam. Az én hézagos fogú, csacsogó kisfiam, aki mezítláb rohangál a házban a kedvenc, elnyűtt baseballpólójában. Aki imád a mérőszalagokkal játszani, és mindig várja a napot, amikor elviszik a kukások a szemetet, és összegyűjti a cukrostasakokat az étteremben. Aki nap mint nap kérdések özönével áraszt el, mindent tudni akar, azt is, hogy miért van éppen olyan időjárás, amilyen, és mitől dörög az ég. Hétvégenként együtt szoktunk úszni, és reggel, óvodába menet muffint veszünk a pékségben. A cipőjét havonta kinövi. Ha figyel, beharapja az ajkát. Megbabonázva hallgatja a születése történetét.

Szerdánként egész nap arról ábrándoztam, hogy mit mondok majd a kismamaklubban: Sam egész éjjel fent volt, és fáradt vagyok; sírt, amikor eljöttem, mert a bébiszitterrel kellett maradnia. Vagy elmesélem, mit mondott az óvónő, amikor érte mentem ma délután. Valósággal szenvedélyemmé vált a Samről szóló történetek kiagyalása. Megszállottan szőttem a történeteket, kiszíneztem magamban, milyen lenne most, hogyan nevelném, ha még élne. Ha Violet nem ölte volna meg. Violetet igyekeztem kizárni a gondolataimból, legalább azokon a napokon. Megszentelt napok voltak, amelyeket csak neki tartogattam. Ha Gemma olykor szóba hozta Violetet, meghallgattam, ha kellett, mérgelődtem, ha kellett, ellenkeztem, mikor mit várt tőlem. Mert bármennyire vágytam rá, hogy mint a nyitva felejtett ablakon át, a Gemmával folytatott beszélgetések révén bekukucskáljak az életedbe, arról hallani sem akartam, hogy Violet bármilyen módon felbukkanjon Sam képzeletbeli utóéletében.

Imádtam, amikor Gemma kérdezett felőle. Egyszer azt mondta, felragyog a szemem, amikor kiejtem a nevét. Egy percig sem kételkedtem benne, hogy igazat mond. Soha senki nem vette a szájára többé Sam nevét; erre jött Gemma, aki visszahelyezte az időbe, a térbe, a létezésbe. Mindent tudni akart róla. Gemma volt az egyetlen, akinek fontos volt Sam. Így aztán ő is egyre fontosabbá vált számomra.

A fotókat azonban kihagytam a számításból.

Egyszer megkérdezte, van-e képem Samről. Közelebb hajolt a telefonomhoz, amit éppen a kezemben tartottam, nyilván arra számított, hogy képek százait fogom rázúdítani a gyerekről, hiszen ő is boldogan mutogatta a Jetről készült felvételeket.

– Az a helyzet, hogy épp most töröltem le mindent a telefonról. Elfogyott a tárhelyem. – Úgy tettem, mintha bosszankodnék, aztán a táskámba ejtettem a telefont, és a legnagyobb nyugalommal valami másról kezdtem beszélni.

Aznap este töltöttem magamnak egy pohár vörösbort, és nekiálltam, hogy végigböngésszem a neten a négyéves kisfiúk képeit. Olyanokat kerestem, akik hasonlítottak Samre. Végigpörgettem a közösségi oldalakat, idegenek profiljai között kutakodtam. Órákat töltöttem a boldog, szappanbuborékot fújó, kismotoron ülő, fagylalttól maszatos arcú gyerekek portréinak tanulmányozásával. Már alig volt valami az üveg alján, amikor rátaláltam az igazira. Sötét fürtök, bájos rés a metszőfogak között, nagy, kék szemek. Siobhan McAdams, nappal James anyukája, éjjel cukrász.

Jól megnéztem az anya arcát a képernyőn. Nagyon fáradtnak látszott. És nagyon boldognak.

Vagy egy tucatot elmentettem James fotói közül, az egyiket feltöltöttem háttérképnek a telefonomra. Ezen a képen a hintán csücsült, két kezét magasra emelte a füle mellett, mintha a hullámvasúton ülne. Sam imádott hintázni.

Használtcikk-kereskedésekben gyerekholmit vásároltam, és elvittem Gemmának; azt mondtam, Sam kinőtt ruhái. A valódi ruháitól, játékaitól sosem tudtam volna megválni, egyébként is, Violet könnyen rájuk ismerhetett volna. Gemma mindig magához ölelte a tőlem kapott ruhadarabokat, mintha magát Samet ölelte volna magához. Szerettem nézni ilyenkor. Gyönyörködtem benne, hogy milyen szeretettel gondol Samre.

Egyik héten egy doboz gyönyörű Froebel építőkockát hozott. Tudtam, milyen drága játék.

– Tulajdonképpen a férjem javasolta, hogy hozzam el neked. Ajándékba kaptuk, de nekünk már van egy dobozzal.

Nyilván említette neked, hogy milyen szerepem volt abban, hogy otthagyta a gyerekedet, hogy a sajátját elvigye a sürgősségire. Hálásan magamhoz szorítottam a dobozt, ahogy ő tett mindig mindazzal, amit tőlem kapott. Gyakori jelenség, hogy azok, akik sok időt töltenek együtt, átveszik egymás gesztusait, utánozni kezdik egymást. Egy pillanatra felötlött bennem a kérdés: vajon előfordult már, hogy ő, Gemma utánozta valamelyik mozdulatomat? Mondjuk ahogy a hajfürtjeimet igazgattam, pontosabban a parókámat. Vagy ahogy időnként csettintek a nyelvemmel, ha gondolkodom valamin; és ha igen, vajon eszedbe jutottam-e róla. Csak futólag, egy pillanatra, kósza gondolatként, amit azonnal elhessegettél.

Kifelé menet megkértem, hogy köszönje meg neked a nevemben az ajándékot. Aztán mondtam valamit, amit nem kellett volna: hogy egyszer szeretnék találkozni Jettel meg Violettel. Ez persze nem volt lehetséges, de szerettem volna valamilyen módon rád terelni a szót. Gemma bólintott, örömmel venné, mondta, talán elmehetnék hozzájuk pizzázni Sammel.

– Amúgy hogy mennek a dolgok Violettel?

– Violettel? Jól. Mindenki jól van. – Szórakozottan felelgetett, éppen a telefonján pötyögött valakivel.

Én azonban tudni akartam, hogy nem hazudik-e. Kíváncsi voltam, előfordult-e már, hogy megmagyarázhatatlan szorongás fogta el, amikor ránézett a lányomra. Vajon felötlött-e benne valaha a gyanú, hogy a kisfia nincs biztonságban Violet mellett.

Megölelt, puszival búcsúzott, ahogy szokta, én pedig, az ő szokása szerint, megérintettem a karját.

Éreztem, hogy túlságosan is közel kerültünk egymáshoz. Megfogadtam, hogy a következő héten nem megyek az anyaklubba. Az építőkockát betettem Sam szobájába.

71

Úgy volt, hogy a következő alkalmat kihagyom. Üzentem Gemmának, hogy nem érzem jól magam; Sam nyugtalanul aludt, egész éjszaka fent voltam. Könnyes szemű emotikon volt a válasz, aztán még egy üzenet, hogy hiányozni fogok neki. Erre megírtam, hogy mégis megyek. Nem akartam csalódást okozni neki.

A terem hátsó részében foglaltunk helyet, hangunkat suttogóra fogva meséltük egymásnak, mi minden történt az előző héten. Ő beszámolt az összes apró-cseprő gondról, ami fejfájást okozott neki, én pedig előadtam, hogy milyen cukiságokat mondott és művelt Sam.

Majdnem egy éve volt már, hogy minden szerda este találkoztunk. Addigra a klub összes törzsvendégét ismertem már. A többiek elkönyvelték, hogy Gemma meg én jó barátok vagyunk, és összetartozunk. Fenntartották a helyünket, két egymás melletti széket üresen hagyva, és ha egyikünk késett, a másikunktól kérdezgették, vajon hol lehet. Nem tudtam, Gemma miért éppen irántam érdeklődik a sok nő közül, aki megfordult a klubban. Alapvetően úgy állhatott a dolog, hogy én szemeltem ki magamnak, és a nyakába varrtam magam. Mégis szerettem volna hinni, hogy volt bennem valami, amihez vonzódott; talán azt hitte, nagyszerű anya vagyok, ügyes, melegszívű és elkötelezett. Talán megnyugtatóan hatottam rá, hiszen tele volt szorongással az alig egyéves gyerek miatt. Én pedig egyre inkább kezdtem úgy érezni, mintha titokban, Gemma tudtán kívül részévé váltam volna az új családodnak. Mintha egy lépéssel közelebb jutottam volna ahhoz, hogy lerázzam magamról a megvetésed bilincsét.

Az előadás végén elköszöntünk a többiektől. Épp a sálamat tekertem a nyakam köré, amikor megszólalt.

– Nézd, itt a férjem! – és az ajtóra mutatott. Valóban ott voltál. Ott álltál az üvegportál mögött, és egyenesen engem bámultál. Görcsösen megmarkoltam a gyapjúsálat. A lélegzetem is elakadt. Lassan elfordultam, hátat fordítottam.

– Gyere! Bemutatom neked – indítványozta Gemma, és kezét a vállamra téve az ajtó felé terelt. Nem tudtam, mitévő legyek.

– Gemma… ki kell mennem a mosdóba… – makogtam.

– Egy perc az egész. Utána moziba megyünk, de úgy szeretném, ha megismernéd!

Lehunytam a szemem, próbáltam összeszedni a gondolataimat. Mi mást tehetnék, mint hogy kimegyek? Orromig húztam a sálat, a sapkámat meg a szemembe nyomtam. Kiemeltem a hosszú, barna hajfürtöket a kabátom gallérja mögül, és szétterítettem a vállamon. Mintha bizony így nem ismernél meg! A nőt, akit húsz éven át szerettél. A gyerekeid anyját. Ott álltam előtted meztelenül, ahogy mindig. Gemma megcsókolt téged. Neki nem kellett ehhez lábujjhegyre állnia, ahogy nekem. Úgy éreztem, a tekinteted lyukat éget a bőrömbe. Nagyot nyeltem, a szememet elöntötte a könny, bár az a kemény hideg miatt is lehetett. Gemma legalábbis így gondolhatta.

– Fox, ő Anne. Anne, bemutatom Foxot.

A fejem hirtelen olyan könnyű lett, hogy attól féltem, fellebben az éjszakai égboltra, mint a gyertyával kivilágított papírlampion. Mintha nem is én lettem volna, aki ott állok előtted, mélyen a szemedbe nézve, arra várva, hogy a következő pillanatban keresztüldöfj a szavaiddal. Igen, egyedül úgy válthatnál meg a szégyentől, a félelemtől, a bűntudattól.

Mintha kiléptem volna a testemből, és kívülről, felülről figyelném az eseményeket.

– Örvendek. – Kesztyűs kezemet nyújtottam. Te Gemmára néztél. Aztán vissza, rám. Nem vetted ki a kezed a kabátzsebedből. Azt a kabátot még én vettem a születésnapodra.

Gemma arcán őszinte aggodalom tükröződött, ahogy odafordult hozzád; szegény nem értette, miféle pillanatnyi elmezavar késztethet arra, hogy ilyen gorombán viselkedj. Lassan előhúztad a kezed a kabátod zsebéből, és megfogtad a feléd nyújtott kezemet. Másfél éve nem beszéltünk. És még annál is régebb óta nem érintettük meg egymást. Vörös volt az arcod a hidegtől, talán emiatt tűntél jóval idősebbnek annál, ahogy emlékeztem rád. Az is lehet, hogy a gyerek nem hagyott aludni. Talán az új munkahelyed okozta stressz hagyta ott a nyomát rajtad. Vagy csak egyszerűen megfeledkeztem róla, hogy múlik az idő. Mert mindennek ellenére az emlékeimben még mindig az a férfi voltál, akibe évekkel azelőtt beleszerettem.

– Örvendek – mondtad, és közben elnéztél a fejem felett, és akkor már tudtam, hogy megkímélsz ettől a megaláztatástól. Mindannyiunkat megkíméled tőle. Szerettem volna hinni, hogy mégis leginkább miattam teszed.

Gemma láthatóan roppant kínosan érezte magát. A megszokott olvatag modorossága eltűnt, vonásai megfeszültek. A bokáig érő kabát alatt is látszott, hogy merevek a tagjai. Gondolom, rájött már, hogy valami nincs rendben. Elbúcsúzott, hiszen amúgy is túlságosan hideg volt ahhoz, hogy sokáig álldogáljunk az utcán, és a könyvesboltból is szállingózni kezdtek az ismerős anyák, Gemma ide-oda köszöngetett. Mi hárman mindenesetre megmenekültünk attól a veszedelemtől, amit egymás számára jelentettünk. Átfurakodtam a járdán összezsúfolódó tömegen, és futásnak eredtem. Muszáj volt. Menekülnöm kellett a közeledből, amilyen gyorsan csak tudtam.

72

Nem tudom, vajon Gemma elmesélte-e neked, ami ezek után történt.

Úgy képzeltem, megvártad, míg véget ér a film, csak utána mondtad el neki. Az is lehet, hogy csak napok múltán. Talán szeretted volna megkímélni a csalódástól, ameddig lehetett, ameddig úgy nem érezted, muszáj elmondanod. Talán magadnak sem akartad bevallani, hogy oly sokáig voltál annak a nőnek a férje, aki ilyesmire képes. Egy ilyen tébolyodotthoz kötötted a szekeredet. Azon a héten Gemma nem adott hírt magáról, nekem meg nem volt bátorságom hozzá, hogy felhívjam. Szokatlan hallgatása egyértelműen arra utalt, hogy elmondtad neki, ki vagyok. Többé nem tettem be a lábam a szerda esti anyaklubba.

Nem tudhatom, Gemma mennyit árult el neked az akkor már egy éve tartó barátságunkról, de nekem sokat jelentett ez a kapcsolat. Sosem volt még olyan barátnőm, akiért ilyen őszintén rajongtam volna. Olyan volt az egész, mint egy szép, meleg nyári nap. Amilyen te voltál egykor. Azelőtt. Most, hogy ő is eltűnt az életemből, még magányosabbnak éreztem magam.

Furdalt a kíváncsiság. Végül összeszedtem a bátorságomat, és megkérdeztem Violetet:

– Hogy van Gemma?

– Miért kérded?

– Csak úgy.

– Jól.

– És a baba?

A baba. Sosem beszéltünk róla. Violet kezében megállt a villa, tűnődve bámulta a tányérján heverő zöldségdarabokat. Biztos voltam benne, hogy azon tanakodik, honnan tudok a gyerekről. Talán úgy érezte, most, hogy már nem ő rendelkezik a titok felett, nehezebb lesz majd sakkban tartania.

– Ő is jól van. – Abban, ahogy utána megköszörülte a torkát, volt valami, ami nyugtalansággal töltött el. Megkérdezte, felállhat-e az asztaltól. Egyikünk sem említette többé Jetet aznap este. Lefekvés előtt megkérdezte, nálad maradhat-e a hétvégére; a szüleid érkeztek látogatóba. Anyáddal azóta nem beszéltem, hogy rájöttem a nőügyedre. Hébe-hóba hívott még, üzeneteket küldött, de mivel sosem válaszoltam, felhagyott a próbálkozással.

– Rendben van, bár ezt apádnak kellene kérnie tőlem.

Megvonta a vállát. Mindketten tudtuk, mily csekély jelentősége van az efféle szabályoknak abban a zűrzavarban, amelynek mi voltunk az okozói. Megzizzent a telefonom a másik szobában. Gemma üzent. Beszélhetnénk? Csak ennyit írt.

Egy pillanatra lehunytam a szemem a megkönnyebbüléstől.

A könyvesbolt melletti kávézóban találkoztunk. Előző éjjel egy szemhunyásnyit sem aludtam, lázasan keresgéltem a megfelelő mondatokat, amelyekkel kimagyarázhatnám magam. Aggasztó volt arra gondolni, mit szól majd, ha meglátja a valódi hajamat a krumplihéjszínű paróka nélkül, amit egyébként egészen megkedveltem már. Erre a hajügyre vetítettem ki a tetteim következményeivel való szembesülés mérhetetlen feszültségét. Nem az a körmönfont ravaszság keltette bennem a legmélyebb bűntudatot, amellyel egy másik embert az orránál fogva vezettem, még csak nem is az a tébolyult elgondolás, hogy mindenféle praktikák révén „életre keltsem” a fiamat. Amit végképp nem tudtam hova tenni magammal kapcsolatban, az a felismerés volt, hogy milyen megdöbbentő könnyedséggel tudok hazudni. Mintha csak az élet apró-cseprő dolgairól fecsegnék az ismerősökkel a sarki boltban.

Már az ajtóból láttam, hogy mindkettőnknek egy-egy csésze teát rendelt. Üdvözöltük egymást, de a megszokott ölelés elmaradt. Leültem, és ösztönösen a hajamhoz emeltem a kezem, hogy elrendezzem a tincseimet, amikor észbe kaptam: immár nem Anne vagyok, hanem Blythe. Hogy ne maradjon félbe a mozdulat, a blúzom gallérját kezdtem igazgatni. Azt a ruhát viseltem, amelyről tudtam, hogy tetszik neki. Egyszer megdicsérte, még végig is simított rajta az ujja hegyével, hogy megtapasztalja az anyag minőségét.

– Nem tudom, mint mondjak – dadogtam. Nem úgy terveztem, hogy én fogok először megszólalni, de végül így esett.

Gemma bólintott, de aztán nyugtalanul megrázta a fejét. Megértettem a zavarát. Az ajkamba haraptam, amikor láttam, hogy egy kevés tejet a csészéje mellé önt. Egy pillanatig mintha tétovázott volna, aztán elém tolta a tejet és a cukrot. Hallgattuk a kiskanál koccanásait a porceláncsésze falán, ahogy a teát kavargattam. Láttam rajta, hogy nem akarja átvenni a kezdeményezést; talán csak kíváncsi volt, mit mondok majd, ha alkalmat ad rá, hogy egyáltalán mondjak valamit.

– Nem várom, hogy megbocsáss. Tudom, hogy nincs mentség arra, amit tettem.

Rám nézett, továbbra sem szólt, a szavaim szárnyaszegetten hulltak elé… Tekintete némán követett minden járókelőt, aki elhaladt a kávézó üvegportálja előtt, mint a tanár, aki magában számolja az előtte elvonuló diákokat. Ki tudja, talán megbánta, hogy felajánlotta a találkozást. Talán jobban tenném, ha befognám a számat.

– Szégyellem magam, Gemma. Mélységesen. Így utólag el sem hiszem, hogy ilyet tettem. Hogy képes voltam egy ilyen eszement… Én…

Megadóan vártam, hogy rám zúdítsa a haragját. Tekintete végre elszakadt az utca látványától, és felém fordult. A hajamat tanulmányozta. Évek óta egyforma a frizurám, az utóbbi időben sem igen foglalkoztam vele. Vajon észreveszi-e a sprőd, ősz tincseket a hamvasszőke szálak között? Biztosan azt gondolja, hogy öregebbnek látszom a paróka nélkül.

– Ha van valami, amit szeretnél megkérdezni tőlem, hát csak nyugodtan, én bármit…

– Sajnálom. A fiadat. Sajnálom, hogy el kellett veszítened.

Döbbenten hallgattam.

– Képtelen vagyok akár csak elképzelni is, mi lenne, ha elveszíteném Jetet. – A szájához emelte a kezét.

Fojtott sóhaj szakadt ki belőlem; én is a szám elé emeltem a kezem, és azon gondolkodtam, hogyan lehetséges, hogy együttérez velem. Gyűlölnie kellene, viszolyognia kellene tőlem. A nőktől, akiknek meghalt a gyerekük, viszolyogni szoktak.

– Fox sosem mondta, mi történt. – A teáscsészéjébe bámult, az alján lévő folyadékot lötyögtette. – Most is csak annyit tudok, hogy volt egy fia, hogy volt egy fiatok, aki balesetben meghalt. Azt nem mondta, hogy milyen balesetben, én mindig azt hittem, autóbaleset volt. Az volt?

Annyit hazudtam már! Hogy tudtam volna tovább hazudni? Ahogy beszédre nyitottam a számat, kibukott rajta az igazság. Töviről hegyire beszámoltam a történtekről. Minden apró mozzanatról. A babakocsi fogantyúján látott rózsaszínű egyujjas kesztyűről. Az ütközés hangjáról. Elmondtam, hogy a babakocsihoz szíjazva halt meg. És hogy miután elvitték, többé sosem láttuk a holttestét. Elmeséltem, hogy a nevelt lánya, akit szeretett és akiben megbízott, a saját kisbabájának a nővére, a forgalmas úttestre taszította a babakocsit. Hogy megölte a fiamat.

Nem szólt, meg se moccant, miközben hallgatott, némán függött rajtam, mialatt beszéltem. Mintha sűrűbben nyelt volna, mint mindenki, aki szeretne uralkodni magán, amikor olyasmiről szerez tudomást, amiről nem szeretne tudni. Egy kép villant be, ahogy néztem fegyelmezett arcát: a jégpáncélon végigfutó hajszálvékony repedésé. Közelebb hajoltam hozzá.

– Gemma… megfordult valaha a fejedben, hogy valami nincs rendben Violettel? Egy kicsit sem aggódtál soha amiatt, hogy a fiad esetleg nincs biztonságban, ha magára hagyod Violettel?

Összerezzentem, amikor hirtelen hátratolta a székét. A széklábak csikorogva csúsztak arrébb a padló kőburkolatán. Egy húszdolláros bankjegyet ejtett az asztalra, aztán a kabátját a kezébe kapva kirohant a novemberi hidegbe. A korán érkezett első hó pihéi szállingóztak odakint, de annyi időre sem állt meg, hogy belebújjon a kabátjába.

73

A házban, ahol egykor mindannyian éltünk, már csak egyetlen pár cipő áll az ajtó előtt. A teáskannában folyton gőzölög a teavíz. Talán hatszor is iszom ugyanabból a csészéből, mielőtt betenném a mosogatógépbe, a gépbe való tablettát pedig félbetöröm. A szekrényekben egymástól öt centire sorakoznak a vállfák, és nincs senki, aki elmozdítaná őket. A közlekedő padlóján a kiömlött tea foltjai sötétlenek, amelyeket, bár a nap folyamán többször gondoltam rá, hogy fel kellene törölnöm, nem töröltem fel. Indokolatlanul sok időt töltök a fiókok rendezésével, és túlöntözöm a szobanövényeket. Negyvenkét tekercs vécépapír gyűlt össze az alagsori tárolóban, mert folyton elfelejtem törölni a heti online bevásárlási listáról.

Reménykedem, hogy valahol egér van a házban. Fura, tudom, de megnyugtatóan hat rám ez a visszatérő látogató. Szinte várom, hogy megzörrenjenek a konyhaszekrényben tárolt nejlonszatyrok, hogy meghalljam az apró mancsok ismerős kaparászását. Szűkszavú, tapintatos, kiszámítható társaság.

Hétvégén olykor a Forma–1 versenyeket nézem a tévében. A motorok fejhangú zümmögése és a brit kommentátor hangja azokat a reggeleket varázsolja elém, amikor a délelőtti úszás előtt felszolgáltam neked a tojást meg a kávét, Violetnek pedig a pirítóst, amiről – óhajának megfelelően – levágtam a héját.

Meglehetősen hozzászoktam a magányhoz, amit csak egyvalaki enyhített, ő is csak akkor, amikor Violet nálad volt. Egy nem igazán sikeres irodalmi ügynök, akit Grace mutatott be nekem. Szeretett lassan szeretkezni, különösen úgy, hogy nyitva volt a háló ablaka, és behallatszott az arra járók lépteinek kopogása a betonjárdán. Gondolom, az idegenek közelsége felizgatta, és így könnyebben ment el.

Nem is tudom, miért ezzel kezdem a bemutatását, amikor az egész ember végül a legkevésbé sem azt a benyomást keltette, amit az említett körülmény sugall: intelligens volt, kimért, aki talán azért járt hozzám, mert így volt rá indok, hogy vacsorát főzzön és kinyisson egy üveg bort. Végül az ő közreműködésével sikerült elhasználni azt a rengeteg vécépapírt. Megmelegítette az ágyamat, amikor arra volt szükségem. Azt szerettem benne, hogy sosem kérdezett Violet felől. Nem léteztek egymás számára. Sosem ismertem férfit, akivel ebben a tekintetben olyan könnyű volt kijönni, mint vele. Nem szívesen gondolt arra, hogy gyerekeim vannak, hogy a testem utódokat termett és táplált. Te úgy gondolsz az anyaságra, mint a nő legmagasabb rendű létformájára, számára viszont a női nemi szerv nem jelentett mást, mint az ő élvezetének eszközét. A gondolattól is irtózott, hogy a hüvely esetleg másra is való, ahogy sokakban az a gondolat kelt viszolygást, hogy időnként vér jön belőle. Ezt akkor mondta, amikor egyszer elárultam neki, hogy méhnyakrákszűrésre kell mennem.

Elolvasta, amiket írtam, megvitattuk, mit kellene csinálnom, hogy eladhatóak legyenek az írásaim. Azt javasolta, a fiatal felnőtt olvasókat célozzam meg. Olyat írjak, ami szórakoztató, kicsit hátborzongató, és ne szerepeljen benne túl sok nehéz szó. Valami ütős borítóval elmenne. Néha elgondolkodtam, vajon egészen pontosan miért is van velem, de lassan abba a korba értem, amikor a nőket komolyan aggasztani kezdi a lehetőség, hogy láthatatlanokká válnak, beleolvadnak a könnyen kezelhető frizurák és praktikus kabátok tömegébe. Néztem őket az utcán, ahogy kísértetként járnak-kelnek. Éreztem, a magam részéről még nem állok készen arra, hogy láthatatlanná váljak. Akkor még így éreztem.

1972–1974

Henry elkötelezettsége a szülői szerep iránt mintha Ettával együtt szállt volna a sírba. Összeroppant a fájdalomtól, nem maradt ereje arra, hogy másról gondoskodjon. Önmagát okolta Etta öngyilkossága miatt, pedig rajta kívül senki nem gondolta így. Cecilia tudta, mennyire szerette Ettát, és hogy mindent elkövetett azért, hogy megmentse. Ceciliával egyébként senki nem beszélt az anyja haláláról. Nyilván fogalmuk sem volt, mit mondhatnának.

Attól kezdve Cecilia alig járt iskolába, de volt hozzá esze, hogy csak annyit lógjon, amennyivel még megússza a kirúgást. Nehezére esett elviselni az osztálytársait, akik ugyanennyire kínosnak érezték az ő közelségét. Folyton úgy érezte, aki ránéz, nem őt látja, hanem a faágon himbálódzó halott anyját.

Ideje nagy részében verseket olvasott, amelyeket akkor fedezett fel, amikor az ellógott órák alatt a városi könyvtárban ütötte agyon az időt. A könyvtárban nem volt túlságosan nagy a választék; Cecilia két-három hét alatt elolvasta az összes kötetet, aztán elölről kezdte a sort. Egyszer azt álmodta, hogy ő talált rá Etta holttestére, de nem a fán, hanem a gáztűzhely mellett, a feje a sütőben, mint Sylvia Plathé, akinek a köteteit a párnája alatt rejtegette.

Ő maga is megpróbálkozott a versírással, egyik jegyzetfüzetet a másik után írta tele, bár nem hitte, hogy bármelyik is megütné a mércét közülük. Tizenhét éves koráig, az érettségi előtti évig rendszeresen írt. Akkor aztán rájött, hogy pénzt kell keresnie, ha ki akar szabadulni a kisvárosból, hogy új életet kezdjen.

Gondozói munkát vállalt egy Mrs. Smith nevű idős hölgy mellett, aki néhány háznyira lakott. Ezt a munkát úgy szerezte, hogy Mrs. Smith egy házi gondozót keresek feliratú táblát helyezett el a bejárati ajtaján, így, csupa nagybetűvel, mintha gyerekkéz írta volna. A néni süket és majdnem vak volt, ennek ellenére nagyrészt még képes volt ellátni magát, csak azért volt szüksége segítségre, hogy elvégezze, amit tapogatózva már nem lehetett elvégezni. Cecilia javítgatta a ruháit, a főzésnél is segédkezett. Az érzés, hogy nemcsak önmagát kell ellátnia, hanem van valaki, aki a gondoskodására szorul, szokatlan volt neki. Meglepő módon nagy örömét lelte a munkában, még ha időnként fárasztónak is találta. Élvezte, hogy úgy járhat-kelhet a házban, mintha a sajátja lenne, anélkül, hogy nyomasztó emlékekkel kellene együtt élnie. Mrs. Smith otthonában nyugalom és rend honolt, amelyben oly kevés része volt addigi élete során.

Amikor Mrs. Smith egyik éjjel elhunyt, Cecila találta meg az ágyról félig lecsúszott testet. A hölgy fonnyadt melle kicsúszott a fehér hálóing kivágásából. Miközben azon tanakodott, mi is ilyenkor a teendő, megakadt a szeme az öltözőszekrényen álló dobozon, amelyről tudta, hogy Mrs. Smith ott tartja a konyhapénzt. Nemegyszer látta, amikor az öregasszony kinyitotta a dobozt, hogy beletegye a bankjegyeket. Hatszáz dollárt talált benne, ami elég volt a vonatjegyre meg arra, hogy néhány hónapra szobát béreljen a városban. Cecilia igyekezett meggyőzni magát arról, hogy Mrs. Smith valószínűleg amúgy is neki szánta ezt a pénzt, hiszen sosem próbálta eldugni előle, és közeli hozzátartozója sem volt, aki esetleg igényt tarthatott volna rá. Ez a gondolat valamennyire enyhítette a bűntudatot, amiért elvette az öregasszony utolsó dollárjait.

Másnap reggel Henry kivitte a lányt a vasútállomásra. Szűkszavúan búcsúzott a lánytól, de Cecilia tudta, hogy csak azért, mert a könnyek fojtogatták. Életében először csókot nyomott Henry arcára, ami most is borostás volt, mivel Etta halála után ritkán borotválkozott. Cecilia a fülébe súgta az egyetlen szót, amelyet helyénvalónak érzett abban a pillanatban: köszönöm.

Miután kiszállt a taxiból, lesimította a ruháját, a lilásvörös kordbársony szoknyát és a blúzt, amelyet egy használtruha-üzletben vásárolt. A többi holmija Etta kékeszöld, monogramos bőröndjében lapult, amit anyja még Henrytől kapott ajándékba, de sosem használta. Etta nem kívánkozott sehova sem.

Mire Cecilia betöltötte a tizennyolcadik évét, már világosan tudta, hogy nem mindennapi szépség, olyan, amilyen az anyja sosem volt. Volt oka feltételezni, hogy a nagyvárosban jobban kamatoztathatja a szépségét, mint otthon. A taxiból kiszállva egyenesen Seb Westre esett a tekintete, aki annak a szállodának a kapusa volt, amelynek a címét úti célként megadta a taxisofőrnek. Luxushotel volt, Cecilia nem is gondolhatott arra, hogy ott szálljon meg, de ez a szálloda volt az egyetlen a városban, amelynek legalább a nevét hallotta már. Más cím egyszerűen nem jutott eszébe. Seb a lány felé nyújtotta fehér kesztyűs kezét, és többé nem is engedte el.

Seb megmutatta Ceciliának a várost, és bemutatta a lányt a barátainak. Egyikük segített neki munkát szerezni a nagybátyja varrodájában, amely egyenruhák készítésére szakosodott. Cecilia a rendelések felvételénél segédkezett, és rendben tartotta az irodát. Általában együtt mentek ebédelni a kolléganőivel, egyikük említette a kis kiadó garzonlakást a már régóta nem működő művészeti galéria fölött. Cecilia továbbra sem engedhette meg magának, hogy egyedül béreljen lakást a városban, de Seb hajlandónak mutatkozott rá, hogy összeköltözzön vele. A bérleti díjat megfelezték, ezen túl azonban Cecilia valamennyi szükségletéről Seb gondoskodott. Mintha csak férj és feleség lettek volna.

Cecilia mérhetetlenül élvezte a városi élet kínálta szabadságot. Nagyszerű volt, hogy reggelenként munkába mehet és a munkáját fontosnak érezheti, hogy az utcai árusnál kávézik, ebédidőben pedig verseket olvas a parkban. Az embereknek, akikkel megismerkedett, fogalmuk sem volt arról, honnan jött, kik a szülei.

Cecilia nem tévedett a külsejét illetően: szépsége valóban feltűnést keltett. Férfiszemek követték az utcán és az irodában, és ha férfi ment el mellette, aligha állta meg, hogy hozzá ne érjen. Itt egy kéz, ott egy kéz. A hatalom és a kiszolgáltatottság érzése elválaszthatatlanul összeforrt Cecilia tudatában. Sebbel gyakran beültek valahova egy-egy italra, költői estekre és underground bárokba jártak. De ha Seb egy pillanatra hátat fordított neki, Cecilia azonnal úgy érezte magát, mintha a ragadozók elé vetették volna. Még Seb barátai is, akik pedig jól tudták, hogy összetartoznak, még nekik is gyakran szaladt a kelleténél mélyebbre a kezük, ha a szórakozóhely vendégei között utat törve elhaladtak mellette.

Egyik este Seb barátja, Lenny, akit Seb elvarázsolt szépléleknek tartott, a bár falának nyomta Ceciliát, amikor Seb a mosdóban tartózkodott, és nyelvét egészen a lány torkáig tolta. Cecilia heves mozdulattal ellökte. Önmagának sem merte bevallani, hogy a támadás korántsem volt annyira ellenére, ahogy az elvárható lett volna.

Az, hogy ilyen sokan kívánják, bizsergő izgalommal töltötte el. A mámorító, szilaj érzés, ami ilyenkor támadt benne, arra késztette, hogy a későbbiekben engedjen Lennynek, amikor újra próbálkozott.

Egyre többször találkoztak a műszak alatti kávészünetekben. Cecilia szívesen hallgatta, amit Lenny duruzsolt a fülébe. Sokat segíthetne Ceciliának, mondta, hogy a lány bekerülhessen a modellszakmába, meg hogy a szépségét nem lenne szabad egy poros irodában vesztegetnie, és főként nem lenne szabad egy szállodai portással járnia. Van valami Ceciliában, ecsetelte, aminek a mibenlétét nem tudja pontosan megfogalmazni. A lány elmesélte neki, hogy szereti a verseket, és azt reméli, egyszer majd állást kap valamelyik könyvkiadónál, talán ő maga is ír olyasmit, amit majd megjelentethet. Lenny erre rávágta, hogy az egyik barátjának remek kiadói kapcsolatai vannak, és felajánlotta, majd bemutatja neki Ceciliát. És kitartóan fűzte a lányt, hogy hagyja ott Sebet, és költözzön hozzá.

Egy hét múlva Cecilia rájött, hogy terhes.

Alig talált rá a városra, máris elveszítette.

Mivel Sebnek nem volt megtakarított pénze, a férfi ragaszkodott hozzá, hogy költözzenek a szüleihez a külvárosba, amíg összegyűjtenek annyit, hogy önálló életet kezdhessenek. A fellegekben járt, hogy gyereke, családja lesz. Ő maga szívesen emlékezett vissza kiegyensúlyozott gyermekkorára, a hálaadás napi nagy vacsorákra, a sátorozós nyaralásokra.

Cecilia vigasztalhatatlan volt.

Amikor végre vette a bátorságot, és közölte Sebbel, hogy el akarja vetetni a gyereket, Seb kijelentette, hogy erről hallani sem akar többé. Ha olyan elviselhetetlen számára a gondolat, hogy gyereket szüljön neki, akkor költözzön vissza a nevelőapjához, és tartassa el magát vele.

Cecilia képtelen volt kiverni a fejéből a halott anyja képét, ahogy ott lógott a fán.

Úgy érezte, csapdába csalták, lóvá tették. Megadta magát a sorsának.

74

Abban a végtelennek tűnő időszakban, ami Gemma elvesztése és azok között az események között telt el, amelyek következtében végül újra felbukkant az életemben, nem történt semmi említésre méltó. Eseménytelenül telt el az év. Violet tizenhárom éves lett, és egyre ritkábban láttam. Valahogy kibuliztad, hogy csak hetente egyszer jöjjön. Az egyik barátnőm megadta a saját válóperes ügyvédjének az elérhetőségét. Írtam az ügyvédnek, megbeszéltük, hogy hívni fog telefonon, aztán amikor a megbeszélt időben befutott a hívás, csak néztem, hogy villog a telefonom az asztalon. Nem vettem fel. Semmi kedvem nem volt kiásni a csatabárdot.

Egyébként is úgy tűnt, Violet boldogabb, ha nem vagyok a közelében.

Ezek után alaposan meglepődtem, amikor a tanára felhívott, hogy megkérdezze, elmennék-e kísérőnek az osztálykirándulásra. Egy farmot fognak meglátogatni. A telefonhívás a kirándulás előtti este futott be; kiderült, hogy az az anya, aki rendszeresen ellátott efféle feladatokat, megbetegedett, és le kellett mondania az utat. A gondolat, hogy mások is tanúi lehetnek, amint Violet a maga szokott fagyos modorában kommunikál velem, rémülettel töltött el. Mégis beleegyeztem. Bekopogtam Violet szobájába, hogy megmondjam, másnap én is megyek. Nem szólt, arcizma se rezdült. Fel se pillantott a gyöngyfűzésből. A keze formája egészen más volt, mint az enyém.

Másnap az autóbusz közepe táján foglaltam helyet, az egyik apuka mellett, aki az e-mailjeit olvasgatta a telefonján, miközben a kiskamaszok izgatott zsivajgása közepette kifelé zötyögtünk a városból. Violet jó néhány sorral mögöttem ült, a busz másik oldalán, az ablak melletti ülésen. A szomszédja – magas, meglepően fejlett keblű lány – Violetnek hátat fordítva a szemközti ülések felé hajolt, hogy az ott helyet foglaló két osztálytársnőjével sugdolózhasson, akik egyformán, copfba fonva viselték a hajukat. Violet rájuk se pillantott; az elsuhanó tájat követte a tekintetével.

Úgy tűnt, rá se hederít a sugdolózókra, de tudtam, hogy minden szót hall: láttam, hogy fel-le jár a gégéje, mintha gombóc akadt volna meg a torkán. Még nem felejtettem el, milyen érzés, amikor kiközösítik az embert. Érdekes, sosem gondoltam rá, vajon Violetet érdekli-e az iskolatársai véleménye, fontos-e neki, hogy elfogadják-e, vagy sem. Nekem mindig úgy tűnt, jól érzi magát a periférián, jól megvan egyedül. Hiszen nyilvánvaló, hogy más, mint a vele egyidős kislányok. Soha nem volt olyan, mint a többi.

Miután megérkeztünk a farmra és leszálltunk a buszról, néhány lépésnyire lemaradtam a csoport mögött, hogy szemmel tarthassam Violetet. Lépést tartott a többiekkel, de nemigen szólt hozzá senki. Amikor megálltak a gyümölcsös kapujánál, Violet körülnézett, engem keresett a szemével. Diszkréten integettem a többiek háta mögül. Ő átdobta lófarokba fogott haját a válla felett, és kissé mereven bár, de beállt az egyik lánycsoportba, akik hangosan beszélgettek, miközben a gazda azt magyarázta, hogyan kell szabályosan szedni az almát, hogy ne sérüljön meg a következő évi termést hozó rügy. A tanár nejlonszatyrokat osztott szét a diákok között.

Egy óránk volt a gyümölcsösben, utána a program szerint az almáspite-sütés fortélyait bemutató műhelyfoglalkozás következett. Kissé elhúzódtam a többi szülőtől, akik többnyire szintén távolságot tartottak, és elindultam az almafák között, hogy megkeressem azokat, akiket kijelöltek a számunkra. Néhány sorral arrább Violet piros dzsekijét láttam megvillanni a fák között. Egyedül volt, egyik kezében a szatyrot tartotta, a másikkal felnyúlt az ágak közé. Volt valami tőle szokatlan kecsesség a mozdulataiban. Megtapogatta az almák héját, nézegette, nem hibásak-e. Miután leszedett egyet, megszagolta, forgatta az ujjai között. Felnőttesnek láttam, arcának gyerekes kerekdedsége eltűnőben volt, állának vonala erősebben kirajzolódott. A bimbózó nőiesség dacára, ami egyre inkább megmutatkozott egész lényén, a mozgása továbbra is rád emlékeztetett. Ahogy a testsúlyát áthelyezte, ahogy összefonta a karját a háta mögött. A fejét viszont pontosan úgy tartotta, ahogy én – félrebillentve, miközben kissé felfelé kémlelt, főként, ha erősen gondolkodott valamin, vagy a megfelelő szót kereste szókincsének tárházában, amely gyorsabban nőtt, mint nyurga lába.

Időről időre feltámadt a szellő, amely megzavarta, elvonta a figyelmét, mert sötét hajának hosszú tincsei az arcába hulltak. A lábához helyezte a zacskót, kivette a gumit a lófarokból, és újra összeszedte a hajat, visszatette a gumit, aztán tenyerével végigsimított a feje tetején. Szemét mindvégig a földre szegezte. Kíváncsi voltam, mit nézhet. Talán egy elhullott madarat vagy rothadt almát, gondoltam, de ahogy közelebb léptem, láttam, hogy nincs ott semmi; szeme révetegen a levegőbe bámult, mintha mélyen elmerült volna a gondolataiban. Szomorúnak tűnt.

Amikor megérezte, hogy ott vagyok, felvette a szatyrot a földről, és a társai felé indult, akik már abbahagyták a szedést, inkább lakmároztak az almából. Néztem, ahogy leül, keresztbe veti a lábát, és beleharap az almájába.

A tanár két ujjával füttyentett, és hozzálátott, hogy összeterelje a gyerekeket. Néztem Violetet, ahogy az osztállyal együtt a pajta felé indul, de néhány perc múlva szem elől tévesztettem a tömegben. Végignéztem a padokon ücsörgő gyerekek során. Megpillantottam a három lányt is, akik a Violet melletti üléseken ültek; most mindannyian az egyik asztal körül foglaltak helyet.

– Nem tudjátok, hol van Violet?

Egyikük felnézett, és megrázta a fejét. A másik kettő azzal foglalatoskodott, hogy a lehámozott almahéjcsíkokból kirakja a neve kezdőbetűjét.

– Ti a barátnői vagytok, ugye?

A lány, akihez a szavaimat intéztem, végigpillantott a többieken, mintha engedélyt kérne tőlük, hogy válaszolhasson.

– Persze. Azt hiszem. Szóval… olyasmi.

A másik kettő felvihogott. Az, aki az előbb válaszolt, oldalba bökte őket, hogy hallgassanak.

Addigra már vadul vert a szívem. Körülnéztem a pajtában, de sehol sem láttam Violetet.

– Mr. Philips, tudja, hol van Violet?

– Visszament a buszhoz. Fáj a feje, azt mondta, szeretne ledőlni egy kicsit. Hát nem ment vele? Azt mondta, ön majd elkíséri.

A parkoló felé rohantam, de a buszsofőrt nem láttam, a busz ajtaja zárva volt. A parkolóőr azt mondta, egyetlen diákot sem látott errefelé. Visszarohantam az istállókhoz, és végigkérdeztem az embereket, nem láttak-e egy barna hajú kislányt. Éppen az istállók túloldalán emelkedő szénaboglyákat jártam végig, amikor távolabb észrevettem a betakarított kukoricaszárakból rakott labirintust.

– Nem láttak arrafelé menni egy gyereket? A lányomat keresem. – Addigra már kiabáltam. Kétségbeesés és páni rémület csengett a hangomban. Igyekeztem egyenletesen lélegezni, hogy elkerüljem a pánikot.

Az a fickó, aki éppen a bejárat feliratot festette újra, a fejét rázta.

Akkor már tudtam, hogy meglépett. Így büntet azért, mert eljöttem. Megtanultuk, hogyan kerüljük el nagy ívben egymást, hogy képesek legyünk együtt élni – ez volt a mi ki nem mondott egyezségünk. Azzal viszont, hogy eljöttem a kirándulásra, megsértettem a megállapodásunkat. Visszarohantam az istállóhoz. Megkerestem a tanárt, és közöltem vele, hogy Violet eltűnt, pontosabban megszökött. Azonnal végigjárja az összes helyet, ahol megfordultunk, mondta, és megkérte a többi szülőt, hogy riasszák a gazdaság vezetőjét.

Nem mondta, hogy ne aggódjak, ahogy azzal sem próbált megnyugtatni, hogy biztosan itt van valahol.

Láttam, hogy a fiúk az egyik asztalnál körülnéznek, észlelik, hogy baj van. Egyikük felállt, odajött hozzám, megkérdezte, mi történt.

– Nem találjuk Violetet. Nem tudjátok véletlenül, hova mehetett?

A fiú hallgatott. A fejét rázta, és visszament a barátaihoz. Erre mindannyian odafordították a fejüket. Talán tudnak valamit. Az asztalukhoz léptem, közelebb hajoltam, mély lélegzetet vettem, hogy ne remegjen a hangom.

– Nem tudjátok, hova ment Violet?

Mindannyian a fejüket rázták.

– Sajnálom, Mrs. Connor, de nem tudjuk – felelt előzékenyen az egyik.

Az ő szemükben is szorongást láttam.

Az apuka, aki mellett ültem a buszon, felajánlotta, hogy még egyszer végigjárja velem a terepet. De akkor már forgott velem a világ. A lábam elzsibbadt. Emlékszem, egyszer már átéltem ezt a fajta pánikot; Violet kétéves lehetett, és valahogy elkószált tőlünk a vidámparkban. Percek múlva találtunk rá a vattacukorárus standja mellett. De az csak percekig tartott, és jó okunk volt bízni benne, hogy nincs semmi baja, csak egy pillanatra elvesztettük szem elől.

Aztán ott volt Sam. Próbáltam nem gondolni rá. Nem nagyon ment.

– Nem kapok levegőt – hápogtam. Az apa leültetett a kaviccsal felszórt földre. – Lógassa a fejét a lába közé! – mondta, miközben a hátamat masszírozta. – Van Violetnek mobiltelefonja?

A fejemet ráztam.

– Maga megnézte már a telefonját?

Nem feleltem. Belenyúlt a táskámba, és kivette a telefont.

– Hat nem fogadott hívása van.

Kikaptam a kezéből. Gemma hívott mind a hatszor.

– Violet – mondtam rekedten, amikor felvette. – Eltűnt.

– Öt perce hívtak. Egy teherautó-sofőr, azt mondta, ott van vele, menjek érte.

Elhallgatott, mintha nem akarná elmondani, hol van Violet.

– Egy kamiondepóban van, az autópálya mellett. Indulok. – Letette, el se köszönt. Az apa felsegített a földről, és elment, hogy megkeresse a tanárt, és szóljon az embereknek, állítsák le a keresést. Ültem az apró ajándékboltban egy palack vízzel a kezemben, többször próbáltalak hívni, de nem vetted fel.

Egy órával később, amikor hazafelé tartottunk a busszal, nagyjából mindenki ugyanott ült, ahol odafelé menet. Most érezhetően kisebb volt a zaj, a friss levegő elbágyasztotta a gyerekeket. Violetről senki sem beszélt, mintha nem is létezett volna. Amikor visszaértünk az iskola parkolójába, az ülésbe süppedve vártam, amíg a többiek leszállnak a buszról. Amikor már csak én maradtam, végigjártam a sorokat, benéztem az ülések alá, nem maradt-e ott valami. Ekkor láttam meg a karperecet azon az ülésen, ahol a befont hajú lányok ültek. A lila, sárga, aranyszínű gyöngyökből fűzött holmit, amelyet Violet olyan szorgalmasan bütykölt előző este. Nyilván valamelyik lánynak készítette. Elhagyottan hevert ott. Tanácstalanul forgattam a kezemben.

– Hé! – kiáltottam, amikor megláttam, hogy a három lány közül ketten ott ülnek az iskolaépület lépcsőjén. Várták, hogy a szüleik értük jöjjenek. – Ti ejtettétek el ezt?

Nem feleltek. A földet bámulták.

– Azt kérdeztem, hogy ti ejtettétek-e el ezt itt.

Nyitott tenyeremre helyezve eléjük tartottam a karkötőt, mire megrázták a fejüket. Markomba zártam az ékszert, és mereven néztem őket, míg be nem gördült a kocsi a lépcső elé. Tekintetüket előreszegezve, némán meredtek a semmibe.

Otthon az éjjeliszekrényem alsó fiókjába süllyesztettem a karkötőt. Ez volt az a hely, amelyet Violet biztosan elkerül. Ami aznap történt, alapvetően megváltoztatta a róla alkotott képemet. Ekkor szembesültem azzal, hogy a társai szó szerint kiközösítik, és hogy mindenáron el akarta kerülni, hogy ezt lássam. Már nem az a lány volt, aki valaha olyan könnyen megfélemlített másokat, aki szavaival és tetteivel játszi könnyedséggel okozott fájdalmat annak, akit kiszemelt magának. Ezek a gyerekek már átláttak a szitán. Egy pillanatra szinte megsajnáltam.

Aznap este felhívtam Gemmát, bár nem tudhattam, felveszi-e majd a telefont. Amikor felvette, mély levegőt vettem, és kiegyenesedtem a konyhaszéken.

– Csak meg akartam kérdezni, hogy van.

– Hát… nem nagyon mond semmit. De jól van. – Hallottam, hogy letakarja a kezével a kagylót, és suttog valamit. Aztán elhallgatott. Szinte láttam magam előtt, ahogy feléd fordítja a fejét, és a szemét forgatja. Nem érti… nem érti, hogy ELŐLE menekült el. Hogy ő a probléma. Láttam, ahogy gesztikulálsz, tedd le! Láttam, hogy már kinyitottatok egy üveg bort, most, hogy a gyerekek végre ágyban vannak. Körülnéztem a néma, félhomályos konyhában. Szerettem volna emlékeztetni Gemmát, hogy nemrég még olyan anyának tartott, akihez érdemes tanácsért fordulni. Hogy volt idő, amikor itta a szavaimat, mert kinézte belőlem, hogy a kisujjamban van a gyereknevelés minden csínja-bínja. Igen, becsaptam. De attól még ugyanaz a nő maradtam, akit a legjobb barátnőjének tartott.

– És te hogy vagy? Hogy van Jet?

– Viszlát, Blythe.

75

Az osztálykirándulás után sokáig nem láttam Violetet. Írással töltöttem az időt, amikor az ügynök felhívott, hogy átjönne, beleegyeztem, hogy találkozzunk, bár egy idő után magányosabbnak éreztem magam a társaságában, mint amikor egyedül voltam.

Mialatt ő zuhanyozott, én megnéztem, milyen az idő. Esett, hideg volt. Vigyél esernyőt, mondtam. Ő azt kérdezte, hogyan tervezem a napot. Írni fogok, talán felhívok valakit, hogy tisztítsa ki az esőcsatornát. Van-e ideje reggelizni, kérdeztem. Nem volt; nyolckor már megbeszélésem van, elfelejtetted? Van kedve eljönni este, kérdeztem. Nem tud, egy másik szerzővel vacsorázik. Inkább holnap jön. Készítsek bárányragut? Néztem a teste körvonalait a tusoló tejüveg falán át. Bárki lehetett volna az a homályos, sötét folt. Kijött a fürdőszobából, az ajtót nyitva hagyta, hogy ne párásodjon be a tükör a gőztől. Nem szerettem a csíkokat, amelyeket a törülközővel hagyott a tükrön, amikor letörölgette, hogy borotválkozni tudjon. Nem szerettem a mosdókagylón hagyott parányi szakálldarabkáit sem. Mielőtt elkészült, feltettem a teavizet. A lépcső alján megcsókolt, elköszönt, és én alig hajoltam oda hozzá. Nem tudom, hogy egyáltalán észrevette-e.

76

Egy júniusi napon felhívott, hogy megkérdezze, nálam töltheti-e a hétvégét. Mióta elkezdődött a tanév, egyszer sem akart nálam maradni a hétvégére. Lemondtam az ügynöknél a tervezett programunkat, őt pedig arra kértem, szóljon neked, hogy nálam lesz. A hátizsákja, amit a csomagtartóba tett, amikor felvettem az iskolánál, olyan ruhákkal volt tele, amelyeket sosem láttam még. Ebből is látszott, mennyire kiszorultam az életéből. Az aranyszálakkal átszőtt, csillogó cicanadrágok látványa elszomorított; nekem kellett volna ilyesmit vennem neki, de őszintén szólva, amikor az üzleteket jártam, már eszembe se jutott, hogy neki is vehetnék valamit.

Moziba mentünk, aztán fagyizni. Nem beszéltünk sokat, de a viselkedésén mintha azt láttam volna, hogy kevésbé idegesítem, mint máskor. Mintha nem lett volna olyan elutasító. Mindenesetre óvatosan fogadtam a változást. Időt akartam adni neki. Hazafelé az autóban a rádiót hallgattuk, egy kabaréjelenetet, ami valami tüzelő macskáról szólt. Nem tudtam, tudja-e, mit jelent az a szó, hogy „tüzel”, de valamiért egymásra néztünk, és elnevettük magunkat. Elállt a szívverésem. Egyetlen derűs pillanat elég volt ahhoz, hogy rádöbbenjek, mennyit vesztettem. Mennyit vesztettünk mind a ketten.

Annyi idős volt, mint én, amikor utoljára láttam az anyámat.

Általában a szobája ajtajában állva kívántam neki jó éjszakát. Aznap este mégis leültem az ágya végébe, megfogtam a pléddel betakart lábát. Kicsit megszorítottam. Kicsi korában, mielőtt még letiltott volna minden érintést, gyakran tettem ezt. Felnézett a könyvből, egyenesen a szemembe. Nem húzta el a lábát.

– Nagyinak hiányzol. A múltkor mondta.

– Ó… – csak ennyi telt tőlem, annyira meglepett, hogy ezt Violet szájából hallom. Anyád és én azóta se beszéltünk.

– Ő is hiányzik nekem.

– Miért nem hívod fel?

– Nem tudom – sóhajtottam. – Azt hiszem, azért, mert nagyon elszomorítana, ha beszélnék vele. Biztosan nagyon szereti Jetet, ugye?

Elutasító vállrándítás volt a válasz. Egy pillanatig arra gondoltam, talán irigy Jetre amiatt, mert olyan sokat foglalkoztok vele, de aztán eszembe jutott, mi van, ha inkább azért nem beszél róla, mert azt gondolja, jobb nekem, ha nem hallok túl sokat a fiadról. Megrebbent a szeme, ahogy végignézett a szobán. Kíváncsi voltam, vajon neki is Sam jutott-e eszébe, mint nekem. Annyira szerettem volna beszélni róla, odahozni a szobába, hogy ott legyen, velünk. A kezemre pillantottam, amely még mindig a betakart lábán nyugodott. Különös nyugalom töltött el.

– Van valami, amiről szeretnél beszélni? Bármi… iskolai dolog… vagy más? – Nem akaródzott kimenni a szobájából. Nem akaródzott levenni a kezemet róla.

A fejét rázta.

– Nincs, jól vagyok. Jó éjt, anyu. – A könyvet a szétnyitott lapokkal lefelé az éjjeliszekrényre tette, és a párnájára dőlt. – Kösz a mozit.

Aznap éjjel a kanapén aludtam el, úgy, ahogy voltam, utcai ruhában. Szüntelenül ez a pálfordulásszerű kedvesség járt az eszemben. Latolgattam, van-e rá esély, hogy megváltozzon a viszonyunk.

Halk neszre ébredtem. Mintha könnyű lépteket hallottam volna. Az emeletről jött a hang. Hat éve, hogy Sam meghalt, de az ösztön, amely a legkisebb zajra is azonnal felébresztett álmomból, még mindig olyan erős volt, mint amikor megszületett.

Violet, nyilván lábujjhegyen, a szobájából az én szobám felé tartott. Nyílt az ajtó. Engem keres? Lehet, hogy szólongatni fog. A léptei még halkabbak lettek. A komód közelében járhat. Hallottam, ahogy a vörösrézből készült, lecsüngő fogantyú a fiók előlapjához koccan. Aztán megint, amikor becsukta. Gyorsan dolgozott. Hatékonyan. Vajon melyik fiókot keresi? És mit keres benne? A karkötő, amelyet hónapokkal azelőtt félredobva találtam a buszban, még mindig ott volt. Hát persze. El kellett volna dobnom, de sosem gondoltam, hogy esetleg megtalálhatja. Idejét sem tudom, mikor tette be a lábát utoljára a hálóba. Hallottam, amint visszalopódzik a szobájába. Vártam, hogy elaludjon, aztán halkan felmentem a lépcsőn. Felvettem a hálóingemet, és ellenőriztem a fiókot: a karkötő ott volt. Ha észre is vette, nem vitte magával.

A reggelinél is megnyerően viselkedett. Barátságosnak nem mondtam volna, szűkszavú volt, mint mindig, de derűsnek tűnt. Hazavittem, és a kocsiból figyeltem, ahogy végigszalad a kerti úton, és belibben az ajtón. A nappali ablakában Gemmát pillantottam meg, örvendezve sietett Violet elé. Végre otthon van.

Ekkor jutott eszembe az ötlet. Hogy később, sötétedés után visszajövök. Hogy egész éjjel figyelni foglak benneteket. Vigyázni fogok rátok.

77

Miután megismertelek, többé nem az apámhoz fordultam, ha kellett valami. Megnyugtatásért, jótanácsért. Már nem volt olyan nagy szükségem rá, mint korábban. Ezt nyilván ő is érzékelte, abból például, hogy amikor felhívott, alig beszéltem magamról, inkább felőle érdeklődtem, csak hogy másra tereljem a szót. Nem engedtem közel magamhoz többé. Ma már szégyellem, hogy így tettem; hiszen tudtam, hogy rajtam kívül nem maradt senkije.

Azon a napon, amikor beköltöztem a kollégiumba és kiszálltam a kocsijából, megcsókolta a fejem búbját, elfordult, és szó nélkül távozott. Ám amikor órákkal később kinéztem az ablakon, láttam, hogy még mindig ott van; egy fának támaszkodva álldogált, és a kollégium épületét fürkészte. Behúztam a függönyt, mielőtt észrevehetett volna. Gyakran eszembe jut az a kép, ahogy ott álldogál a fa mellett.

Már a diplomaosztóra készültünk, amikor egyik reggel eszembe jutott, hogy mióta visszajöttem a vakációról az egyetemre, egyszer sem telefonált. Elhatároztam, hogy a hétvégén felhívom, aztán mégsem tettem, bár neked azt mondtam, hogy beszéltünk, alig várja, hogy megismerhessen téged. Miután letettem az utolsó vizsgát is, bejelentés nélkül beállítottam hozzá, azzal az ürüggyel, hogy mivel ki kell költöznöm a kollégiumból, néhány holmit szeretnék hazahozni. Szívélyesen fogadott, de csak röviden beszéltünk, mert korán aludni ment. Elhatároztam, hogy maradok még egy napot. Másnap este csirkét készítettem vacsorára, úgy, ahogy szerette. Vártam haza a munkából, de teltek az órák, és még mindig nem jött. Amikor tíz óra után beállított, bűzlött a piától. Leült az asztalhoz, nézte a kihűlt ételt. Én a konyhapultra támaszkodva hallgattam. Azt hiszem, mindketten anyámra gondoltunk akkor. Töltöttem egy italt mindkettőnknek, leültem az asztal mellé. Váratlanul bukott ki belőlem a kérdés:

– Szerinted miért hagyott el engem anyu?

Mire másnap reggel felébredtem, ő már elment. Kóválygott a fejem; egy egész üveg whiskyt megittunk ketten. Visszamentem a campusra, összepakoltam a maradék holmimat. Másnap összeköltöztünk, te meg én. Az után az éjszaka után valahogy nehezemre esett rá gondolnom. Mindent megtettem volna, hogy magam mögött hagyjam a múltamat. Apám túlságosan is anyámhoz meg hozzám tartozott, hiába tudtam, hogy nem vele volt a baj, nem ő tehetett arról, ami történt.

Amikor a rendőrségtől felhívtak és közölték, hogy apámat holtan találták a házában, majd hogy a feltételezés szerint álmában halt meg szívroham következtében, átadtam neked a kagylót, és végigfeküdtem az ablakon beeső reggeli fénytől átlangyosodott parkettán. Akkor már négy hónapja éltünk együtt.

– Örülök, hogy elmentél meglátogatni – mondtad, és leguggoltál mellém, hogy megsimogasd a hajam.

Elfordítottam a fejem ott, a padlón fekve. Nem tudtam másra gondolni, csak arra, amit apám utoljára mondott akkor este, miközben a pohara aljára bámult. Akkor már órák óta ittunk és beszélgettünk.

Rád néztem, és azt mondtam Ceciliának: „Ugye milyen szerencsések vagyunk?” De ő nem látta, nem értette, hogy…

Elharapta a mondatot, és felállt az asztaltól anélkül, hogy befejezte volna. Aztán a születésem napjáról mesélt. Ittam a szavait.

Csak ekkor döbbentem rá, mennyi fájdalmat okoztunk neki, anyám meg én.

Hazautaztam, hogy megtegyem a szükséges lépéseket a temetés ügyében. Óvatosan közeledtem a ház felé. Mrs. Ellingtonnak volt kulcsa hozzá, és mire hazaértem, már kitakarított. Azonnal tudtam, hogy ő volt, mert a ház citromillatban úszott, és ő takarított mindig citromolajos tisztítószerrel. Apám ágyneműjén új volt a huzat. Felismertem: Mrs. Ellington tartalék ágyneműje volt.

Mrs. Ellington átjött délután, hogy ne legyek egyedül. Daniel és Thomas a temetés előtti napon segítettek kipakolni a házat. Mindent elvitettem, elajándékoztam. Tökéletesen ki akartam üríteni a házat. Azt akartam, hogy tűnjön el minden.

Mélyen áron alul adtam túl a házon, ahol felnőttem. Nem éreztem semmit. Aznap, amikor aláírtuk a papírokat, Mrs. Ellington átjött.

– Az édesapád nagyon büszke volt rád. Boldoggá tetted.

Megérintettem a karját. Olyan kedves volt, hogy még hazudni is képes volt a kedvemért.

78

Három nappal azután, hogy olyan kellemes órákat töltöttünk együtt Violettel, Gemma felhívott. Hallottam a hangján, hogy ideges.

Mint kiderült, aznap reggel a mosókonyhában talált rá Jetre, aki egy éles pengével játszott. Éppen a nadrágját készült felaprítani, amikor Gemma belépett.

– A tied?

– Hogy az enyém-e? Ezt hogy érted? – Az uszodából tartottam hazafelé. Azért mentem oda, mert látni akartam Sam csempéit. Hirtelen nem állt össze a fejemben, amire Gemma célzott. Váratlanul hívott, és még mindig megdobbant a szívem, amikor megláttam a nevét a kijelzőn.

– A te házadból származik a penge?

Eszembe jutott az, amit kivettem Fox dobozából négy éve, és kendőbe csavarva a komódom fiókjának a mélyére dugtam. Azóta hozzá se nyúltam. Violet. Tehát ezért ment be a szobámba. Valahogy megtudta, hogy ott van.

– Nem tudom elképzelni, hogy máshonnan került volna ide. Fox nem tartja itt a szerszámait. Violet mondta, hogy te még őrzöd azokat a régi modellezőeszközöket az alagsorban, ott hevernek szanaszét. Ott, ahol a ruhákat mosod.

– Őrültségeket beszélsz – mondtam, és hirtelen elöntött a forróság. Megjelent előttem a jelenet, amint odaadja Jetnek a pengét, amikor Gemma nincs a közelben, aztán úgy tesz, mintha mi sem történt volna.

– Hát, te tudod, Blythe. Csak annyit mondok, hogy Violet könnyen megvághatta volna magát.

Felhorkant, és letette a telefont. Mostanában más hangot ütött meg velem. Korábban csak lenézett. Most azonban világossá tette, hogy nem kedvel.

A fogam között szitkozódva siettem haza. Lehúztam a csizmám, felrohantam a szobámba, kihúztam a fiókot. A kendő a helyén volt, de a pengének nyoma veszett.

79

Hetekig nem tudtam aludni az eset után. Ha mégis elnyomott az álom, Samről álmodtam. Sikítva vonaglott a karomban, és az ujjacskái egytől egyig le voltak vágva. Nem tudtam, ki csinálta, csak sejtettem, hogy Violet. Éreztem, hogy az apró ujjai a nyelvem körül görögnek a számban, ahogy szopogattam és rágcsáltam őket. Mint a gumicukorkát. Amikor felébredtem, a fürdőszobába rohantam, és a mosdókagylóba köptem. Azt vártam, véreset köpök majd, annyira valóságosnak tűnt az egész.

Egy hónap is beletelt, mire Violet újra eljött. Ezúttal kevesebbet beszéltünk, kevésbé voltunk barátságosak egymáshoz. A régi, fagyos légkör visszatért. Tudta, hogy Gemma felhívott. Tudtam, hogy ő vette el a pengét, csak azt nem tudtam, szembesítenem kellene-e ezzel, vagy sem. Tanácstalan voltam. Az álmatlanság nagyon kimerített, könnyebb volt, ha nem gondoltam rá.

Úgy döntöttem, hagyom a csudába az egészet, egészen addig, míg egy nap fel nem tette azt a kérdést. Éppen a fürdőszobai kilépőt mostam klóros fertőtlenítővel a mosókonyhában. Violet a palackon látható, mérgező vegyszereket jelző ábrára mutatott. Kinyitotta a száját, egy másodpercig várt, aztán megszólalt.

– Ez azt jelenti, hogy aki ezt megissza, az meghal, ugye? – Elhallgatott. – Miért tartasz ilyen veszélyes dolgokat a házban?

– Miért kérdezed?

Vállat vont. Nem várta meg, míg válaszolok, kiment a mosókonyhából, és hallottam, ahogy felhívott téged, kérve, hogy aznap korábban menj érte. Mintha egy jeges kéz fogta volna marokra a torkom, újra rám tört az ismerős, bénító rettegés, ami miatt gyakran megesett, hogy képtelen voltam megszólalni. Ismertem ezt az érzést. Kis híján belehaltam.

Visszatettem a flakont a szekrénybe, ahol a takarítószereket tartottam. Átnéztem a polc tartalmát. Jól az eszembe véstem, hogy mit láttam ott.

Aznap délután többször hívtam Gemmát, mindannyiszor hevesen vert a szívem. De csak este vette fel.

Elmondtam, mit kérdezett Violet a méregről. Elmondtam, hogy a penge a fiókomból tűnt el.

Elmondtam, hogy én csak érte és a családjáért aggódom. Hogy féltem Jetet. Hogy muszáj arról beszélnünk, kicsoda Violet. Milyen tettek vannak mögötte. Azt mondtam, félek, valami megint történni fog, megérzem az ilyesmit. Hatodik érzék. Az asztallapra támasztottam a homlokomat, úgy vártam, mit felel. Annyira elegem volt már abból, hogy folyton Violet dolgán törjem a fejem! A szűnni nem akaró gondokból. Az állandó rettegésből.

Gemma sokáig hallgatott. Amikor megszólalt, hangjában nyoma sem volt semmiféle aggodalomnak.

– Violet nem csinált semmit, Blythe. Nem ő taszította ki a babakocsit az útra. Tudom, te azt hiszed. De az egészet te találtad ki. Amit mondasz, annak nincsen semmi alapja.

Letette a telefont. Hallottam, hogy csörren a kulcs a zárban; az ügynök jött, hogy nálam töltse az éjszakát. Behívtam a konyhába, és levetkőztem. A konyhaasztalon dugtunk. Szeretkezés közben meg-megemelte a megereszkedett, kiszívott mellemet, mintha azt próbálná elképzelni, milyen lehetett egykor.

80

Éveken át készültem rá, hogy visszamegyek. Ahhoz az útkereszteződéshez. Időnként eszembe jutott, súlytalanul, mintha csak azt tervezném, hogy moziba megyek vasárnap délután. Majd egyszer elmegyek, gondoltam ilyenkor. Akár ma is megtehetném. Aztán mégis meggyőztem magam, hogy vannak sürgősebb feladataim is, ki kell takarítani a fürdőszobát, rendet kell raknom a konyhaszekrényben.

Az a nap azonban más volt. Akkortájt megint rossz éjszakáim voltak, álmatlanság gyötört; céltalanul ődöngtem a házban, nemigen telt tőlem több, mint hogy tehetetlenül számba vettem, mi mindent kellene csinálnom: fel kellene tölteni a sószórót, beállítani az időjelzőt a tűzhelyen, amit a legutóbbi óraátállításkor elfelejtettem megtenni, így most egy órával előrébb járt. Az újrahasznosítható hulladékok tárolóedénye mellett tornyokban álltak a reklámújságok. Gemma hangja hónapok óta a fülemben csengett, tompa, fojtott hangként, mintha vastag fülvédőn keresztül hallanám. Úgy beszélt, mintha tudna valamit, amit én nem. Mintha ő lett volna ott, amikor Sam meghalt, és nem én. Ugyan, honnan tudod, hogy mi történt? Ezt kellett volna üvöltenem a telefonba. Honnan a francból tudhatnád?

De be kell vallanom, ahogy telt az idő, én magam is egyre inkább elbizonytalanodtam. A meggyőződés, amit éveken át tápláltam magamban, valahogy súlytalanná vált. Egyre nehezebben tudtam felidézni azt a napot. Előfordult, hogy amikor reggel felébredtem, ez volt az első, amit tettem: előhívtam az emléket, újra lejátszottam a fejemben tárolt felvételt. Hogy lássam, mennyit halványult az éjjel. Más-e most, mint tegnap reggel volt.

Gyalog is mehettem volna, hiszen nem volt messze. De ha autóba ültem, meglehetett az az illúzióm, hogy bizonyos távolság választ el attól a helytől, épp akkora, amennyi kell. Tettem néhány kört a helyszín körül, aztán a szomszédos utcák valamelyikében megálltam. Lehunytam a szemem, fejemet az üléstámlának döntve vártam néhány percet.

Aztán elindultam. A kapucni prémszegélye alól kémlelve megpillantottam Joe kávézójának cégtábláját. Most fényes, új, fekete betűk álltak a régi, megfakult, lepattogzott régiek helyén. A mellemre szorítottam a kezem; azt figyeltem, érezni-e a szívverésemet a kabáton át. Úgy éreztem, a vérem minden egyes lüktetése egy-egy jajkiáltás.

Szembefordultam a kereszteződéssel.

Minden más volt, mint ahogy emlékeztem rá. Pedig hát ugyan miben különbözik egyik kereszteződés a másiktól? A szürke, repedezett, kifakult aszfalt a meglágyult kátránycsíkokkal, amelyek a bőrfelszínen domborodó erekre hasonlítottak, a zebra fluoreszkáló, sárga csíkjai, amelyeken csak nagy ritkán kelt át valaki. A jelzőlámpák ringatóztak a szélben, hallgattam a pittyegést, amely a gyalogosokat figyelmeztette, és amelyet a meginduló autóáradat zúgása követ.

Alaposan szemügyre vettem az útburkolatot. A nyomokat kerestem. Vérfoltot. Törmeléket. Aztán eszembe jutott, mennyi idő telt el azóta: kétezer-négyszáznegyvenkettő hosszú, üres nap. Vártam, míg csökkent a forgalom, aztán kimentem az úttestre, és leguggoltam azon a helyen, ahol Sam meghalt; a sáv közepétől kissé balra, néhány méternyire a zebrától. Végigsimítottam az aszfaltot, végül egy pillanatra az arcomat is odaszorítottam.

A járdaszegély felé pillantottam, elképzeltem, amint a babakocsi kigurul az útra. A peremnél lévő mélyedés, amelyre olyan tisztán emlékeztem, már nem volt ott. Sima volt a betonfelület széle, és láthatóan az úttest felé lejtett. Visszamentem a járdára, és egy kis ajakbalzsamos tégelyt vettem elő a zsebemből. Az oldalára állítottam, és elengedtem; néztem, ahogy legurul a csizmám orráról, először lassan, aztán egyre sebesebben, míg az oldalára nem fordul valahol az úttest közepe táján. A lámpa zöldre váltott, és a tégely odébb pattant az elhaladó autók alváza alatt. Egy középkorú, öltönyös férfi kissé lelassította a lépteit, és végigmért, miközben elhaladt mellettem. Szemlesütve egyenesedtem fel.

És akkor még egyszer, utoljára lejátszottam magamban a jelenetet. Kijövök a kávézóból. Állok a járdán. Bal kezemben tartom a teáspoharat. A babakocsi fogóját a jobb kezemmel markolom. Utoljára megsimogatom Sam fejét. Az érzés, ahogy a forró folyadéksugár az arcomig emelkedik. Violet ott áll mellettem. A rántás a karomon. Az égető érzés a bőrön. Violet rózsaszínű kesztyűje a fekete műanyag fogantyún. Sam feje hátulról, ahogy távolodik a kocsival. Milyen gyorsan haladhatott? A lendület vitte előre, vagy csak a gravitáció? Elgurulhatott-e majdnem az út közepéig anélkül, hogy meglökték volna? Egyáltalán: valóban hozzáért Violet a kocsi fogójához?

Igyekeztem többféle nézőpontból is elképzelni a jelenetet. Igen, elgurulhatott. Nem volt rá szükség, hogy valaki taszítson egyet rajta.

A mellettem elhaladó véletlenül meglökte a könyökömet, aztán még valaki. Egyik pillanatról a másikra a kezükben papírpoharat, ételesdobozt szorongató járókelők tömegében találtam magam, akik az ebédidejük végeztével megindultak vissza, a munkahelyükre. Láthatatlannak éreztem magam ezek között az emberi lények között, akiknek valódi életük volt, munkájuk, céljuk, ami felé igyekeztek, és joggal bíztak benne, hogy meg is érkeznek. Emberek, akiket várnak valahol, akikre szüksége van valakinek. Rohadjatok meg!, legszívesebben ezt kiabáltam volna feléjük. Meghalt a fiam, nem értitek? Itt halt meg, ezen a helyen! Ti meg úgy járkáltok itt, mintha mi se történt volna! Halálos kimerültség vett erőt rajtam. Megfordultam, a kávézó bejáratára meredtem.

Ez volt az a hely, ahol utoljára Sam szemébe nézhettem. Azóta itt is minden megváltozott. Az üvegen át láttam, hogy a parkettát halszálkamintás kerámialapokra cserélték, a falakat pedig a régi tapéta helyett fehér burkolólapok borították. Próbáltam felidézni, milyenek voltak az asztalok, mielőtt rozsdamentes acélborítást kaptak. Ebédidő volt, mégis alig lézengett ott valaki. Pedig korábban forgalmas hely volt.

Ahogy beléptem, elsőként az tűnt fel, hogy az ajtó feletti kisharang, amelynek a csilingelését Violet és Sam annyira szerette, eltűnt. De Joe még megvolt, a bejáratnak háttal a kávégép körül tett-vett.

Nagy levegőt vettem.

– Joe – szóltam, mire lassan felemelte a tekintetét. Amikor megpillantott, leejtette a vállát. Aztán elém sietett. Megöleltük egymást.

– Mindig reméltem, hogy egyszer benézel.

– Hogy megváltozott itt minden – néztem körül.

Joe a szemét forgatta.

– A fiam akarta. Ő vette át a helyet. Nekem fáj a hátam, nem bírom már a sok álldogálást. – Egymásra mosolyogtunk. – Hogy vagy?

A kereszteződést néztem az üvegportálon át.

– Mondd… – nyeltem egyet. – Mondd, Joe, emlékszel még, hogyan történt? – Én magam is meglepődtem, hogy ezt kérdeztem. Arra sem készültem, hogy egyáltalán benézek hozzá, arra meg még kevésbé, hogy felteszem neki ezt a kérdést.

– Jaj, kedves – mondta, és újra a kezem után nyúlt. Ő is az utca felé pillantott. – Én csak arra emlékszem, hogy milyen kétségbeesett voltál. Valósággal sóbálvánnyá váltál. A lányod a derekadra csimpaszkodott, azt akarta, hogy felvedd, de te képtelen voltál lehajolni hozzá. Látszott rajtad, hogy azt sem tudod, hol vagy.

Violet sosem tett ilyet azelőtt. Soha nem csimpaszkodott rám, sose keresett nálam megnyugvást úgy, ahogy más gyerekek az édesanyjuknál.

Ültünk Joe-val az egyik asztal mellett, néztük az utcát, figyeltük, miként vált zöldre a lámpa, aztán megint pirosra, és hogyan húznak el az autók. Fehér volt az ég, mint az üres papírlap.

– Láttad, ahogy történt?

Joe összerezzent, de szemét továbbra is az utcára szegezte. Láttam rajta, hogy magában mérlegre tesz minden szót. Elfordultam, de a szemem sarkából láttam, hogy a fejét rázza.

– Láttad, hogyan került az útra a babakocsi? – próbálkoztam ismét, és lehunytam a szemem.

– Rettenetes baleset. Sajnos ilyesmi előfordul – mondta végül.

Kinyitottam a szemem. Az asztalon nyugvó kezét néztem. Görcsösen egymásba fonta az ujjait, mintha fájdalmai lennének.

– Sokat gondoltam rád az évek során. Hogyan tudtál vajon megbirkózni ezzel az egésszel. – Tekintete üvegessé vált. – Megköszöntem Istennek, hogy az a kislány megmaradt neked.

Amikor beléptem, becsapódott mögöttem az ajtó a novemberi szélben, és majdnem odacsípte az ujjamat. Dühömben a falhoz vágtam a kulcscsomót, és lerogytam a padlóra. Samre gondoltam. A vonásai akkoriban kezdtek változni, a csecsemőarc mögött már felsejlett, hogy milyen lesz nagyobb korában. Megint éreztem a nyaka hajlatában bujkáló illatot, azt, ahogy utolsót szívott még a mellbimbómon, amikor befejezte a szopást. Ahogy az arcom után tapogatózott, amikor a sötétben szoptattam.

Lehunytam a szemem. Éreztem a teste súlyát az ölemben. És egy pillanatra megint ott voltam a múltban. A nappaliból a reggeli tévéműsor hangjai hallatszottak, a konyhából a teáskanna fütyülése. Violet meztelen talpának csattogása odafentről. Vízcsobogás a fürdőszoba irányából, ahogy munkába indulás előtt borotválkoztál. A mosatlan hajam tapintása. Az erősödő sírás a másik szobából. Az egész banális, fullasztó élet. Mégis, az volt a mindenem. És én hagytam, hogy elvesszen, kiengedtem a kezemből.

Talán őt, Samet is én engedtem el.

81

Hát igen, aznap este elfogyott fél üveg bor. Akkor már napok óta vívódtam, nem tudtam eldönteni, felhívjalak-e, vagy sem. Összegömbölyödtem a kanapén, miközben ő, az ügynök, odafent aludt az ágyban. A te oldaladon. Azt kívántam, bárcsak ne maradt volna éjszakára. Éjfél felé járt az idő.

Ezerféleképpen átrágtam, újra és újra megfogalmaztam, mit mondanék, de egyik verzióval sem voltam elégedett. Nem akartam mentegetőzni amiatt, amilyen anyja voltam a lányunknak, mert nem gondoltam, hogy hibás lennék. Azt sem állítottam volna, hogy nekem volt igazam, mert nem tudhattam, igazam volt-e. Csak azt szerettem volna, ha tudod, valami megváltozott bennem. És ha tisztán látod te is, kicsoda valójában a lányunk.

Gemma vette fel a telefonodat, amikor harmadszorra hívtalak.

– Valami baj van?

Remélem, nincs, ezt szerettem volna válaszolni. Talán még sincs baj.

Ehelyett közöltem, hogy veled szeretnék beszélni. Ott voltál Gemma mellett az ágyban, hallottam az ágynemű suhogását, ahogy mellé gördültél, hogy átvedd a telefont.

– Szeretnék gyakrabban találkozni vele. Hátha most jobban menne.

Azt kérdeztem, megkaphatnám-e a festményt, amit magaddal vittél a hálónkból, amikor elköltöztél. Ezt a kérdést sem terveztem, mióta elvitted, jóformán eszembe sem jutott az a kép. Most azonban hirtelen ellenállhatatlan vágy fogott el, hogy a közelemben tudhassam. Felálltam, és a szobába siettem. Te némán várakoztál a vonal másik végén. Elképzeltem a képet a gyönyörű, új otthonod halljának makulátlanul fehér falán. Amikor elmegy mellette, Gemma gyengéden megérinti az aranykeretet, és a saját gyermekére gondol, arra, milyen érzés, amikor a kisfia megérinti az arcát.

– Nem tudom, hol van – szólaltál meg végül.

82

Másnap én mentem Violetért az iskolába. A gyorsvizű patakba esett kődarabra emlékeztetett, ahogy a rohanó gyerekek áradatában egymagában üldögélt a lépcsőn.

– Ma délután minden úgy lesz, ahogy szeretnéd – mondtam, miközben becsatolta a biztonsági övét. – Te mondod meg, mit csináljunk. De mostantól változik a beosztás: minden szerdán és csütörtökön nálam alszol.

A szemem sarkából láttam, hogy dühödten nyomkodja a telefonját.

– Haza akarok menni – mondta végül az ablak felé fordulva.

– Hazamegyünk, de előtte még csinálunk valami klasszat. Mihez lenne kedved?

– Nem, én tényleg haza akarok menni. Apuhoz. És Gemmához.

– De hát… a lányom vagy. Én meg az anyád vagyok. Szóval próbáljuk meg ehhez tartani magunkat.

Behajtottam a benzinkút parkolójába, és leállítottam a motort. Nem tudtam, hova vigyem. Továbbra is a telefonját babrálta, nekem félig hátat fordítva a mellettem lévő ülésen. Csak ekkor ébredtem rá, hogy saját telefonja van.

– Kinek írsz?

– Anyunak és apunak.

Arcizmom se rándult; tudtam, alig várja, hogy kiboruljak.

Ehelyett megtankoltam, és kihajtottam az autópályára.

Két óra múlva megálltunk az egyik autósbüfénél harapnivalóért. Azt is most tudtam meg, hogy vegetáriánus lett; csak a sült krumplit ette meg. Egyszer sem kérdezte a két óra alatt, hogy hova megyünk. Karját az ablaknak támasztva, oldalt hajtott fejjel azzal foglalatoskodott, hogy egy-egy hosszú hajtincsét egyenesre nyújtva úgy húzogatta ujját a selymes szálakon, mintha hegedűvonóval játszana. Én is gyakran csináltam ezt kislány koromban.

Elszorult a szívem, amikor befordultam az épület előtti parkolóba, és megváltottam a jegyet az automatánál. Rég voltam itt utoljára. Kiszálltam a kocsiból, vártam, hogy utánam jöjjön, de nem moccant. Kinyitottam az ülése melletti ajtót, a vállára tettem a kezemet.

– Van itt valaki, akinek szeretnélek bemutatni.

Akkor sem szólt egy szót sem, amikor bejelentkeztünk a recepción. Átadtam a személyi igazolványomat, a kabátunkra tűztem a látogatói jelvényt. Némán jött utánam a lifthez, aztán végig a negyedik emeleti folyosón. Fertőtlenítőszer és vizelet szaga terjengett a fullasztó levegőben. Halkan bekopogtam a szoba ajtaján.

– Szabad!

Narancsszínű huzattal bevont széken ült, lábát keresztbe vetve, ölében kitöltetlen keresztrejtvény. A szobában égtek a lámpák, a kezében tartott golyóstollon még rajta volt a kupak. Vállára laza kötésű kendő terült. Nyitotta a száját, de végül nem mondott semmit, csak felsóhajtott. Láttam rajta, elfelejtette, amit mondani akart.

– Szóval itt vagytok! Már vártalak benneteket!

Violet figyelte, ahogy gyengéden megölelem. Felkapcsoltam a mögötte álló lámpát, ő pedig felpillantott a villanykörtére, meglepte a hirtelen támadt fény. Violetnek intettem, hogy üljön az ágy végébe.

– Úgy örülök, hogy látlak! – Felém nyújtotta a kezét, én pedig végigsimítottam rizspapír vékonyságú bőrét, és megcsókoltam. Ajkammal éreztem a kézfején kanyargó erek dudorait. Enyhe vazelinszaga volt.

– Milyen szép vagy ma! – Olyan őszinte csodálattal mondta ezt, hogy hirtelen tényleg szépnek éreztem magam. Megköszöntem. Száraz volt az ajka, az éjjeliszekrényén álló vizespohár után nyúltam, a kezébe adtam.

– Nem kérek, drágám. Te igyál. Te mindig szomjas vagy. Kislány korodban is mindig szomjas voltál.

Violet ingerülten elhúzta a száját. Kellemetlenül érezte magát ebben a furcsa, szokatlan szagokkal teli épületben, ezzel az asszonnyal, akit sosem látott még. Fészkelődött az ágy végében, az ajtó felé pillantott.

– Szeretnék bemutatni valakit. Ő a lányom, Violet.

Violet gyorsan a fotelben ülő idegenre kapta a tekintetét, az orra alatt valami köszönésfélét mormogott.

– Ó! Milyen szép kislány!

– Az bizony.

– Nem tudod véletlenül, hogy kerültem ide? – fordult hozzám a homlokát ráncolva.

Megfogtam a kezét, és bólintottam.

– De igen. Kocsival hozták ide. Nem messze lakott innen, a Downington Crescenten volt a háza. Emlékszik?

– Nem emlékszem.

A gondozónő lépett be letakart tálcával a kezében, amelyet kerekes asztalkára helyezett.

– Itt a vacsorája!

– Leda, ismerd meg a lányomat! – Megfogta a kezemet, és sugárzó arccal nézett a nővérre. – Hát nem gyönyörű?

Violet most első ízben nézett rám. Felállt, két karját összefonta a mellén, és az ajtó felé indult. Állát leszegte, már-már azt hittem, sír. A nővér rám mosolygott, aztán az ágy felé fordult, felrázta a vékony párnát. Egy műanyag pohárba két kapszulát dobott, aztán felemelte a fedelet a tálcáról. A szobát a felmelegített zöldségkonzerv szörnyű szaga töltötte meg. Violet elfordult.

– Ó. Ennem kell, és lefekvéshez készülni. – Lassan felállt a fotelből, levette a kendőt a válláról, lassú mozdulatokkal összehajtotta. Kiment a mosdóba, becsukta az ajtót. Elrendeztem az evőeszközeit, a keresztrejtvényes magazint a komódra tettem. Violet szótlanul figyelte minden mozdulatomat. Zúgott a vécétartály. Néztük, amint visszatelepszik a fotelbe.

– Akkor mi megyünk is – mondtam, lehajoltam, megcsókoltam az arcát. – Az ünnepekkor megint jövök. Danielt és Thomast mikor látta? Voltak itt mostanában?

– Ők kik?

– A fiai. – Én már régen nem tudtam, mi van velük.

– Nekem nincsenek fiaim. Nekem csak te vagy.

Újra megcsókoltam, miközben a kést és a villát bámulta, mintha azon törné a fejét, mihez kezdjen velük. Beletettem a kezébe a villát, segítettem felszúrni a zöldbabot. Bólintott, és a szájához emelte a falatot.

Miután beszálltunk a kocsiba, néhány percig járattam a motort. Vártam, hogy Violet elővegye a telefonját, és újra vehemens nyomkodásba kezdjen. De nem tette. Maga elé meredt, miközben az egyre sötétülő égbolt alatt visszakanyarodtunk az autópályára. Nem néztem rá, gondoltam, talán elaludt. Félúton járhattunk, amikor megszólalt.

– Ki volt ez a nő? Nem az anyád. Hiszen fekete. – Megvetéssel vegyes keserűség volt a hangjában. Mintha be akartam volna csapni. Mintha az lett volna a célom, hogy bebizonyítsam, milyen ostoba.

– Ő az az ember, aki a legközelebb állt hozzám.

– Miért nem keresed meg az igazi anyádat?

Nem feleltem, alaposan meg akartam fontolni a választ, és szerettem volna egészen őszintén felelni.

– Mert félek megtudni, hogy mi lett belőle.

Ránéztem, de csak a profilja körvonalait láttam. Szomorúság fojtogatta a torkomat. Majdnem tizennégy éven át próbálkoztam, hogy ráakadjak arra, ami összeköt bennünket. Hiszen belőlem lett. Én teremtettem ezt a szépséges emberi lényt, aki most itt ül mellettem. Volt idő, amikor akartam őt, amikor azt hittem, ő lesz a mindenem. Most már majdnem felnőtt. Valami nőies bölcsesség jelent meg a pillantásában, a küszöbén áll annak, hogy tőlem végleg elszakadva virágba boruljon. Nemsokára egyedül az ő választása lesz, hogyan akar élni. Nyilván nélkülem akar. Egy-két év, és örökre elhagy.

1975

Cecilia hamar rájött, hogy az anyaság nem neki való. Ahogy nőiessége egyre inkább kibontakozott, minden porcikájában érezte, hogy másként áll a dologhoz, mint a legtöbb nő. Ha az utcán meglátott egy gyereket, aki az anyja kezén csimpaszkodott, elfordította a tekintetét. Önkéntelenül így tett, ahogy az ember elkapja a kezét, ha túlságosan forró víz folyik a csapból. Egyszerűen nem érzett késztetést, hogy egy kisbabát dédelgessen a karjában, és nem olvadt el a dundi combocskák láttán. Arra pedig a legkevésbé sem vágyott, hogy önmagát lássa tükröződni egy másik élőlényben.

Tizenkét éves kora óta minden hónapban megjött a vérzése, mint valami hű barát, hogy minden alkalommal emlékeztesse rá, kicsoda is ő. A tested vérzik. Nem akarja, hogy gyerekek növekedjenek benned. Ne hallgass azokra, akik meg akarják mondani neked, mit csinálj.

Megvoltak az álmai, élvezte a rövid szabadságot, amely megadatott neki. És akkor egyszerre mégis feladta, mégis lemondott mindenről, amit korábban tervezett.

Cecilia abban bízott, hogy ha majd megmozdul a gyerek a hasában, megváltoznak az érzései is. Meztelenül a tükör elé állt, nézte, amint a baba lábát jelző apró, félhold alakú púp végigvonul a pocakján. Ezen hangosan nevetett, mire a baba még elevenebb mozgásba kezdett. Talán ezek voltak a legvidámabb közös pillanataik.

A szülésnél fájdalomcsillapítót kapott. A baba nem tudott kibújni, ezért három irányban felvágták a gátat, és fogót használtak, amitől a gyerek feje háromszög alakot öltött. Amikor Cecilia magához tért, a kicsi már flaneltakaróba bugyolálva feküdt valahol a többi újszülött között.

– Kislánya született – mondta a nővér, olyan hangsúllyal, mintha Cecilia pontosan ezt akarta volna hallani.

Seb az üvegablakhoz tolta a kerekesszékben ülő Ceciliát, és bekopogott, hogy magára vonja a nővér figyelmét.

– Ő az. – Cecilia a harmadik sorban, balról a negyedik babára mutatott.

– Honnan tudod?

– Tudom, és kész.

A nővér a karjára vette, és eléjük tartotta az újszülöttet. A baba tágra nyitotta a szemét, és csendesen nézelődött. Cecilia arra gondolt, hogy pont olyan, mint a régi játék babája, Beth-Anne.

A nővér megkérdezte az üvegen keresztül, hogy szeretné-e megszoptatni. Cecilia Sebre pillantott, azt mondta, szeretne kimenni. Seb kitolta a kórház parkolójába papucsban, hálóingben, a kocsi kereke zötyögött a betonon. Cecilia rágyújtott, a parkolót bámulva szívta el a cigarettáját.

– Mi lenne, ha beülnénk a kocsiba, és elhúznánk innen? Csak mi ketten. – Cecilia a térdén nyugtatta a kezét, ujjai közt ott füstölgött a cigaretta.

Seb vigyorogva csóválta a fejét.

– Látom, még hat a narkó – mondta, azzal megfordította a kerekesszéket, hogy visszatolja Ceciliát a kórházba. – Dolgunk van. Nevet kell választanunk a gyereknek.

Seb szüleinek a házába vitték haza a kicsit, a mózeskosarat a konyhaasztalra állították. Ceciliának nem volt teje. A baba gyorsan hízott a tápszertől, és Cecilia úgy látta, Ettára hasonlít. Alig sírt, még éjszaka is nyugodt maradt. Seb szinte mindennap megjegyezte:

– Ugye milyen szerencsések vagyunk?

83

Hosszú, nedves hajam a hajkefe sörtéi közé gabalyodott. Anyám a vécékagylón ült, és tincsenként szedegette le a szálakat a kefe tüskéiről. Inkább vágja le, mondtam; tizenegy éves voltam, nemigen érdekelt, hogy nézek ki. Ő azonban hallani sem akart róla, hogy levágjuk. Nem értettem, miért ragaszkodik éppen ahhoz, hogy hosszú legyen a hajam, amikor annyi minden volt, amivel egyáltalán nem törődött. A háttérben recsegve szólt a rádió. A hálóingem szivárványos mintájának kifakult színeit bámultam.

– Nagyanyádnak rövid haja volt.

– Szeretted?

– Nem nagyon. Bizonyos módon hasonlítottunk egymásra, de nem külsőre.

– Ha megnövök, olyan leszek, mint te?

Egy pillanatra elengedte a hajamat. A fejem tetejéhez nyúltam, megtapogattam a hajkefe sörtéiben megakadt gubancokat, de anyám eltolta a kezemet.

– Nem tudom. Remélem, nem.

– Majd én is szeretnék anyuka lenni. – Anyám keze megint megállt a levegőben, de most nem szólt semmit. Egy röpke pillanatra a hátamra tette a kezét. Önkéntelenül homorítani kezdtem; furcsa volt a gyengéd érintés.

– Tudod, nem kell annak lenned. Nem kell mindenáron anyukának lenned.

– Te szeretnéd, ha nem lennél az?

– Néha azt kívánom, bárcsak egészen más lennék, mint aki vagyok.

– Ki szeretnél lenni?

– Jaj, hát azt nem tudom. – Megint nekiállt, hogy kihúzzon egy gubancot. A sercegéstől már alig lehetett hallani a rádiót, anyám mégsem kapcsolta le. – Amikor fiatal voltam, költő szerettem volna lenni.

– És már nem akarsz?

– Nem voltam elég jó. – Aztán hozzátette: – Mióta megszülettél, egy sort sem írtam.

Ezt egyáltalán nem értettem. Hogy a puszta létezésemmel elvettem tőle a költészetet.

– Megint megpróbálhatnád.

Elnevette magát.

– Dehogy. Annak már vége.

Elhallgatott, a hajamat még mindig a kezemben tartotta. A térdének támaszkodtam.

– Tudod, sok minden van, amit nem tudunk megváltoztatni magunkban. Így születtünk, és kész. De vannak tulajdonságaink, amelyeket az élet alakít bennünk. Meg persze az, hogy mások hogyan bánnak velünk. Milyen érzéseket keltenek bennünk. – Végre az utolsó tincset is sikerült kiszabadítania a tüskék közül. Nekiállt, hogy simára kefélje a hajamat. Néha összerándultam, amikor nagyon meghúzta. Amikor elkészült, a vállam felett előrenyújtotta a kefét, én pedig felálltam.

– Blythe…

– Igen? – fordultam vissza az ajtóból.

– Nem az a célom, hogy olyan légy, mint én. Csak… nem tudom, hogyan tudnálak megtanítani arra, hogy más legyél.

Másnap elhagyott bennünket.

84

A Mrs. Ellington meglátogatása utáni reggel hallottam, hogy Violet felhívja Gemmát a fürdőszobából. Megeresztette a vizet, hogy ne lehessen érteni, amit mond. Nem volt szándékomban hallgatózni, a konyhába indultam reggelit készíteni. Kávéscsészével a kezemben leültem vele szemben az asztalhoz, néztem, ahogy eszik.

– Mi van? – Idegesen felkapta a kanalat, a tej az asztalra cseppent. Mióta hazaértünk, egy szót sem szólt hozzám. Észrevettem, hogy a vállán keskeny kis pánt kandikál ki a pulóver széles nyakkivágásából: a melltartó pántja.

– Örülök, hogy van neked Gemma. Azért vittelek el Mrs. Ellingtonhoz, hogy lásd, megértem a helyzetedet. Szeretném, ha éreznéd, hogy van valaki, aki szeret, akiben megbízhatsz. Akihez szükség esetén fordulhatsz. És nem kell, hogy én legyek az a valaki, ha nem akarod.

Beleejtette a kanalat a gabonapelyhes tálkába, aztán olyan heves mozdulattal tolta hátra a székét, hogy megzörrentek az edények. A kávém kiloccsant a csészéből. Éppen bevágni készült az ajtót maga mögött, amikor elcsíptem.

– Várj! A kabátodat itt hagytad. Elviszlek, ha akarod.

Nem számítottam rá, hogy így fog reagálni. Amit mondtam, jó szándékom jelének szántam; tudomására akartam hozni, hogy ha nem én vagyok, akit akar, elfogadom a döntését.

– Hát persze hogy örülsz, hogy lepasszolhatsz neki. Százszor megbántad már, hogy egyáltalán vagyok, nem?

– Tudod, hogy ez nem igaz.

– Hazudsz. Utálsz engem. – Megpróbálta kiszakítani a karját a markomból, de erősen tartottam. Samre gondoltam. Az összetört testére a babakocsiban. Arra, ami történt – vagy nem történt. A fájdalomra. Hogy mennyire hiányzik a kisbabám. Hogy mennyire hiányzott az anyám. A vádra, a félelemre, a kétségekre, amelyek éveken át megbénítottak. Közelebb rántottam magamhoz, talán erősebben is megcsavartam a karját, mint kellett volna. Az adrenalin megacélozta az izmaimat, erősen megvetettem a lábam a padlón, és odarántottam magamhoz. Esküszöm, sosem éreztem még késztetést arra, hogy megüssem, egészen addig a pillanatig.

Aztán láttam, ahogy valami diadalittas elégedettség terül el az arcán. A szája sarka lassan felfelé görbült, amikor remegő hangon megszólalt. Gyerünk! Csak üss meg! De úgy, hogy nyoma maradjon. Elengedtem. Kirohant az ajtón.

Amikor tanítás után érte mentem, nem találtam az iskola lépcsőjén, ahol várni szokott. Kiszálltam, bementem az irodába, hogy megkérdezzem, hol van. Azt mondták, rosszul érezte magát, és hazament. Pontosabban te érte mentél, és hazavitted.

Üzenetet írtam. Azt hittem, megállapodtunk az időbeosztásban.

Nem hiszem, hogy működni fog a dolog, érkezett a válasz.

Aznap este halk kopogást hallottam az ajtó felől. Olyan halk volt, hogy eleinte nem is akartam felkelni, hogy kimenjek megnézni, ki az. Aztán mégis magamra kaptam a köntösömet, és leóvakodtam a lépcsőn a sötét hallba. Kinyitottam az ajtót. Senki sem volt ott. Ám a küszöbön jókora, buborékfóliába burkolt csomagot találtam, rajta egy jegyzetlapra írt üzenettel. Ott, a küszöbön állva letéptem a fóliát. A festmény volt. Sam festménye. Az üzenetet Gemma írta.

Megérdemled, hogy a tied legyen. Violet szobájában függött, mióta Fox odaajándékozta neki, de ma délután levette a falról. A keret elrepedt. És Violet kiszurkálta a vásznat. Sajnálom.

Nem tudtam, hogy olyan sokat jelent neked ez a kép.

Kérlek, adj neki egy kis időt.

Remélem, megérted.

Boldog karácsonyt.

Gemma

Nem volt rá időd, hogy elérd az autót. Azonnal láttam, hogy te vagy, ezer közül megismerném az alakodat, a vállad ívét, vagy ahogy kissé felhúzod a könyöködet járás közben. Át sem gondoltam, mit teszek, amikor utánad kiáltottam. Te sem, amikor hátrafordultál. Ott álltunk, néztük egymást. Két idegen, akik mindörökre összetartoznak. Arra számítottam, hogy elfordulsz, beszállsz a kocsiba. De te visszafordultál a ház felé, feljöttél a verandára, amelyet a két kezeddel újítottál fel, az otthonodba, amelyet egykor úgy szerettél. A házba, amelyet papíron még mindig közösen birtokoltunk. A tekinteted elsiklott mellettem, felkúszott az ajtókereten, amelyen repedés futott végig, és egy helyen a lehasadt szilánk éles pengeként meredt elő a fából.

– Meg kellene csináltatnod.

– Köszönöm – mondtam. – Hogy visszahoztad. – Befelé intettem, ahol a kép félig kicsomagolva hevert az előszoba padlóján.

– Gemmának köszönd.

Bólintottam.

– Ne hívd fel többé a feleségemet. Muszáj továbblépned, ugye tudod? Mindannyiunk érdekében.

Persze hogy tudtam. Bár nem bántam volna, ha nem épp a te szádból hallom.

Elfordultál, gondoltam, most már elindulsz. Néztem az arcod, ahogy oldalt fordítottad, próbáltam tisztázni magamban, hogy mit is érzek irántad. Olyan régen nem beszéltünk már, hogy szinte azt sem hittem, hogy valaha valóságos része voltál az életemnek. Inkább egy olyan élet szereplőjének tűntél, amely sosem volt az enyém. Jólesett volna megérinteni az állad, hogy érezzem, milyen az érintése most, hogy mást szeretsz. Hogy egy olyan gyerek apja vagy, aki nem a közös gyerekünk.

– Mi van? – kérdezted, amikor megérezted, hogy nézlek.

A fejemet ráztam. Mindketten a fejünket ráztuk. Aztán lehunytad a szemed, és váratlanul elnevetted magad.

– Tudod… idefelé eszembe jutott valami. – Leültél a legfelső lépcsőfokra, elfordultál, tekintetedet előreszegezve folytattad, mintha az országútnak beszélnél. Leültem melléd, összevontam a mellemen a köntösömet. – Volt valami, amiről sosem beszéltem neked. – Megint nevettél, rázkódott a vállad a nevetéstől. El sem tudtam képzelni, mit akarsz mondani. – Emlékszel arra, amikor Sam születése után egyszer csak eltűntek a szép ruháid a szekrényből? És sehol sem találtuk őket?

– Emlékszem. A tisztítócég volt a ludas, amit te ajánlottál, valami olcsó, vacak hely – horkantam fel. Hogy is felejthettem volna el azt az esetet. Azt hittem, megőrülök; a legszebb blúzaim és pulóvereim mind elvesztek. Sam születése után hónapokig ugyanabban a néhány kinyúlt pulóverben jártam, úgyhogy nem tudom pontosan megmondani, mikor tűntek el a ruhák, mindenesetre baromi furcsa volt, hogy nyomuk veszett. Az egyik közeli ruhatisztítóval próbálkoztunk, az ő mulasztásuk volt az egyetlen magyarázat, amire gondolni tudtunk. Akkoriban olyan fáradt voltam és annyi dolgom volt, hogy nem volt energiám utánajárni. Azt mondtad, ne bánkódjak, majd veszünk másik ruhákat.

Lehajtottad a fejed, hogy ne lássam a széles vigyort az arcodon.

– Na, hát egyik nap… – két ujjad közé fogtad az orrnyergedet, a vállad hevesen rázkódott. – Egyik nap benyúltam a szekrényedbe, hogy kivegyek egy pulcsit, amit kértél, és… – Nem tudtad befejezni a mondatot. Régen láttam ennyire kacagni valakit. Könnyek gyűltek a szemedbe.

– Na! Mondd már, ne csigázz!

– Kinyitottam a szekrényed ajtaját, és mind ott volt… apró darabokra vágva. – Alig tudtad kinyögni az utolsó szavakat. Könnyek peregtek az arcodon. A fejedet csóválva kapkodtál levegő után. – A ruhaujjakat mind levágták, a blúzokat felaprították. Kotorásztam a darabok között. Ez meg mi az isten, gondoltam. – Kezed fejével megtörölted a szemed. – És akkor… és akkor lepillantottam, és ott volt Violet, a ruháid alatt rejtőzött, kezében az egyik szikével, amit a modellezéshez használtam. Ő csinálta. Mint valami istenverte Ollókezű Edward. Úgyhogy kidobtam mindent. Gondoltam, jobb, ha nem szólok róla.

Leesett az állam. A ruháim. Lemészárolta a gardróbomat. Mialatt én lent ültem a kanapén és a gyereket szoptattam, ő apró darabokra cincálta az összes holmimat. És te falaztál neki.

– Hát ez tényleg tök beteg… – Ennyit tudtam kinyögni. Rám néztél, és megint kipukkadt belőled a nevetés. Rohadtul idegesített. Idióta, motyogtam a fejemet csóválva. Nem hittem el, hogy tényleg mulatságosnak találod ezt a sztorit.

Aztán azon kaptam magam, hogy elmosolyodom. Képtelen voltam megállni. A következő pillanatban pedig már hangosan nevettem. Annyira abszurd volt az egész. Mennyire a befolyásod alatt állok még mindig, villant át az agyamon. Még mindig olyan akarok lenni, mint te. Vonítottunk, mint két öreg kutya az éjszakában, olyan pokolian mulatságos volt, hogy ilyesmi megtörténhetett. És hogy te éveken át őrizted ezt a titkot. Meg hogy mindennek ellenére ott röhögünk egymás mellett az éjszaka közepén, a fagyos lépcsőn kuporogva.

– De hát… miért nem mondtad el? El kellett volna mondanod. – A köntösöm ujjába töröltem az orrom, és vártam, hogy lassan csillapodjon a nevetés.

– El. – Addigra te is lehiggadtál valamennyire. Megváltozott az arcod. Évek óta először néztél a szemembe. Ott ültünk, együtt hordoztuk a súlyát mindannak, amit valaha elhallgattunk egymás elől. Nem álltam a tekintetedet, lesütöttem, majd lehunytam a szemem, és a fiunkra gondoltam. A gyönyörű kisfiunkra. És Elijah-ra, a játszótéri kisfiúra. A gyerekekre, akiket Violet kicsúfolt. Arra az éjszakára, amikor Samet bámulta álmában, a sötét szobában. Arra, hogy milyen messzire távolodott tőlem. A pengékre gondoltam. A játék oroszlánra, a nőstényre, amit kidobott az ablakon, amikor hazafelé tartottunk az állatkertből. Az anyám titkaira, az ő szégyenére. Az elvárásaimra. A halálos félelmeimre. Azokra a történésekre, amelyeknek tanúja voltam.

A torkodat köszörülted, felálltál.

– Nem volt mindig könnyű vele, az biztos. De többet érdemelt volna tőled. – Az utcát nézted, a kocsidat, felhúztad a cipzárt a dzsekiden. Kezedet zsebre vágva az alsó lépcsőfokra tetted a lábad. – Te pedig többet érdemeltél volna tőlem.

Amikor visszamentem a házba, a telefonom jelezte, hogy a hangpostára új üzenet érkezett. Női hang volt, kissé reszketeg, mintha idős lett volna a hívó, a háttérből pedig valami zúgás hallatszott. Azért hívott, hogy közölje, anyám aznap meghalt. Hogy hol és hogyan, azt nem mondta. Elhallgatott, eltakarta a kagylót, talán valaki megzavarta. Aztán gyorsan diktálni kezdte a telefonszámát, de ahogy a számokat sorolta, a vonalhang búgása vágta ketté a hangját. Nyilván lejárt a hívásidő.

85

Amikor a mappával a hónom alatt kiszálltam az autóból, éppen a karácsonyi fényben úszó ablakban állt, kezét a függöny felé nyújtotta. Megálltam az út közepén a hóesésben, az utcai lámpa sárga fényében, és néztem őt.

Azt akartam, hogy tudja: sajnálom.

Violet leejtette a karját. Aztán felszegte az állát, a tekintetünk találkozott. Mintha valami ellágyulást láttam volna az arcán. Vártam, hogy talán közelebb lép az ablakhoz, talán az üvegre helyezi a tenyerét, talán önkéntelenül tesz valami gesztust, ami arról tanúskodik, hogy hiányzom neki. Hiszen én vagyok az anyja. Egy pillanatig feltámadt bennem a vakmerő remény, hogy talán rendbe jön minden.

Tátogott, szavakat formált az ajkával. Nem értettem. Közelebb léptem az ablakhoz, megvontam a vállam, a fejemet ráztam. Mondd még egyszer, tátogtam. Most még lassabban artikulálta a szavakat. Aztán előreejtette a fejét, két tenyerével az ablaküvegnek támaszkodott, mintha ki akarná törni. Láttam, ahogy emelkedik-süllyed a mellkasa.

Én löktem ki.

Én löktem ki.

Ezeket a szavakat véltem leolvasni a szájáról.

– Mondd még egyszer! – Ez már nem suttogás volt, hanem kétségbeesett kiáltás. De nem mondta többé. Észrevette a hónom alatt tartott mappát. Én is odapillantottam. Amikor megint találkozott a tekintetünk, többé nyomát sem láttam arcán az előbbi ellágyulásnak.

Az alakod sejlett fel a szoba mélyén, Violet pedig ellépett az ablaktól. A házban kialudt a fény.

Másfél évvel később

Talán most először tudatosult benne, milyen balzsamos illatok úsznak a tüdejét megtöltő, langyos áramlatokban érkező kora júniusi levegőben. Megáll a háza előtt, hogy mélyen beszívja, hasba, ahogy a terapeuta tanította. Minden ülést légzőgyakorlattal zártak. Szusszanva fújja ki a levegőt, kettő, három, aztán a kulcsai után kotorászik a zsebében.

A szombat délutánok nem sokban különböznek a hét többi napjától. Lecsípi a zöld csumát az eperszemekről, félbevágja őket, és megeszi. Ez az ebédje – lassan, a konyhaasztalnál ülve eszik. Kis pohár vizet visz fel az emeletre, a szobájába, amely egykor a fiáé volt. Keresztbe tett lábbal ereszkedik a meditációs párnára, melyet pontosan az ablakkal szemközt helyezett el. Kihúzza magát, ott ül majd a délutáni fényben vagy negyven percen át, és nem gondol semmire. A fiára sem. A lányára sem. A hibákra sem, amelyeket anyaként elkövetett. A bűntudatot is félreteszi ilyenkor, ami akkor fogja el, ha belegondol, milyen károkat okozott. A kibírhatatlan magányra sem gondol.

Nem, ezekkel ilyenkor nem foglalkozik. Túl sok munkát fektetett bele ahhoz, hogy veszni hagyja, amit elért.

Képes vagyok felülemelkedni a hibáimon.

Képes vagyok meggyógyulni a sok fájdalomból és bántalmazásból, amit okoztam.

Ezeket a megerősítő mondatokat hangosan kell kimondani. A mellkasához emeli a kezét, majd pöccint egyet, mintha elengedne mindent.

Amikor eljön a vacsoraidő, lecsukja a laptopját, és felaprítja a salátát. Ilyenkor egy kis zenehallgatást is megenged magának. Ebben még ma is örömét leli. Csak három dalt. De ma este a vállát is mozgatja kicsit a zene ütemére, a lábfejével ütögeti a padlót. Próbálkozik, és minden próbálkozással egyre könnyebben megy.

Vacsora után, ahogy minden este, most is felkapcsolja a lámpákat a verandán. Mindig ezt teszi, hátha a lánya mégis úgy dönt, hogy végre meglátogatja.

Odafent tovább dúdolja, amit lent a konyhában hallgatott. Levetkőzik. A fürdőkád megtelik forró vízzel, a tükröt elhomályosítja a gőz. A mosdókagylónak dőlve letörli az üveget, éppen az arcát vizsgálgatja, a megereszkedett bőrt paskolja a szeme alatt, amikor megszólal a telefon.

Összerezzen, a melléhez szorítja a törülközőt, mintha illetéktelen behatolótól tartana. A telefon ott világít az ágy végében. A lányom, gondolja. Akár ő is lehet. A hirtelen feltámadt remény szinte szárnyakat ad neki.

Ujjával végigsimít a kijelzőn, a füléhez emeli a készüléket.

Hisztérikus női hang. Kétségbeesetten keresi a szavakat, de csak dadogni tud. A háló túlsó végébe botorkál, aztán a sarokba, mintha azt keresné, hol erősebb a jel, mintha ezzel segítene annak a nőnek, hogy végre kijöjjön a hang a torkán. Csitítja, nyugtatja, pedig jóformán csak most jön rá, ki is az, akit vigasztal. Lehunyja a szemét. Gemma.

– Blythe – hangzik az elhaló suttogás a telefonból. – Valami történt Jettel.

Köszönetnyilvánítás

Köszönetet mondok ügynökömnek, Madeleine Milburnnek kivételes odaadásáért, gondosságáért, szeretetteljes támogatásáért.

Köszönettel tartozom továbbá a Madeleine Milburn Literary, TV & Film Agencynek, különösen Anna Hogartynek, Georgia McVeigh-nek, Giles Milburnnek, Sophie Pélissier-nek, Georgina Simmondsnak, Liane-Louise Smithnek, Hayley Steednek és Rachel Yeoh-nak remek munkájukért.

Pamela Dormannek megköszönöm, hogy hitt bennem és ebben a regényben. Megtiszteltetés volt, hogy tanulhattam tőled, és nagyon szerencsésnek érzem magam, hogy a szerzőid között tudhatom magam. Köszönet Brian Tartnak és a Viking Penguin munkatársainak, akiknek a szakértelmére támaszkodhattam. Álljon itt a nevük: Bel Banta, Jane Cavolina, Tricia Conley, Andy Dudley, Tess Espinoza, Matt Giarratano, Rebecca Marsh, Randee Marullo, Nick Michal, Marie Michels, Lauren Monaco, Jeramie Orton, Lindsay Prevette, Andrea Schulz, Roseanne Serra, Kate Stark, Mary Stone és Claire Vaccarro.

Maxine Hitchcock, anyatársam, köszönöm a rendíthetetlenségedet, kitartó hitedet, gondos kezedet, amellyel ezt a regényt javítottad, igyekeztél a legjobbá formálni, és köszönöm, hogy olyan élvezetessé tetted a számomra az egész folyamatot. Köszönettel tartozom Louise Moore-nak és a Michael Joseph csodálatos munkaközösségének, amiért kezdettől fogva támogattak: Clare Bowren, Claire Bush, Zana Chaka, Anna Curvis, Christina Ellicott, Rebecca Hilsdon, Rebecca Jones, Nick Lowndes, Laura Nicol, Clare Parker, Vicky Photiou és Lauren Wakefield – köszönöm nektek.

Nicole Winstanley, hálás vagyok az útmutatásért, amelyet kiadóként és anyaként is adtál. Megtiszteltetés, hogy a nagylelkűen megajándékoztál a bizalmaddal. Rengeteget jelentett, hogy hittél ebben a könyvben. Köszönöm Kristin Cochrane-nek, valamint a Penguin Canada és a Penguin Random House Canada csapatának, amiért végigkísérték ennek a regénynek a születését, és segítettek valóra váltani egy hajdani újságíró álmát. Közülük is külön köszönet illeti Beth Cockeramet, Anthony de Riddert, Dan Frenchet, Charidy Johnstont, Bonnie Maitlandet, Meredith Palt és David Rosst.

Hálás vagyok Beth Lockley-nek, akinek a barátságát több mint egy évtizede a szívemben őrzöm; köszönöm, hogy mióta csak az ötlet megfogant bennem, biztatott e könyv megírására. Az okos tanácsok és az őszinte támogatás, amit tőled kaptam, rengeteget segített; minden nőnek erre lenne szüksége, aki hozzám hasonló fába vágja a fejszéjét.

Hálámat tolmácsolom a külföldi kiadóknak, akik felkarolták művemet.

Linda Preussennek köszönet, amiért megtanított a mesterség fortélyaira, Amy Jonesnak pedig köszönet a bizalomért.

Dr. Kristine Laderoute nagylelkűen megosztotta velem széles körű pszichológiai ismereteit – örök hála érte.

Ashley Bennionnek, a kétszemélyes alkotócsoport másik, nagyra becsült tagjának, aki végigolvasta a számtalan vázlatot, a több száz e-mailt, és éveken át mellettem állt, szintén óriási érdemei vannak e mű létrejöttében.

Szerencsés vagyok, hogy oly sok nagyszerű asszonyt mondhatok barátomnak. Mindannyiuknak hálás vagyok a támogatásért, és azért, hogy sosem mulasztják el megkérdezni: „Hogy haladsz az írással?”, akkor sem, ha tudják, az esetek többségében kitérő választ adok erre a kérdésre. Külön köszönettel tartozom Jenny (Gleed) Leroux-nak, Jenny Emerynek és Ashley Thomsonnak, valamint Jessica Berrynek hasznos meglátásaikért, amelyekkel a munkámat segítették, és a hihetetlen lelkesedésükért.

Köszönet a Fizzell családnak a szeretetteljes támogatásért.

Jackelyne Napilannek a hűséges, melegszívű gondoskodásáért.

Sara Audrainnek és Samantha Audrainnek, hogy olyan izgatott érdeklődéssel kísértétek a munkámat, és hogy feldobtátok az álmos nyári napokat. Cathy Audrainnek, aki meggyökereztette otthonunkban az olvasás szeretetét – örök hála a legállhatatosabb, legodaadóbb anyai példamutatásért. Mark Audrainnek köszönet az írói vénáért, amelyet tőle örököltem, valamint a belém vetett megingathatatlan bizalomért. Óriási áldás, hogy ilyen szülők neveltek. Ők biztattak, hogy merjek álmodni, ők ösztökéltek, hogy keményen megdolgozzam a céljaimért. Mindennap hálát adok értük a sorsnak.

Amikor ezt a regény írni kezdtem, a kisfiam hat hónapos volt. Az anyaság és az írói lét egyszerre kezdődött a számomra, és én mindkettőt örömmel, a kiváltságosság érzetével éltem meg. Oscar és Waverly – nektek ajánlom ezt a regényt, köszönetképpen az ihletért, amelyet belőletek nyertem. Végül, de nem utolsósorban partneremnek, Michael Fizzellnek fejezem ki hálámat azért, hogy lehetővé tette, hogy idáig eljussak, és mert általa jobbá vált a világ, amelyben élek.

Bookline
www.libri-kiado.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
ekonyvlogo

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License