Eszméletlen szerelem

Ali Hazelwood

Maxim (2023 febr)

Címke: chick lit, erotikus, romantikus, regény

chick litttt erotikusttt romantikusttt regényttt

Mint egy lila hajú jedi, aki egyensúlyt hoz a férfiak uralta univerzumba, Bee Königswasser egyetlen egyszerű elvet követ az életében: mit tenne Marie Curie? Ha a NASA felajánlaná neki egy neuromérnöki projekt vezetését, Marie kérdés nélkül igent mondana. Csakhogy a modern fizika anyjának sosem kellett osztoznia a feladaton Levi Warddal.

Jó, persze, Levi vonzó a maga sötét hajú, magas, metsző tekintetű módján. És erős karjaival romantikus hősként megmenti Beet, amikor a lány szorult helyzetbe kerül a laborban töltött első napján. De már évekkel ezelőtt, még a doktori iskolában teljesen világossá tette, hogy mit érez a lány iránt.

Bee laborfelszerelése nem jött meg, a kollégák levegőnek nézik, ezért úgy érzi, hogy a karrierje megint megfeneklik. Talán a nyakszirti lebenye játszadozik vele, de Bee esküdni merne rá, hogy Levi szép lassan a szövetségesévé válik, támogatja az ötleteit, és… felfalja őt a szemével. A lány neuronjai pedig lángra lobbannak. De amikor eljön az idő, hogy lépjen, és kockára tegye a szívét, egyetlen dolog számít: mit tesz most Bee Königswasser?

ALI HAZELWOOD

Eszméletlen szerelem

A Csíráimnak

1

A HABENULA: CSALÓDÁS

ELÁRULOM, MI A KEDVENC érdekes infómorzsám: dr. Marie Skłodowska-Curie laborköpenyben állított be az esküvőjére.

Igazából ez elég menő sztori: egy kutató barátja összehozta őt Pierre Curie-vel. Feszengve bevallották, hogy olvasták egymás tanulmányait, flörtöltek a folyékony urániummal teli mérőedények fölött, és a pasi egy éven belül megkérte a kezét. De Marie eredetileg csak azért érkezett Franciaországba, hogy megszerezze a diplomáját, és így vonakodva, de visszautasította a férfit, hogy visszatérhessen Lengyelországba.

Ta da, da, da…

Ekkor lép színre a Krakkói Egyetem, a történet főgonosza és tudtán kívül Kupidója, ami azért nem biztosított Marie-nak oktatói állást, mert nő volt (Nagyon elegáns, Krakkói Egyetem!). Rohadt egy húzás, tudom, de megvolt az a szerencsés mellékhatása, hogy egyenesen visszalökte Marie-t Pierre szerető és még nem radioaktív karjaiba. A két csodaszép stréber 1895-ben összeházasodott, és Marie, akit akkoriban nem igazán vetett fel a pénz, olyan esküvői ruhát választott magának, ami elég kényelmes volt ahhoz, hogy minden nap azt viselje a laborban. Az én hősnőm gyakorlatias volt.

Persze ez a sztori sokkal kevésbé lesz menő, ha előreugrunk kábé tíz évet, amikor Pierre-t elütötte egy hintó, és magára hagyta Marie-t a két kislánnyal. Pillantsunk hát bele 1906-ba, ott találjuk meg a történet valódi tanulságát: rossz ötlet abban bízni, hogy az emberek veled maradnak. Így vagy úgy, de végül mind elmennek. Talán megcsúsznak egy esős reggelen a Rue Dauphine-on, és összezúzza a koponyájukat egy ló vontatta kocsi. Talán elrabolják őket a földönkívüliek, és eltűnnek a végtelen űrben. Vagy talán lefekszenek a legjobb barátnőddel hat hónappal azelőtt, hogy összeházasodnátok, így kénytelen vagy lemondani az esküvőt, és egy rakás pénzt veszítesz a foglalók miatt.

A határ tényleg a csillagos ég.

Mondhatjuk, hogy a Krakkói Egyetem csak egy kis gonosztevő. Félreértés ne essék: boldogan elképzelem, ahogy dr. Curie Micsoda nő stílusban visszatáncol Krakkóba az esküvői ruhájában/laborköpenyében, a két Nobel-díját lobogtatva, és azt kiabálva: „Nagy hiba. Nagy. Hatalmas.” De a valódi főgonosz, aki megríkatta Marie-t, és aki miatt éjszakánként a plafont bámulta, a veszteség volt. A gyász. Ami valóban múlandóvá teszi az emberi kapcsolatokat. A valódi főgonosz a szerelem: egy instabil izotóp, ami állandóan spontán radioaktív bomláson esik át.

És ezért soha nem bűnhődik meg.

Tudod, hogy ezzel szemben mi megbízható? Mi az, ami egész életében soha, de soha nem hagyta cserben dr. Curie-t? A kíváncsisága. A felfedezései. Az eredményei.

A tudomány. A tudomány a csúcs.

Ezért amikor értesít a NASA – Engem! Bee Königswassert! –, hogy kiválasztottak a BLINK, az egyik legnagyobb presztízsű neuromérnöki kutatási projektjük vezetőjének, visítok. Hangosan és boldogan sikongatok a parányi, ablaktalan irodámban a Bethesda kampuszán a Nemzeti Egészségügyi Intézetben. Visongok a csodálatos teljesítménynövelő technológia miatt, amit nem másoknak fogok építeni, mint a NASA űrhajósainak. Aztán eszembe jut, hogy a falak papírvékonyak, és a bal oldali szomszédom egyszer hivatalosan panaszt tett ellenem, amiért a kilencvenes évek alternatív női rockbandáit hallgattam fejhallgató nélkül. Úgyhogy rászorítom a kézfejemet a számra, beleharapok, és a lehető leghalkabban ugrálok föl-le, miközben szétárad bennem a boldogság.

Úgy képzelem, hogy dr. Curie is ezt érezhette, amikor 1891 végén végre megengedték neki, hogy felvételizzen a Párizsi Egyetemre: mintha a tudományos felfedezések (lehetőleg nem radioaktív) világa végre elérhető közelségbe került volna. Ez életem eddigi legfontosabb napja, és ezzel egy zseniális ünnepi hétvége veszi kezdetét. A csúcspontjai:

• Elmondom a hírt a három kedvenc kollegámnak, és elmegyünk a szokásos bárunkba, benyakalunk több kör lemon drop martinit, és felváltva, nevetségesen utánozzuk azt, amikor Trevor, a ronda, középkorú főnökünk megkért minket, hogy ne szeressünk bele. (A tudományos világban a férfiak sokszor tévképzetekbe ringatják magukat; kivéve persze Pierre Curie-t. Ő sosem tenne ilyet.)

• Átfestem a hajamat rózsaszínről lilára. (Otthon kell elintéznem, mert az egyetem fiatal munkatársai nem engedhetik meg maguknak, hogy szalonokba járjanak; a zuhanyzóm a végére úgy szokott kinézni, mint egy vattacukorgép és egy unikornis-vágóhíd keveréke, de a mosómedve incidens után – amiről, hidd el, nem akarsz tudni – amúgy sem kaptam volna vissza a foglalómat).

• Elmegyek a Victoria’s Secretbe, veszek egy csini, zöld fehérnemű együttest, és nem hagyom, hogy bűntudatom legyen az ára miatt (bár hosszú évek óta nem látott senki ruha nélkül, és ha rajtam múlik, még sok-sok évig nem is fog).

• Letöltöm „A kanapétól a maratonig” tervét, amit már meg akartam csinálni, és elmegyek futni. (Aztán hazabicegek, átkozom a nagyravágyásomat, és azonnal visszalépek „A kanapétól az 5 kilométerig” programra. Nem hiszem el, hogy vannak, akik mindennap edzenek).

• Sütök nasit Finneasnak, az idős szomszédom ugyanannyira idős macskájának, aki gyakran betoppan a lakásomba egy második vacsira. (Hálából pedig széttépi a kedvenc pár Converse-emet. Dr. Curie – végtelen bölcsességében – valószínűleg kutya párti volt.)

Röviden: csodásan érzem magam. Még akkor sem vagyok szomorú, amikor eljön a hétfő. Csak a szokásos – kísérletek, labormegbeszélések, mirelit kaja és sajátmárkás Lacroix adatelemzéssel fűszerezve –, de a BLINK gondolatára még a régi dolgokat is újnak és izgalmasnak érzem.

Őszinte leszek: betegre aggódtam magam. Miután négy pályázati jelentkezésemet utasították el kevesebb mint hat hónapon belül, biztos voltam benne, hogy a karrierem megfeneklett, sőt, talán véget is ért. Valahányszor Trevor behívott az irodájába, hevesen vert a szívem, izzadt a tenyerem, biztosra vettem, hogy közli, nem újítja meg az éves szerződésemet. Az elmúlt pár év, mióta végeztem a doktorin, nem volt igazán jó móka.

De ennek vége. A NASA szerződéses munkatársának lenni hatalmas karrierlehetőség. Végtére is könyörtelen szelektálás után választottak olyan aranyifjak helyett, mint Josh Martin, Hank Malik, sőt Jan Vanderberg, a szörnyű pasas, aki úgy szapulja a kutatásomat, mintha olimpiai sportág lenne. Voltak visszaeséseim, nem is egy, de miután majdnem két évtizedet töltöttem az agy megszállottjaként, itt vagyok: a BLINK vezető idegkutatója. Űrhajósoknak fogok felszerelést tervezni, olyan eszközöket, amelyeket az űrben fognak használni. Így kiszabadulok Trevor ragacsos, szexista markából, és szerzek magamnak egy hosszútávú szerződést, valamint saját labort saját kutatási tervvel. Ez a fordulópont a szakmai életemben; és őszintén, engem csak ez az élet érdekel.

Napokig eksztázisban vagyok. Madarat lehetne velem fogatni.

Eksztázisban lehetne velem madarat fogatni.

Aztán hétfőn délután 16:33-kor pittyeg az e-mailem, a NASA üzent. Elolvasom az illető nevét, aki velem együtt fogja irányítani a BLINK-et, és hirtelen eltűnik az eddig érzett eksztázis.

* * *

– EMLÉKSZEL Levi Wardra?

– Brennt da etwas… hm?¹ – A telefonban Mareike hangja álomittas, letompítja a rossz vonal és a távolság. – Bee? Te vagy az? Hány óra van?

– Nyolc tizenöt Marylandban és… – Gyorsan utánaszámolok az időeltolódásnak. Reike pár hete Tádzsikisztánban járt, de most talán… Portugáliában van? – A te időd szerint hajnali kettő.

Reike felmordul, nyög, nyöszörög, és még egy rakás olyan hangot ad ki, amelyet túlságosan jól ismerek, mivel életünk első két évtizedében együtt laktunk. Leülök a kanapémra, és kivárom, amíg megkérdezi:

– Ki halt meg?

– Senki. Mármint valaki biztosan meghalt, de senki olyan, akit ismerünk. Tényleg aludtál? Beteg vagy? Repüljek oda? – Őszintén aggódom, hogy a testvérem nem egy klubban bulizik, meztelenül fürdőzik a Földközi-tengerben, vagy egy csapat varázslóval lóg, akik az Ibériai-félsziget erdőiben élnek. Nagyon nem jellemző rá az éjszakai alvás.

– Nem kell. Megint csóró vagyok. – Ásít. – Napközben magánórákat adok gazdag, elkényeztetett portugál fiúknak, amíg össze nem szedek annyit, hogy elrepülhessek Norvégiába.

Több eszem van annál, minthogy megkérdezzem, „Miért Norvégiába?”, mivel Reike csak annyit válaszolna, hogy „Miért ne?”. Inkább ezt válaszolom:

– Küldjek egy kis pénzt? – Nem vagyok épp tele pénzzel, főleg a – mint kiderült – korai – ünnepléssel töltött napok után, de pár dollárról le tudok mondani, ha odafigyelek. És nem eszem. Pár napig.

– Nem kell, a vakarcsok szülei jól fizetnek. Pfú, Bee, tegnap egy tizenkét éves megpróbálta megfogni a cicimet!

– Undorító. Mit csináltál?

– Természetesen közöltem vele, hogy levágom az ujjait. Egyébként… minek köszönhetem, hogy ilyen brutálisan felkeltettél?

– Sajnálom!

– Nem, nem sajnálod! Elmosolyodom.

– Nem, tényleg nem sajnálom. – Mi értelme annak, hogy a DNS-ed 100%-ban megegyezik valakivel, ha nem ébresztheted fel egy vészdumcsira? – Emlékszel a kutatási projektre, amit említettem? A BLINK-re?

– Aminek te vagy a vezetője? A NASA-nál? Ahol a te csini agytudományodat használják, hogy csini sisakokat gyártsanak, és a csini űrhajósok jobbak legyenek az űrben?

– Aha. Kábé. Kiderült, hogy nem vezetem, csak társ-vezetem. A pénzt az NIH² és a NASA adja. Farokméregetésbe kezdtek, hogy melyik intézmény legyen a főnök, és végül úgy döntöttek, hogy két vezető lesz. – A szemem sarkából észreveszek egy narancssárga villanást: Finneas felugrik a konyhaablak párkányára. Néhányszor megvakarom a fejét, és beengedem. Kedvesen nyávog, és megnyalja a kezemet. – Emlékszel Levi Wardra?

– Valamelyik pasi, aki próbálja velem felvenni a kapcsolatot, mert gonorrhoeás?

– Mi? Nem! A doktori iskolában találkoztam vele. – Kinyitom a szekrényt, ahol a Whiskast tartom. – Biomérnökként PhD-zett a laborunkban, és ötödéves volt, amikor én kezdtem…

– A Wardbarom!

– Aha, ő az.

– Emlékszem! Nem volt… dögös? Magas? Izmos? Elfojtok egy mosolyt, és kaját öntök Finneas tálkájába.

– Nem tudom pontosan, mit gondoljak arról, hogy az egyetlen, amire emlékszel a doktoris ősellenségemről, hogy 190 centi. – Dr. Marie Curie testvérei, a neves orvos, Bronisława Dłuska és az oktatási aktivista, Helena Szalayowa sosem tettek volna ilyet. Hacsak nem voltak olyan kiéhezett nőszemélyek, mint Reike, mert abban az esetben nagyon is.

– És izmos. Büszkének kellene lenned rám, hogy elefántmemóriám van.

– Az is vagyok. Szóval megmondták, ki lesz a társam a projekt vezetőjeként, és…

– Na ne! – Reike biztosan felült. A hangja hirtelen kristálytiszta. – Na ne!

– Na de! – Hallgatom a testvérem mániákus, boldog kacaját, miközben kidobom az üres tasakot. – Tudod, legalább megjátszhatnád, hogy nem élvezed ennyire.

– Ó, megjátszhatnám. De vajon meg is teszem?

– Nyilván nem.

– Sírtál, amikor kiderült?

– Nem.

– Lefejelted az asztalt?

– Nem.

– Ne hazudj nekem! Van egy hupli a homlokodon?

– …Talán egy kicsi.

– Jaj, Bee! Köszi, hogy megosztottad velem ezt a nagyszerű hírt! Nem a Wardbarom mondta, hogy bronda vagy?

Sosem mondta, vagy legalábbis nem ezekkel a szavakkal, de olyan hangosan nevetek, hogy Finneas riadtan néz rám.

– Nem hiszem el, hogy arra még emlékszel!

– Miért? Azon nagyon kiakadtam. Te baromi dögös vagy!

– Csak azért mondod, mert pont úgy nézek ki, mint te.

– Jé, észre sem vettem!

Ez egyébként nem teljesen igaz. Igen, Reikével mindketten alacsonyak és vékonyak vagyunk. Ugyanolyan szimmetrikusak a vonásaink, és kék a szemünk, ugyanolyan egyenes és sötét a hajunk. De az Apád-anyád idejöjjön! korszakon már túljutottunk, és huszonnyolc éves korunkra senkinek sem okozna gondot megkülönböztetni minket. Hisz a hajam különböző pasztellszínekben pompázott az elmúlt évtizedben, imádom a piercingeket, és van tetkóm is. Reike világjáró művészlélek, az igazi szabadszellem a családban, de a divat terén nem fáradt ezzel. Itt jöttem én, az elvileg unalmas tudós.

– Szóval ő az? Aki közvetve sértegetett engem?

– Aha. Levi Ward. Az egyetlen és utánozhatatlan.

Vizet töltök egy tálba Finneasnak. Ez nem egészen így volt. Levi konkrétan soha nem sértegetett. Burkoltan viszont…

Az első tudományos előadásomat a doktori képzés második szemeszterében tartottam, és nagyon komolyan vettem. Bemagoltam az egész szöveget, hatszor újracsináltam a Power Pointot, még a tökéletes öltözék miatt is agonizáltam egy sort. A végén a szokásosnál csinosabban öltöztem fel, és Annie-nek, a doktoris legjobb barátnőmnek az a jó szándékú, de szerencsétlen ötlete támadt, hogy rávegye Levit, hogy bókoljon nekem.

– Ugye, hogy Bee ma különösen csinos?

Valószínűleg ez az egyetlen társalgási téma jutott eszébe. Hiszen Annie mindig arról áradozott, hogy a pasi milyen titokzatosan jóképű a sötét hajával, a széles vállával és az érdekes, szokatlan arcával; hogy mennyire szeretné, ha nem lenne ennyire visszafogott, és randira hívná. Csakhogy úgy tűnt, Levit egyáltalán nem érdekli a társalgás. Elmélyülten fürkészett engem a metsző, zöld szemével. Tetőtől talpig, jó hosszan végigmért. Aztán azt mondta…

Semmit. Az égvilágon semmit nem mondott.

Csak – ahogy azt Tim, az ex-vőlegényem később nevezte – „rémült arcot” vágott, és egy merev biccentés és zéró bók kíséretében – még egy erőltetett vagy hamisan csengő sem hangzott el – kisétált a laborból. Ezután a doktori iskola – a pletykák legnagyobb pöcegödre – tette a dolgát, és a sztori önálló életre kelt. A diákok állították, hogy lehányta a ruhámat; térden állva könyörgött, hogy húzzak zacskót a fejemre; borzalmában úgy próbálta kitisztítani az agyát, hogy hipót ivott, és ennek következtében visszafordíthatatlan neurológiai károsodást szenvedett. Próbálom nem túl komolyan venni magam, és valahol szuper volt mémmé válni, de olyan vad pletykák keltek szárnyra, hogy kezdtem eltűnődni, talán tényleg visszataszító vagyok.

De Levit akkor sem hibáztattam soha. Soha nem nehezteltem rá, amiért nem engedte, hogy erőszakkal rávegyék, hogy úgy tegyen, mintha vonzónak találna. Vagy… hát… nem visszataszítónak. Hiszen mindig is nagyon férfias férfinak tűnt. Másnak, mint a fiúk, akik körülvettek. Komolynak, fegyelmezettnek, kicsit elmélázónak. Szenvedélyesnek és tehetségesnek. Alfának, bármit is jelentsen ez. Egy orrpiercinges, kék ombre hajú lány nem passzolt a csinos nőkről alkotott elképzeléseihez, és ez rendben is van.

Azért viszont tényleg neheztelek Levira, ahogy egyébként viselkedett abban az évben, amikor együtt jártunk doktori iskolába. Például soha nem vette a fáradságot, hogy a szemembe nézzen, amikor beszéltem vele, mindig talált kifogást, hogy ne jöjjön el a tanulmányolvasó klubba, amikor rám került a sor. Fenntartom magamnak a jogot, hogy mérges legyek azért, hogy minden csoportos beszélgetésből odébbállt abban a pillanatban, amint én csatlakoztam; hogy soha még csak nem is köszönt, annyira méltatlannak tartott a figyelmére; hogy amikor beléptem a laborba, rajtakaptam, ahogy erős nemtetszéssel mered rám, mintha valami borzalmas förtelem lennék. Fenntartom a jogot, hogy keserűséget érezzek, amiért miután Timmel eljegyeztük egymást, Levi félrevonta őt, és közölte vele, hogy sokkal jobbat is találhatna nálam. Ne már, ki csinál ilyet?

De legfőképpen fenntartom magamnak a jogot, hogy megvessem azért, mert világossá tette, hogy középszerű kutatónak tart. A többi fölött könnyen szemet hunytam volna, de hogy nem tiszteli a munkámat… ezért örökké élezni fogom a fejszémet.

Hogy aztán ágyékon találjam vele.

Levi egy áprilisi kedden vált esküdt ellenségemmé a PhD témavezetőm irodájában. Samantha Lee nagyágyú volt – és még mindig az –, ha az agyi képalkotásról van szó. Ha létezik módszer arra, hogy tanulmányozzunk egy élő emberi agyat anélkül, hogy felnyitnánk a koponyát, azt vagy Sam találta ki, vagy ő tökéletesítette. A kutatása fantasztikus, jól támogatott, és széles körben interdiszciplináris; ezért mentorált különféle doktorandusz hallgatókat: hozzám hasonló kognitív idegkutatókat, akiket a viselkedés idegrendszeri alapjai érdekelnek, de számítógépes szakembereket, biológusokat, pszichológusokat is. Mérnököket.

Levi még Sam laborjának zsúfolt káoszából is kiemelkedett. Mestere volt az olyan problémamegoldásnak, amit Sam szeretett; ami művészetté emeli az agyi képalkotást. Elsőévesként Levi kitalálta, hogyan alkosson meg egy hordozható infravörös spektroszkópot, amin a posztdoktorisok egy évtizede törték a fejüket. Harmadévre forradalmasította a labor adatelemzési folyamatát. Negyedévben publikált a Science magazinban. Ötödévesen pedig, amikor csatlakoztam a laborhoz, Sam együtt hívott be minket az irodájába.

– Van ez az elképesztő projekt, amit be akarok indítani – kezdte a szokásos lelkesedésével. – Ha sikerrel járunk, az a tudományterület egész arculatát megváltoztatja. És ezért a legjobb idegkutatómnak és a legjobb mérnökömnek együtt kell rajta dolgoznia.

Szellős, kora tavaszi délután volt. Jól emlékszem rá, mert az a reggel felejthetetlenre sikerült: Tim féltérden a labor kellős közepén, ahogy megkéri a kezemet. Kicsit színpadias volt, nem igazán az én stílusom, de nem akartam panaszkodni, amikor ez azt jelentette, hogy valaki örökké mellettem akar állni. Úgyhogy a szemébe néztem, lenyeltem a könnyeimet, és igent mondtam.

Néhány órával később éreztem, ahogy az eljegyzési gyűrűm fájdalmasan az összeszorított öklömbe mélyed.

– Nincs időm egy ilyen együttműködésre, Sam – közölte Levi. Olyan messze állt tőlem, amennyire csak tudott, és mégis sikerült kitöltenie a pici irodát, és a középpontjává válni. Nem vette a fáradtságot, hogy rám nézzen. Sosem vette.

Sam a homlokát ráncolta.

– A múltkor azt mondtad, benne vagy.

– Tévedtem. – Levi arca kifürkészhetetlen maradt. Tántoríthatatlan. – Bocs, Sam! Egyszerűen túl sok a dolgom.

A torkomat köszörültem, és tettem felé néhány lépést.

– Tudom, hogy még csak elsőéves vagyok – kezdtem békítően –, de meg tudom csinálni a részem, esküszöm. És…

– Nem erről van szó – válaszolta Levi. Zöld, fekete és ridegen viharos szeme egy pillanatra elkapta a pillantásomat, és egy röpke másodpercig úgy tűnt, elakad, mintha képtelen lenne félrenézni. Kihagyott a szívverésem. – Mint mondtam, most nincs időm új projektbe kezdeni.

Nem emlékszem, miért egyedül sétáltam ki az irodából, sem arra, hogy miért maradtam az ajtó előtt. Azt mondtam magamnak, hogy semmi baj. Levi egyszerűen elfoglalt. Mindenki elfoglalt. A tudományos világ nem más, mint egy rakás elfoglalt ember, akik elfoglaltan rohangálnak ide-oda. Én is piszok elfoglalt voltam, mert Samnek igaza volt: én voltam az egyik legjobb idegkutató a laborban. Bőven akadt saját munkám is.

Aztán meghallottam Sam aggódó kérdését.

– Miért gondoltad meg magad? Te mondtad, hogy a projekt menni fog, mint a karikacsapás.

– Tudom. De nem megy. Sajnálom.

– Mi nem megy?

– Nem dolgozhatok Beevel.

Sam megkérdezte, miért, de én nem hallgattam meg. A tudomány mindegyik ágához szükség van egy jó nagy adag mazochizmusra, de én ott húztam meg a határt, hogy végighallgatom, ahogy valaki a főnökömnek pocskondiáz. Elviharzottam, és a következő héten, amikor hallottam, hogy Annie boldogan csacsog arról, hogy Levi beleegyezett, hogy segít a doktori dolgozatában, már rég nem hazudtam magamnak.

Levi Ward, Őwardsága, dr. Wardbarom utált engem. Engem.

Konkrétan engem.

Igen, szűkszavú, komor, mélabús pasi volt, és akkora, akár egy hegy. Zárkózott és introvertált. Visszafogott és távolságtartó. Nem követelhettem meg tőle, hogy kedveljen, és nem is volt szándékomban ezt tenni. De akkor is, ha mindenki mással képes volt civilizáltan, udvariasan, sőt barátságosan viselkedni, akkor velem szemben is erőt vehetett volna magán. De nem: Levi Ward egyértelműen utált engem, és ilyen gyűlölettel szemben…

Nos, egyszerűen nem volt más választásom, mint ugyanúgy utálni őt.

– Ott vagy? – kérdezi Reike.

– Aha – motyogom –, csak Levi járt a fejemben.

– Akkor a NASA-nál van? Reménykedhetek benne, hogy elküldik a Marsra, hogy visszahozza a Curiosityt?

– Sajnos, előbb társvezeti velem a projektet. – Az elmúlt néhány évben, mialatt a karrierem úgy kapkodott levegő után, mint egy alvási apnoétól szenvedő víziló, Levi csodásan boldogult; visszataszítóan jól. Érdekes tanulmányokat publikált, hatalmas támogatást kapott a Védelmi Minisztériumtól, és egy e-mail szerint, amit Sam küldött körbe, még a Forbes „Legjobb 10 negyven év alatti a tudományos életben” listára is felkerült. Az egyetlen ok, amiért anélkül viseltem el a sikerét, hogy a kardomba dőltem volna, az volt, hogy a kutatása eltávolodott az agyi képalkotástól. Így nem igazán voltunk vetélytársak, nekem pedig sikerült… nem is gondolni rá. Ez egy csodálatos képesség, ami remekül működött… a mai napig.

Komolyan, picsába a mai nappal!

– Még mindig piszkosul élvezem ezt, de erőlködni fogok, hogy testvéri legyek, és együttérző. Mennyire aggódsz azon, hogy vele dolgozol egy egytől a zacskóba zihálásig terjedő skálán?

Finneas vizének maradékát ráöntöm a cserepes százszorszépekre.

– Azt hiszem, az, hogy olyasvalakivel kell dolgoznom, aki szar kutatónak tart, legalább két inhalátort kíván.

– Elképesztő vagy. A legjobb tudós.

– Jaj, köszi! – Úgy döntök, hogy a tény, miszerint Reike az asztrológiát és a kristályterápiát is „tudománynak” tartja, csak kicsit von le a bók értékéből. – Szörnyű lesz. A legrosszabb. Ha még mindig olyan, mint régen, akkor én… Reike, te most pisilsz?

Szünet, amit vízcsobogás tölt ki.

– …Talán. Hé, te ébresztettél fel engem és a hólyagomat. Légyszi, folytasd!

Mosolyogva csóválom a fejem.

– Ha kicsit is olyan, mint a Pitten volt, egy rémálom lesz vele együtt dolgozni. Ráadásul ő lesz hazai pályán.

– Persze, mert Houstonba költözöl.

– Három hónapra. A kutatóasszisztenssel jövő héten indulunk.

– Féltékeny vagyok. Ki tudja, én meddig fogok itt rostokolni Portugáliában, miközben Joffrey Baratheon-utánzatok fogdosnak, akik nem hajlandóak megtanulni, mi a kötőmód. Rosszul vagyok, Bee!

Mindig meglepő marad számomra, hogy Reikével mennyire máshogy reagáltunk arra, hogy a szüleink halála előtt és után is úgy dobáltak minket, mint egy gumilabdát. Egyik távoli rokontól kerültünk a másikig, tucatnyi városban éltünk, és Reike csak arra vágyik… hogy még több országban éljen. Utazzon, új helyeket lásson, új dolgokat tapasztaljon. Mintha a változás utáni vágy be lenne kötve az agyába. Aznap, amikor végeztünk a középiskolában, összecsomagolt, és az elmúlt évtizedben a földrészeket rótta. Miután pár hetet eltöltött valahol, panaszkodott, hogy unatkozik.

Én a másik véglet vagyok. Gyökeret akarok ereszteni. Biztonságra vágyom. Stabilitásra. Azt hittem, Timmel megtaláltam, de mint mondtam, kockázatos másokra támaszkodni. Az állandóság és a szerelem nem passzolnak, úgyhogy most a karrieremre koncentrálok. Hosszútávú állást szeretnék az NIH egyik kutatójaként, és ehhez tökéletes lépcsőfok a BLINK.

– Tudod, mi jutott eszembe?

– Hogy elfelejtetted lehúzni?

– Éjszaka nem húzhatom le; hangos európai csövek. Ha lehúzom, a szomszédom passzív-agresszív üzeneteket hagy. De figyi: három éve, amikor azzal töltöttem a nyarat, hogy görögdinnyét szüreteltem Ausztráliában, találkoztam ezzel a houstoni pasival. Piszok vicces volt. És cuki is. Biztosan megtalálom az e-mail-címét, és megkérdezem, facér-e.

– Ki van csukva.

– Nagyon szép szeme volt, és meg tudta érinteni az orra hegyét a nyelvével. Ez kábé a népesség tíz százalékára igaz.

Az eszembe vésem, hogy nézzek utána, ez igaz-e.

– Dolgozni megyek oda, nem orr-nyelv pasival randizni.

– Lehetne mindkettőt.

– Nem randizom.

– Miért?

– Tudod, miért.

– Ami azt illeti, nem. – Reike hangjában megjelenik a szokásos makacsság. – Figyelj, tudom, hogy amikor legutóbb randiztál…

– Menyasszony voltam.

– Egykutya. Talán nem mentek jól a dolgok… – A legeufemisztikusabb eufemizmus hallatán, amivel valaha találkoztam, felszalad az egyik szemöldököm. – Biztonságban akarod érezni magad, és helyre akarod hozni az érzelmi határaidat, de ez nem akadályozhatja meg, hogy újra randizz. Nem tarthatod az összes tojásodat a tudomány kosarában. Vannak más, jobb kosarak is. Például a szex-kosár, a smár-kosár, a „hagyni egy pasinak, hogy kifizesse a drága, vegán vacsidat”-kosár meg… – Finneas pont ezt a pillanatot választja, hogy hangosan nyávogjon. Isten áldja a kis macsek időzítését! – Bee! Elhoztad azt a macskát, amiről beszéltél?

– A szomszédé. – Odahajolok, és az orrommal megsimogatom a cicát, némán köszönetet mondva, amiért prédikáció közben megakasztotta a testvéremet.

– Ha nem akarsz randizni orr-nyelv pasival, legalább szerezz egy nyavalyás macskát! A hülye nevét már úgyis kitaláltad.

– A Miaurie Curie szuper név, de nem.

– Ez a gyerekkori álmod! Emlékszel, amikor Ausztriában voltunk? Amikor Harry Potter-eset játszottunk, és a patrónusod mindig a cica volt.

– A tied meg egy pacahal. – Elmosolyodom. Együtt olvastuk el a könyveket németül, mindössze néhány héttel azelőtt, hogy az Egyesült Királyságba költöztünk volna az anyai unokatestvérünkhöz, aki nem repesett túlságosan attól, hogy a parányi vendégszobájában laktunk. Uh, utálok költözni! Szomorúan hagyom itt a tárgyilagosan nézve pocsék, de hőn szeretett bethesdai lakásomat. – Mindegy, Harry Potter már örökre el lett rontva, és nem szerzek macskát.

– Miért?

– Mert a legújabb statisztikai adatok szerint 13-17 év múlva elpusztul, a szívemet pedig 13-17 darabra töri.

– Ó, a jó életbe már!

– Megelégszem azzal, hogy más emberek macskáit szeretem, és sosem tudom, mikor távoznak el.

Puffanást hallok, valószínűleg Reike visszadőlt az ágyra.

– Tudod, mi a bajod? Úgy hívják…

– Nincs bajom, ezt már…

– …szorongó személyiségzavar. Patologikusan független vagy, és nem engedsz másokat közel magadhoz, mert félsz, hogy végül elhagynak. Kerítést emeltél magad köré – a Bee-kerítést –, és rettegsz mindentől, ami hasonlít egy érzelmi… – Reike hangja beleveszik egy állkapocstörő ásításba, és elönt az iránta érzett szeretet. A kedvenc hobbija ellenére, hogy beüti a tulajdonságaimat a Webdokiba, és képzelt kórképeket diagnosztizál nálam.

– Menj aludni, Reike! Hamarosan hívlak.

– Jó, oké. – Újabb kis ásítás. – De igazam van, Beetch. Te pedig tévedsz.

– Naná! Jó éjt, babám!

Leteszem, és pár percig még Finneast simogatom. Amikor kisurran a kora tavaszi este lágyan fújdogáló szellőjébe, nekilátok a csomagolásnak. Miközben a szűk farmeromat és a színes topjaimat hajtogatom, a kezembe akad valami, amit egy ideje nem láttam: egy ruha, kék alapon sárga pöttyökkel. Dr. Curie esküvői ruhája ugyanilyen kék volt. Target, tavaszi kollekció, kábé ötmillió évvel ezelőtt. Nagyjából 12 dolcsi. Ezt viseltem, amikor Levi úgy döntött, csak egy tudományos púp vagyok, a természet legvisszataszítóbb teremtménye.

Vállat vonok, és belegyömöszölöm a bőröndömbe.

2

BOLYGÓIDEG: FILMSZAKADÁS

– EGYÉBKÉNT a tatuktól leprát lehet kapni.

Elhúzom az orrom a repülőgép ablakától, és Rocíóra, a kutatóasszisztensemre pillantok.

– Komolyan?

– Aha. Réges-rég az emberektől kapták el, és most visszaadják nekünk.

– Vállat von. – Bosszú, hidegen tálalás, miegymás.

A gyönyörű arcát fürkészem, hogy hazudik-e. Nagy, sötét, erősen kihúzott szeme kifürkészhetetlen. A haja szinte vantafekete, elnyeli a látható fény 99%-át. Az ajka telt, a rá jellemző biggyesztéssel lefelé görbül.

Nem. Nem látok semmit.

– Ez tényleg így van?

– Hazudnék én neked?

– Múlt héten megesküdtél nekem, hogy Stephen King Micimackó spin-offot ír. – És én elhittem neki. Ahogy azt is, hogy Lady Gaga közismert sátánista, hogy a tollasütők emberi csontokból és belekből készülnek. A kaotikus gót embergyűlölet és az ijesztő fapofával előadott szarkazmus a védjegye, és több eszem van annál, minthogy komolyan vegyem. A gond az, hogy időről-időre bedob egy olyan őrültnek hangzó sztorit, ami további vizsgálat után (értsd: Google keresés) igaznak bizonyul. Például tudtad, hogy A texasi láncfűrészest megtörtént események inspirálták? Rocío előtt én nem. És sokkal jobban aludtam.

– Akkor ne higgy nekem! – Vállat von, és visszatér a doktori iskola felvételi előkészítő könyvéhez. – Menj, simogass leprás tatukat, és halj meg!

Annyira fura csaj. Imádom!

– Figyelj, biztosan nem baj, ha a következő pár hónapban távol leszel Alextől? – Kicsit bűntudatot érzek, amiért elszakítom a pasijától. Huszonkét éves koromban, ha valaki azt kérte volna tőlem, hogy hónapokig legyek távol Timtől, belegyalogoltam volna a tengerbe. De visszatekintve kétségtelen, hogy totál idióta voltam, Rocío pedig elég lelkesnek tűnik a lehetőségtől. Úgy tervezi, hogy ősszel jelentkezik a Johns Hopkins neuro-programjára, és a NASA megemlítése nem fog ártani az önéletrajzában. Még meg is ölelt, amikor felajánlottam, hogy velem tarthat; pillanatnyi gyengeség volt, amit biztosan nagyon megbánt.

– Baj? Most viccelsz? – Úgy néz rám, mint egy eszelősre. – Három hónap Texasban! Tudod, hányszor láthatom La Lloronát?³

– La… micsodát?

A szemét forgatja, és bedugja az AirPodsát.

– Tényleg semmit nem tudsz a híres feminista szellemekről.

Elfojtok egy mosolyt, és visszafordulok az ablakhoz. 1905-ben dr. Curie úgy döntött, hogy a Nobel-díjért kapott pénzt arra fordítja, hogy felfogadja az első kutatóasszisztensét. Kíváncsi vagyok, hogy a végén ő is egy kissé ijesztő, Cthulhu]⁴-imádó, emós lánnyal dolgozott-e. Addig bámulom a felhőket, amíg beleunok, aztán előveszem a telefonomat a zsebemből, és rácsatlakozom az ingyenes fedélzeti wifire. Rocíóra pillantok, megbizonyosodom róla, hogy nem rám figyel, és elfordítom a kijelzőt.

Nem vagyok nagyon titkolózó ember, leginkább lustaságból; nem vagyok hajlandó kognitív munkát fektetni abba, hogy számontartsam a hazugságokat és elhallgatásokat. Egy titkom mégis van. Egyetlen olyan információ, amit soha nem osztottam meg senkivel; még a testvéremmel sem. Ne érts félre, az életemet is rábíznám Reikére, de ahhoz is elég jól ismerem, hogy lássam magam előtt a jelenetet: rajta könnyű nyári ruha van, egy skót pásztorral flörtöl, akit egy trattoriában ismert meg az Amalfi-parton. Úgy döntenek, hogy benyomják a gombát, amit az előbb vásároltak egy fehérorosz gazdától, és véletlenül kikotyogja az egyetlen dolgot, amit határozottan megtiltottam neki: az ikertestvére, Bee csinálja a tudományos Twitter egyik legnépszerűbb és legellentmondásosabb fiókját. A skót pásztor unokatestvére titokban férfijogi aktivista, aki elküld nekem postán egy döglött oposszumot, beköp az őrült barátainak, és kirúgnak.

Köszönöm, kihagynám. Túlságosan szeretem a munkámat (és az oposszumokat).

A @MitTenneMarie fiókot a doktori iskola első szemeszterében csináltam. Neuro-anatómia kurzust tartottam, és úgy döntöttem, hogy a szemeszter közepén csináltatok a diákjaimmal egy névtelen felmérést, hogy őszinte visszajelzést kapjak arról, hogyan javítsak a kurzuson. És amit kaptam… nem az volt. Azt mondták, az óráim izgalmasabbak lennének, ha meztelenül tartanám őket. Hízzak egy kicsit, csináltassam meg a cicimet, ne fessem a hajamat „természetellenes színekre”, szabaduljak meg a piercingjeimtől. Még egy telefonszámot is kaptam, hogy hívjam fel, ha „valaha kedvem szottyanna egy 25 centis dákóra”. (Aha, persze.)

Az üzenetek elég szörnyűek voltak, de amitől a mosdóban zokogtam, az a diáktársaim – köztük Tim – reakciója volt. Kiröhögték a kommenteket azzal, hogy ártatlan csínyek, és lebeszéltek róla, hogy jelentsem a tanszék vezetőségének; azt mondták, a bolhából csinálok elefántot.

Persze mindannyian férfiak voltak. (Komolyan, a férfiak miért léteznek?)

Aznap éjjel sírva aludtam el. Másnap felkeltem, és azon tűnődtem, vajon még hány nő érzi magát ennyire egyedül a STEM⁵ világában, mint én. Hirtelen felindulásból letöltöttem a Twittert, és regisztráltam a @MitTenneMarie fiókot. Választottam egy pocsékul photoshopolt képet dr. Curie-ről, amin napszemüveget visel, és egy egysoros biót: 1889 óta lányosabbá teszi a periódusos rendszert (lány). Csak bele akartam ordítani a semmibe. Őszintén azt hittem, hogy senki még csak nem is látja az első tweetemet. De tévedtem.

@MitTenneMarie: Mit tenne dr. Curie, a Sorbonne első női oktatója, ha az egyik diákja arra kérné, hogy az előadásait meztelenül tartsa meg?

@198888: Megrövidítené a felezési idejét.

@annahhhh: BEKÖPNÉ PIERRE-NEK!!!

@emily89: Tenne egy kis polóniumot a gatyájába, és nézné, ahogy összetöpörödik a pöcse.

@bioféreg55: Atomot rá ATOMOT RÁ

@lucyatengerben: Ez veled történt? Úristen, annyira sajnálom. Egyszer egy diák mondott valamit a seggemről, tök undorító volt, és senki nem hitt nekem.

Több mint egy fél évtizeddel később, miután párszor említett a Felsőoktatási Krónika, cikk jelent meg rólam a New York Timesban, és több mint egymillió követőm lett, az MTM a boldog menedékemmé vált. A legjobb, hogy szerintem sok más emberé is. Az oldal egyfajta terápiás csoport lett, amit a STEM világában dolgozó nők arra használnak, hogy elmeséljék a történeteiket, tanácsokat adjanak egymásnak, és… panaszkodjanak.

Ó, igen, panaszkodunk. Sokat panaszkodunk, és ez csodálatos.

@BiológiaSarah: Szia, @MitTenneMarie, ha nem neveznék meg szerzőként egy olyan projektnél, ami eredetileg az ő ötlete volt, és amin több mint egy évig dolgozott? Az összes szerző férfi, mert *természetesen* férfiak.

– Jaj! – grimaszolok, és reagálok Sarah tweetjére.

Marie belecsempészne egy kis rádiumot a kávéjukba. Azt is fontolóra venné, hogy jelenti mindezt az intézmény Kutatási Integritás Hivatalának, közben gondosan dokumentálva a folyamat minden lépését. ♥

Rányomok az „Elküld” gombra, az ujjaimmal dobolok a karfán, és várok. Nem az én válaszaim jelentik az oldal fő vonzerejét, a legkevésbé sem. A valódi ok, amiért az emberek felkeresik az MTM-et, az…

Igen. Ez az. Érzem, hogy mosolyra húzódik a szám, amikor megindulnak a válaszok.

@DrAllixx: Velem is ez történt. Én voltam az egyetlen nő, az egyetlen színesbőrű a szerzők között, és a bírálati szakaszban hirtelen eltűnt a nevem. Írj üzit, ha beszélgetnél, Sarah.

@AmyBernard: Tagja vagyok a Nők a Tudományban Társaságnak, és a honlapunkon adunk tanácsot az ilyen helyzetekre (sajnos gyakoriak)!

@AGeologikus: Ugyanezen megyek épp át @BiológiaSarah. Jelentettem a KIH-nak, még zajlik az ügy, de szívesen meghallgatlak, ha kiadnád magadból.

@SteveHarrison: Haver, van egy hírem: hazudsz magadnak. A közreműködésed nem eléggé ÉRTÉKES, hogy szerzőséget kapj. A csapatod szívességet tett neked azzal, hogy egy darabig bevettek, de ha nem vagy elég okos, akkor ENNYI VOLT. Nem minden akörül forog, hogy nő vagy, néha egyszerűen csak lúzer vagy.

Általánosan elfogadott igazság, hogy egy női közösségnek, akik próbálnak a maguk dolgával törődni, biztosan szüksége van egy random férfi véleményére.

Már rég megtanultam, hogy mindig rossz ötlet szóba állni az alagsorlakó stemlordokkal, akik azért jönnek fel a netre, hogy balhézzanak; azt szeretném a legkevésbé, hogy a törékeny egójuk ingyen szórakozáshoz jusson. Ha kicsit ki akarják ereszteni a gőzt, vehetnek edzőtermi bérletet vagy játszhatnak lövöldözős videojátékokkal. Mint a normális emberek.

El akarom rejteni @SteveHarrison áldásos közreműködését, de észreveszem, hogy valaki válaszolt neki.

@Shmacademics: Ja, Marie, néha csak egy lúzer vagy. Steve csak tudja.

Felnevetek.

@MitTenneMarie: Jaj, Steve! Ne légy túl szigorú magadhoz.

@Shmacademics: Ő csak egy fiú, aki áll egy lány előtt, és arra kéri, hogy végezzen kétszer annyi munkát, mint ő valaha, hogy bizonyítsa, méltó arra, hogy kutató legyen.

@MitTenneMarie: Steve, te régi vágású romantikus!

@SteveHarrison: Kapjátok be. A nők nevetséges erőltetése a STEM-ben tönkreteszi a STEM-et. Az embernek azért kellene munkát kapnia, mert jó, NEM AZÉRT, MERT VAGINÁJA VAN. De most az emberek úgy érzik, muszáj nőket felvenniük, és olyan férfiak helyett kapnak munkát, akik KÉPZETTEBBEK. Ez a STEM végét jelenti, ÉS EZ BAJ.

@MitTenneMarie: Látom, hogy ez felzaklatott, Steve.

@Shmacademics: Nyugi, nyugi.

Steve mindkettőnket letilt, és újra felnevetek, amiért egy kíváncsi pillantást kapok Rocíótól. @Shmacademics egy másik igen népszerű fiók a tudományos Twitteren, és a legnagyobb kedvencem. Legtöbbször arról tweetel, hogy írnia kellene, gúnyolódik az elitizmuson és az elefántcsonttoronyban élő tudósokon, rámutat a rossz vagy elfogult tudományra. Kezdetben kicsit bizalmatlan voltam vele szemben; a biójában az áll, hogy „fiú”, és mind tudjuk, hogyan tudnak viselkedni a cisz férfiak az interneten. De a végén egyfajta szövetséget kötöttünk. Amikor a stemlordok már a puszta gondolattól megsértődnek, hogy vannak nők a STEM világában, és vasvillát rázogatva jelennek meg a válaszaimban, segít egy kicsit nevetségessé tenni őket. Nem tudom biztosan, mikor kezdtünk privát üzeneteket küldözgetni egymásnak, mikortól nem aggódtam többé amiatt, hogy talán titokban visszavonult gamergater⁶, aki le akar leplezni, ahogy arra sem, mikortól kezdtem barátként gondolni rá. De pár évvel később itt vagyunk, és vagy fél tucat különböző dologról beszélgetünk hetente párszor, anélkül, hogy akár csak az igazi nevünket elárultuk volna. Fura, hogy tudom, Shmac háromszor volt tetves másodikban, de azt nem, hogy melyik időzónában él? Kicsit. De egyben felszabadító is. Ráadásul veszélyes lehet, ha a neten elárulod a véleményedet. Az internet egy tenger tele fura, cyberbűnöző hallal, és ha Mark Zuckerberg letakarhatja a laptopja kameráját egy darab ragasztószalaggal, akkor én is fenntartom a jogot, hogy könyörtelenül névtelen legyek.

Az utaskísérő egy tálcáról pohár vízzel kínál. Mosolyogva megrázom a fejem, és DM-et írok Shmacnak.

MARIE: Szerintem Steve nem akar többé velünk játszani.

SHMAC: Szerintem Steve maradhatott volna még ebihal.

MARIE: Lol!

SHMAC: Hogy ityeg?

MARIE: Jól! A menő új projekt jövő héten kezdődik. Megszabadulok az undorító főnökömtől.

SHMAC: Nem hiszem el, hogy a pasi még ott van!

MARIE: A kapcsolatok ereje. És a tehetetlenségé. És te hogy vagy?

SHMAC: A meló érdekes.

MARIE: Jól érdekes?

SHMAC: Politikailag érdekes. Úgyhogy nem.

MARIE: Félek rákérdezni. És milyen a többi?

SHMAC: Fura.

MARIE: A macskád megint belekakilt a cipődbe?

SHMAC: Nem, de a múltkor találtam egy paradicsomot a bakancsomban.

MARIE: Legközelebb küldj képet! Mi folyik ott?

SHMAC: Semmi, komolyan.

MARIE: Jaj, ne már!

SHMAC: Honnan tudod, hogy egyáltalán folyik valami?

MARIE: Hiányoznak a felkiáltójelek!

SHMAC: !!!!!!!11!!1!!!!!

MARIE: Shmac.

SHMAC: Csak hogy tudd, épp nagyot sóhajtok.

MARIE: Azt lefogadom. Mesélj!

SHMAC: Egy lány az.

MARIE: Óóóóóó! Mesélj el MINDENT!!!!!!!11!!1!!!!!

SHMAC: Nincs nagyon mit mesélni.

MARIE: Most ismerted meg?

SHMAC: Nem. Valaki, akit már régóta ismerek, és most visszatért.

SHMAC: És házas.

MARIE: Veled?

SHMAC: Lehangoló, de nem.

SHMAC: Bocs… épp átrendezzük a labort. Mennem kell, mielőtt valaki tönkretesz egy ötmilliós berendezést. Később beszélünk.

MARIE: Persze, de mindent tudni akarok a viszonyodról egy férjezett nővel.

SHMAC: Bárcsak.

Jó tudni, hogy Shmac mindig egy kattintásra van, főleg most, hogy a Wardbarom rideg, kellemetlen karjai közé sétálok.

Átváltok az e-mailre, hogy lássam, Levi végre válaszolt-e a levélre, amit három napja küldtem. Csak pár sor volt – Helló! Rég nem láttalak. Már nagyon várom, hogy együtt dolgozzunk. Van kedved találkozni a hétvégén, hogy beszéljünk a BLINK-ről? –, de biztosan túl elfoglalt volt ahhoz, hogy válaszoljon. Vagy túlságosan eltölti a megvetés. Vagy mindkettő.

Pfú.

Nekidőlök a fejtámlának, lehunyom a szemem, és azon tűnődöm, dr.

Curie hogyan viselkedne Levi Warddal. Valószínűleg elrejtene pár radioaktív izotópot a pasi zsebében, fogná a popcornt, és nézné, ahogy a radioaktív bomlás teszi a dolgát.

Aha, kábé stimmel.

Pár perccel később elalszom. Azt álmodom, hogy Levi félig oposszum: a bőre halvány, sárgászöld színben ragyog, és egy paradicsomot szed ki a bakancsából egy drága eszközzel. És mindezzel együtt a legfurább, hogy végre kedves volt velem.

KICSI, BÚTOROZOTT LAKÁSOKBAN szállásolnak el minket egy épületben a Johnson Űrközpont közvetlen közelében, mindössze pár percnyire a Sullivan Kutatóintézettől, ahol majd dolgozom. El sem hiszem, milyen rövid távolságon fogok ingázni.

– Lefogadom, hogy majd így is sikerül folyton elkésned – mondja Rocío, mire én szúrós szemmel nézek rá, miközben kinyitom az ajtót. Nem az én hibám, hogy a meghatározó éveim nagy részét Olaszországban töltöttem, ahol az idő csak udvarias javaslat.

A hely sokkal szebb, mint a lakás, amit én bérlek; talán a mosómedve incidens miatt, talán mert a bútoraim 90%-át az Ikea akciós sarkából veszem. Van erkélye, van mosogatógép és – hatalmas javulás az életminőségemben – olyan vécé, ami minden esetben öblít, amikor megnyomom a kart. Igazi paradigmaváltás. Izgatottan kinyitok és becsukok minden egyes szekrényt (mind üres; nem tudom pontosan, mit vártam), fényképeket csinálok, hogy elküldjem Reikének és a munkatársaimnak, kiteszem a kedvenc Marie Curie mágnesemet a hűtőre (a képen egy mérőedényt tart, amin az áll: „Sugárzó egyéniség vagyok”), kiakasztom a madáretetőmet az erkélyre, aztán…

Még mindig csak délután fél három. Aah.

Nem mintha én olyan ember lennék, aki utálja, ha szabadideje van. Öt hosszú órát is el tudok tölteni szunyókálással, A hivatal egyik teljes évadának újranézésével, miközben gumicukrot majszolok vagy belekezdek „A kanapétól az 5 kilométerig” program második lépésébe, amivel kapcsolatban még mindig nagyon… oké, nagyjából elkötelezett vagyok. De itt vagyok! Houstonban! Az űrközpont közelében! Mindjárt belekezdek életem legmenőbb projektjébe!

Péntek van, és hétfőig nem kell bejelentkeznem, de tele vagyok ideges energiával. Úgyhogy írok Rocíónak, hogy nem akarja-e megnézni velem az űrközpontot (Nem.), vagy vacsorázna-e velem. (Én csak állati tetemeket eszem.).

Annyira gonosz. Imádom!

Az első benyomásom Houstonról: nagy. Ezt szorosan követi: párás, aztán az, hogy párásan nagy. Marylandben még mindig maradt némi hó a földhöz tapadva, de itt az űrközpont már buja zöld, nyílt terek és nagy épületek keveréke, meg egy kiállított régi NASA repülőé. Családok látogatnak ide, amitől az egész egy kicsit úgy néz ki, mint egy vidámpark. Nem hiszem el, hogy a következő három hónapban rakétákat fogok látni munkába menet. Egyértelműen kenterbe veri a perverz zebraőrt, aki az NIH kampuszán dolgozik.

A kutatóintézet a központ szélén áll. Széles, futurista, háromemeletes üvegfalakkal és egy bonyolultnak tűnő lépcsőrendszer, amin nem igazán tudok kiigazodni. Belépek a márvány előcsarnokba, azon tűnődöm, hogy vajon az új irodámnak lesz-e ablaka. Nem vagyok hozzászokva a természetes fényhez, a hirtelen D-vitamin-bevitel meg is ölhet.

– Bee Königswasser vagyok – mosolygok a recepciósra. – Hétfőn fogok kezdeni, esetleg körbenézhetnék?

Bocsánatkérően rám mosolyog.

– Nem engedhetem be, ha nincs kártyája. A mérnöki laborok az emeleten vannak; szigorúan őrzött területek.

Persze. Igen. A mérnöki laborok. Levi laborjai. Valószínűleg odafent van, elmerülve a munkában. A mérnökösködésben. A laborozásban. Az e-mailem meg nem válaszolásában.

– Semmi gond, érthető. Én csak…

– Dr. Königswasser? Bee?

Megfordulok. Egy szőke fiatalember áll mögöttem. Ártalmatlanul jóképű, középmagas, úgy mosolyog rám, mintha régi ismerősök lennénk, bár nem tűnik ismerősnek.

– Helló…

– Nem akartam hallgatózni, de meghallottam a nevedet, és… Guy vagyok. Guy Kowalsky.

A név azonnal beugrik. Elvigyorodom.

– Guy! Annyira örülök, hogy személyesen is megismerhetlek! – Amikor először hallottam a BLINK-ről, Guy volt a logisztikai kérdések terén a kapcsolattartóm, és váltottunk egymással néhány e-mailt. Űrhajós – egy igazi űrhajós! –, a BLINK-en dolgozik, amikor a Földön van. Annyira jól ismeri a projektet, hogy kezdetben azt hittem, ő lesz a társam.

Barátságosan kezet ráz velem.

– Imádom a munkádat! Minden cikkedet olvastam; rengeteget fog veled nyerni a projekt.

– Szintén. Alig várom, hogy együtt dolgozzunk!

Ha nem lettem volna kiszáradva a repüléstől, valószínűleg elsírom magam. Nem hiszem el, hogy ez az ember, ez a kedves, kellemes ember, akivel egy perc alatt több pozitív interakciónk volt, mint dr. Wardbarommal egy év alatt, lehetett volna a vezetőtársam. Biztosan kiakasztottam valamelyik istent. Zeuszt? Erószt? Tuti, hogy Poszeidónt. Elpazarolt ifjúságom idején nem kellett volna belepisilnem a Balti-tengerbe.

– Mi lenne, ha körbevezetnélek? A vendégemként bejöhetsz. Biccent a recepciósnak, és int, hogy kövessem.

– Nem akarnálak távol tartani az… űrhajóskodástól.

– Két küldetés között vagyok. Bármikor szívesen körbevezetlek hibakeresés helyett. – Vállat von, van benne valami kisfiúsan sármos. Jól ki fogunk jönni, ezt már most tudom.

– Régóta élsz Houstonban? – kérdezem, miközben belépünk a liftbe.

– Kábé nyolc éve. A doktoriról rögtön a NASA-hoz jöttem.

Jelentkeztem űrhajósnak, elvégeztem a kiképzést, aztán egy küldetést. – Fejben számolok. Ezek szerint a harmincas évei közepén jár, idősebb, mint eredetileg gondoltam. – Az elmúlt két évben leginkább a BLINK előfutárán dolgoztam. Megterveztem a sisak szerkezetét, kitaláltam a vezetéknélküli rendszert. De eljutottunk egy olyan pontra, ahol szükségünk lenne a csapatba egy idegstimulációs szakértőre. – Melegen rám mosolyog.

– Alig várom, hogy lássam, mit főzünk ki ketten! – Azt is, hogy kiderítsem, miért Levit nevezték ki a projekt élére olyasvalaki helyett, aki évek óta foglalkozik vele. Egyszerűen nem tűnik fairnek. Guyjal és velem szemben sem.

Nyílik a liftajtó, és egy érdekesnek tűnő kávézó felé mutat a sarokban.

– Az a hely ott: elképesztő szendvicsek és a világ legrosszabb kávéja.

Éhes vagy?

– Nem, köszi.

– Biztos? Én fizetem. A tojásos szendvics majdnem olyan jó, mint amennyire a kávé rossz.

– Nem igazán eszem tojást.

– Hadd találjam ki, vegán vagy?

Bólintok. Nagyon igyekszem szakítani a sztereotípiákkal, amik a magamfajtákat sújtják, és nem használni a „vegán” szót az első három találkozáskor egy új ismerőssel, de ha ő említi, lesz, ami lesz.

– Be kell mutassalak a lányomnak. Nemrég bejelentette, hogy nem eszik több állati terméket. – Felsóhajt. – Múlt hétvégén sima tejet öntöttem a kukoricapelyhére, azt hittem, nem veszi észre a különbséget.

Közölte, hogy a jogászai majd keresnek.

– Hány éves?

– Most múlt hat.

Felnevetek.

– Sok szerencsét hozzá!

Én hétévesen hagytam abba a húsevést, amikor rájöttem, hogy az isteni pollo falatkák, amiket a szicíliai nagyanyám szinte mindennap felszolgált, és a cuki galline, ami a farmon csipeget, még… szorosabb kapcsolatban áll egymással, mint eredetileg gyanítottam. Döbbenetes csavar, tudom. Reike közel sem volt ennyire lesújtva. Amikor eszeveszetten magyaráztam, hogy „a malacoknak is van családja: anyukája, apukája és testvérei, akiknek hiányozni fognak”, csak elgondolkodva bólintott.

– Azt mondod, hogy együk meg az egész családot? – Pár év múlva teljesen vegán lettem. Közben a testvérem életcéljává tette, hogy két embernek elég állati terméket egyen. Ketten együtt bocsátjuk ki egy normális ember karbonlábnyomát.

– A mérnöki laborok ezen a folyosón működnek – magyarázza Guy. A tér érdekes keveréke az üvegnek és a fának, néhány helyiségbe itt-ott belátok. – Kicsit zsúfolt, és a legtöbben ma szabadságon vannak… Áthelyezzük a berendezéseket, és átrendezzük a teret. Sok folyamatban lévő projektünk van, de a BLINK mindenkinek a kedvenc gyereke. A többi űrhajós időnként beugrik, csak hogy megkérdezzék, meddig tart, míg a klassz cuccuk elkészül.

Elvigyorodom.

– Komolyan?

– Aha.

Szó szerint az a munkaköri leírásom, hogy klassz dolgokat csinálok űrhajósoknak. Beírhatom a LinkedIn profilomba. Nem mintha bárki használná a LinkedInt.

– Az idegtudományi laborok – a te laborjaid – jobb oldalon lesznek.

Erre vannak a… – Megcsörren a telefonja. – Bocs. Nem baj, ha felveszem?

– Dehogy! – Elmosolyodom a hódos telefontokját látva (a természet mérnöke), és félrenézek.

Eltűnődöm, hogy Guy bénának tartana-e, ha csinálnék néhány képet az épületről a barátaimnak. Úgy döntök, hogy ezzel együtt tudnék élni, de amikor előveszem a telefonomat, zajt hallok a folyosóról. Halk és vékony, nagyon úgy hangzik, mint egy…

– Miaú!

Visszapillantok Guyra. Nagyban magyarázza egy nagyon fiatal valakinek, hogyan kapcsolja be a Vaianát, úgyhogy úgy döntök, nyomozni kezdek. A legtöbb helyiség üres, laborok tele hatalmas, homályos berendezésekkel, amik úgy néznek ki… hát, mintha a NASA-hoz tartoznának. Férfihangokat hallok valahol az épületben, de nyoma sincs a…

– Miaú!

Megfordulok. Úgy egy méternyire kíváncsian méreget egy gyönyörű, fiatal, háromszínű macska.

– Hát te meg ki vagy? – Lassan kinyújtom a kezemet. A cica közelebb jön, óvatosan megszagolgatja az ujjaimat, és üdvözlésképpen hozzám dörgöli a fejét.

Felnevetek.

– Nagyon aranyos kislány vagy. – Leguggolok, hogy megvakarjam az álla alatt. Játékos, kedveskedő harapással rágcsálja az ujjamat. – Hát nem dorombolóan tökéletes kis kölyök vagy? Micsoda szőrencse, hogy megismerhetlek.

Megvetően néz rám, és elfordul. Szerintem érti a szóvicceket.

– Ne már, csak cicc volt! – Újabb felháborodott pillantás. Aztán felugrik egy közeli kiskocsira, amit toronymagasan telepakoltak dobozokkal és nehéz, labilis kinézetű felszereléssel. – Hova mész?

Hunyorgok, próbálom kitalálni, hova tűnt, és ekkor veszem észre. A felszerelés? A labilis kinézetű berendezés? Ami azt illeti, tényleg labilis. És a macska pont annyira lökte meg, hogy elmozdítsa. És a fejemre esik.

Úgy… Kábé… Most…

Kevesebb mint három másodpercem van elmozdulni. Ami nagy kár, mert hirtelen az egész testem kővé dermedten válaszol az agyam utasításaira. Állok ott, rémülten, bénultan, és lehunyom a szemem, miközben kaotikus gondolatok cikáznak a fejemben. A macska jól van? Meg fogok halni? Istenem, meg fogok halni. Agyonüt egy volfrám üllő, mint Wile E. Coyote-ot. Egy huszonegyedik századi Pierre Curie vagyok, mindjárt betöri a koponyámat egy lovaskocsi. Csakhogy nekem nincs helyem a Párizsi Egyetem fizika tanszékén, amit a kedves feleségemre, Marie-ra hagyhatok. Csakhogy én alig tizedannyi tudományos eredményt értem el, mint akartam. Csakhogy annyi mindent akartam, és soha, te jó ég, bármelyik pillanatban…

Valami oldalról nekicsapódik a testemnek, és nekilök a falnak. Minden fáj.

Pár másodpercig. Aztán a fájdalomnak vége, és minden zaj. Fém csörömpöl, ahogy a földhöz csapódik, rémült kiáltás, egy éles „Miaú!” valahol a távolban, és közelebb a fülemhez… valaki zihál. Alig pár centire tőlem.

Kinyitom a szemem, levegő után kapkodok, és… Zöld.

Csak zöldet látok. Nem sötétzöld, mint odakint a fű. Nem halvány, mint a pisztácia, amit a gépen ettem. Ez a zöld világos, metsző, intenzív. Ismerős, de nehéz hova tenni, mintha…

Szempár. A legzöldebb szempárba nézek fel, amit valaha láttam. Egy szempárba, amit már láttam korábban. Egy szempárba, amit hullámos, fekete haj keretez, és egy arcra, ami csupa szög, él és telt ajak. Egy arcra, ami bántóan, tökéletlenül jóképű. Egy arcra, ami nagy, izmos testhez tartozik: egy testhez, ami a falhoz szegez engem, egy testhez, ami egy széles mellkasból és két combból áll, amik mamutfenyőnek is elmennének. Simán. Az egyik becsúszott a lábaim közé, és fent tart engem. Mozdíthatatlanul. Ennek az embernek még az illata is olyan, mint egy erdő… és az a száj. Az a száj még mindig zihál felettem, valószínűleg az erőlködéstől, hogy kikapjon a majd 350 kilós mechanikai berendezés alól, és…

Ismerem azt a szájat.

Levi.

Levi.

Hat éve nem láttam Levi Wardot. Hat áldott, boldog éve. És most itt van, belenyom a falba a NASA űrközpontjának közepén, és úgy néz ki… úgy néz ki…

– Levi! – kiáltja valaki. A csörömpölés abbamaradt. Ami le akart esni, az megállapodott a padlón. – Egyben vagy?

Levi nem moccan, nem is néz félre. A szája mozog, és a nyaka is. Az ajka szétválik, hogy mondjon valamit, de nem jön ki rajta hang. Helyette egy kéz, ami egyszerre sürgető és gyengéd, odanyúl, hogy megfogja az arcomat. Olyan nagy, hogy úgy érzem, tökéletesen közrefog. Beborít a zöld, barátságos melegség. Nyöszörgök, amikor eltávolodik a bőrömtől, panaszos, önkéntelen hang tör fel a torkom mélyéről, de elakad, amikor rájövök, hogy csak a koponyám hátsó részére siklik. A kulcscsontom mélyedéséhez. A homlokomhoz, hátrasimítja a hajamat.

Óvatos érintés. Sürgető, de finom. Habozó, de sürgető. Mintha tanulmányozna engem. Mintha megpróbálna megbizonyosodni arról, hogy egyben vagyok-e. Az emlékezetébe vés.

Felemelem a tekintetem, és most először veszem észre a mély, leplezetlen aggodalmat Levi szemében.

Az ajka mozog, és azt hiszem, talán… az én nevemet tátogja? Egyszer, aztán újra? Mint valamilyen imát?

– Levi? Levi, a lány…

A szemhéjam lecsukódik, és minden elsötétül.

3

ANGULÁRIS TEKERVÉNY: FIGYELJ ODA!

HÉTKÖZNAP általában reggel hétre állítom be az ébresztőt; aztán azon kapom magam, hogy benyomom a szundit valahol három (Hatalmas siker.) és nyolc (Remélem, egy veszett sáskaraj támad rám munkába menet, így a halál hideg ölelésében találhatok vigaszra.) közötti alkalommal. Hétfőn azonban példátlan dolog történik: háromnegyed hatkor felébredek, csillogó szemmel és majd kicsattanva. Kiköpöm az éjszakai fogvédőmet, kiszaladok a fürdőszobába, meg sem várom, hogy a víz felmelegedjen, és belépek a zuhany alá.

Ennyire lelkes vagyok.

Miközben mandulatejet öntök a zabkására, az ujjaimmal lelövöm a sugárzó dr. Curie-t.

– A BLINK ma kezdődik – mondom a mágnesnek. – Küldj jó energiákat!

Fogd vissza a sugárzást!

Nem emlékszem, mikor voltam utoljára ennyire izgatott. Valószínűleg azért, mert még soha nem vettem részt ilyen izgalmas dologban. Állok a szekrényem előtt, hogy kiválasszam, mit vegyek fel, és erre összpontosítok – a nagy izgalomra –, hogy ne azon agyaljak, ami pénteken történt.

Jó, igazából nincs nagyon min gondolkodni. Csak addig a pillanatig emlékszem, amíg elájultam. Igen, Őwardsága férfias karjába aléltam, mint egy huszadik századi, péniszirigységgel sújtott hisztérika.

Ez tényleg nem újdonság. Folyton elájulok: ha egy ideje nem ettem; ha nagy, szőrös pókokról látok képeket; ha túl gyorsan állok fel ülő helyzetből. Attól, hogy a testem zavarba ejtően képtelen fenntartani a minimális vérnyomást normális, hétköznapi események hatására – ahogy Reike szereti mondogatni –, ájulásmegszállott lettem. Az orvosok értetlenek, de nem aggódnak. Már rég megtanultam leporolni magam, és menni a dolgomra, amint visszanyerem az eszméletem.

De a péntek más volt. Pár másodperc múlva magamhoz tértem – a macskának semmi nyoma –, de a neuronjaim még biztosan nem működtek rendesen, mert olyasmit hallucináltam, ami soha nem történhetne meg: Levi Ward kivitt a karjában az előcsarnokba, mint egy mennyasszonyt, és gyengéden lefektetett az egyik kanapéra. Aztán biztosan tovább hallucináltam: Levi Ward vadul nekiesett a mérnöknek, aki felügyelet nélkül hagyta a kocsit. Biztosan egy lázálom volt, több okból is.

Először is, Levi félelmetes, de nem annyira félelmetes. Az ő védjegye inkább az „öld meg őket rideg közönnyel és néma megvetéssel”, mint a dühkitörések. Hacsak a külön töltött idő alatt nem lépett a félelmetesség új szintjére, mert akkor… elragadó.

Másodszor, nehéz – és a „nehéz” azt jelenti, hogy „lehetetlen” – elképzelni, hogy egy velem történő balesetben annak essen neki, aki a „nem-én”. Igen, tényleg megmentette az életemet, de jó eséllyel fogalma sem volt róla, hogy ki vagyok, még akkor sem, amikor a falnak lökött. Hisz ő dr. Wardbarom. A férfi, aki egyszer inkább végigállt egy kétórás megbeszélést, minthogy elfoglalja az utolsó üres helyet, mert az mellettem volt. A férfi, aki otthagyott egy pókerjátszmát, ahol nyerésre állt, mert valaki megengedte, hogy én is beszálljak. A férfi, aki a Pitten töltött utolsó napján mindenkit megölelt a laborban, és azonnal kézfogásra váltott, amint rám került a sor. Ha meglátná, hogy valaki megkésel, valószínűleg engem hibáztatna azért, amiért belesétáltam a késbe, és aztán letagadná.

Nyilván az agyam nem volt a legjobb formában pénteken. Állhatok itt a szekrényemet bámulva és azon agonizálva, hogy a doktoris ősellenségem megmentette az életemet. Vagy lubickolhatok az izgalmamban, és kiválaszthatok egy szerelést.

Egy fekete szűk farmer és egy pöttyös, piros top mellett döntök. Olyan fonatokba rendezem a hajam, amire egy holland fejőlány is büszke lenne, vörösre rúzsozom a számat, az ékszereket viszonylag minimumon hagyom: a szokásos fülbevaló, a kedvenc orrpiercingem és az anyai nagymamám gyűrűje a bal kezemen.

Kicsit fura valaki más jegygyűrűjét hordani, de ez az egyetlen emlékem a nonnámtól, és szeretem felvenni, amikor jól jönne egy kis szerencse. Reikével közvetlenül a szüleink halála után Messinába költöztünk, hogy vele legyünk. Három évvel később megint költöznünk kellett, miután ő is meghalt, de az összes rövidtávú otthonunk, az összes távoli rokon közül nonna szeretett minket a legjobban. Ezért Reike hordja az eljegyzési gyűrűjét, én pedig a jegygyűrűjét. Egy ide, egy oda. Posztolok egy gyors, lelkesítő tweetet az MTM-fiókomból (Boldog hétfőt! KEEP CALM AND CURIE ON, BARÁTAIM ), és elindulok.

– Izgulsz? – kérdezem Rocíót, amikor felveszem. Sötét pillantást küld felém.

– Franciaországban a guillotine-t egészen 1977-ig használták. – Ezt célzásnak veszem, hogy fogjam be, és engedelmeskedem. Úgy vigyorgok, mint egy idióta. Akkor is mosolygok, amikor lefényképeznek minket a NASA-kártyához, később pedig találkozunk Guyjal egy hivatalos körbevezetésre. Ez a mosoly tele van pozitív energiával és reménnyel. Ez a mosoly azt üzeni: „Szuper leszek ebben a projektben!”, és „Figyeld, hogyan stimulálom az elméd!”, meg „Az idegtudomány a ribancom lesz!”.

A mosoly elhalványul, amikor Guy lehúzza a kártyáját, és kinyit egy újabb üres helyiséget.

– És itt lesz a transzkraniális mágneses stimulációs eszköz – magyarázza; ez újabb változata annak a mondatnak, amit már hallottam.

Újra. És újra.

– Itt lesz az elektroenkefalográfiai labor.

– Itt végzed majd a résztvevők felvételét, amint a felülvizsgáló testület engedélyezi a projektet.

– Itt lesz az a tesztelő helyiség, amit kértél.

Csak egy csomó helyiség, ami lesz, de még nincs. Pedig a NASA és az NIH között zajló kommunikáció arra utalt, hogy a munkám véghezviteléhez minden ott lesz, mire kezdek.

Igyekszem tovább mosolyogni. Remélhetőleg ez csak késés. Ráadásul, amikor dr. Curie 1903-ban megkapta a Nobel-díjat, még rendes laborja sem volt, és a kutatásait egy átalakított fészerben folytatta. A tudomány – mondom magamnak a belső, Jeff Goldblum hangomon – utat tör.

Aztán Guy kinyitja az utolsó szoba ajtaját, és azt mondja:

– És ezen az irodán fogtok osztozni ti ketten. A számítógépetek hamarosan megérkezik. – A mosolyom itt fordul át homlokráncolásba.

Kellemes, mármint az iroda. Nagy és világos, üdítő módon nem rozsdás asztalokkal és olyan székekkel, amik pont megfelelő mértékű ágyékcsigolya-alátámasztást biztosítanak. És mégis.

Először is, a lehető legmesszebb van a mérnöki laboroktól. Nem viccelek: ha valaki fogna egy szögmérőt, és megkeresné X-et (vagyis a Levi irodájától legtávolabbi pontot), azt fogja látni, hogy X = az íróasztalom. Ennyit az interdiszciplináris munkahelyekről és a kollaboratív elrendezésről. De ez szinte másodlagos, mert…

– Azt mondtad, számítógépünk? Egyes számban? – Rocío rémültnek tűnik. – Mármint… egy?

Guy bólint.

– Az, amit felírtatok a listára.

– Nekünk kábé tíz számítógépre van szükségünk ahhoz az adatfeldolgozáshoz, amit végzünk – közli. – Többváltozós statisztikáról beszélünk. Független komponens analízisről. Sokdimenziós skálázásról és rekurzív felosztásról. Hat szigma…

– Szóval több kell?

– Az a legkevesebb, hogy vegyél nekünk egy abakuszt. Guy zavartan pislog.

– Egy micsodát?

– Öt számítógépet írtunk fel a listánkra – szólok közbe, egy oldalpillantást vetve Rocíóra. – Mindegyik kell.

– Oké. – Guy bólint, előveszi a telefonját. – Felírom, hogy szóljak Levinak. Most hozzá megyünk. Kövessetek!

A szívverésem felgyorsul – valószínűleg azért, mert amikor utoljára láttam Levit, az agyam arról fecsegett nekem, hogy Garni-zóna stílusban vitt a karjában, előtte pedig úgy kezelt engem egy évig, mintha adóellenőr lennék. Idegesen játszom a nagymamám gyűrűjével, és azon tűnődöm, vajon milyen galaktikus méretű katasztrófát tartogat számomra a következő találkozás, amikor valamin megakad a tekintetem az üvegfalon keresztül.

Guy észreveszi.

– Meglesnéd a sisak prototípusát? – kérdezi.

A szemem tágra nyílik.

– Az van odabent? Mosolyogva bólint.

– Egyelőre csak a váza, de megmutathatom.

– Az elképesztő lenne! – kapkodok levegő után. Kínos, mennyire kifulladtnak hangzom, ha izgalomba jövök. Csinálnom kell azt „A kanapétól az 5 kilométerig” programot.

A labor sokkal nagyobb, mint vártam: több tucat munkaasztal, a falnak tolva olyan gépek, amilyeneket életemben nem láttam, és több kutató különböző állomásokon. Hirtelen belém nyilall a harag: hogyhogy Levi laborja az enyémmel ellentétben teljesen felszerelt? De elillan, amint meglátom.

Azt.

A BLINK egy összetett, kifinomult, nagy kockázatú projekt, de a küldetése elég egyértelmű: felhasználni az agy mágneses stimulációjaként ismert folyamatot (az én asztalom), hogy speciális sisakokat alkossunk (Levi szakterülete), ami lecsökkenti az asztronauták „figyelemkihagyásait”; azokat a kis figyelemzavarokat, amik elkerülhetetlenek olyankor, amikor sok dolog történik egyszerre. Ez a kicsúcsosodása több évtizednyi tudás felhalmozásának, annak, hogy egyrészt a mérnökök tökéletesítették a vezeték nélküli stimulációs technológiát, másrészt az idegkutatók aggyal kapcsolatos feltérképezésének. Most itt vagyunk.

Az idegtudomány és a mérnöki tudomány ülnek egy BLINK-nek nevezett méregdrága fán, és CS-Ó-K-O-L-Ó-Z-N-A-K.

Nehéz megfogalmazni, mennyire eget rengető ez; ahogy az absztrakt kutatás két külön szelete áthidalja a távolságot a tudományos és a való világ között. Ez a projekt minden kutató számára felpezsdítő lenne. Számomra – azután a kisebb szarvihar után, ahogy a karrierem alakult az elmúlt néhány évben – egy valóra vált álom.

Most még inkább, ahogy itt állok az említett álom kézzelfogható bizonyítéka előtt.

– Az a…?

– Aha.

Rocío azt motyogja, hogy „Hűha!”, és most az egyszer még csak nem is hangzik durcás lovecrafti tinédzsernek. Cukkolnám ezért, de csak a sisak prototípusára tudok koncentrálni. Guy mond valamit a dizájnról és a fejlesztés állapotáról, de kizárom őt, és közelebb lépek. Tudtam, hogy a kevlár és a karbonszövet kombinációjából készül, hogy a sisak rostélya hő- és szemkövető tulajdonságokkal is rendelkezik majd, hogy a szerkezetét úgy teszik áramvonalassá, hogy új funkciókat lássanak el. Azt nem tudtam, hogy milyen elképesztően fog kinézni. Egy lélegzetelállító hardver, amit úgy terveztek, hogy belekerüljön az a szoftver, amelynek a megalkotására engem vettek fel.

Gyönyörű. Csillogó. Ez…

Rossz.

Teljesen rossz.

A homlokomat ráncolom, közelebbről is meglesem a lyukak elhelyezkedését a belső vázon.

– Ezek az idegstimulációs kimenetek?

A sisakállomásnál dolgozó mérnök zavart pillantást vet rám.

– Ő itt dr. Königswasser, Lamar – magyarázza Guy. – Az idegkutató az NIH-től.

– Az, aki elájult?

Tudtam, hogy ez kísérteni fog, mert mindig így van. A gimiben Repülősós Bee volt a becenevem. A fenébe a haszontalan anatómiás idegrendszeremmel!

– Az egyetlen és utánozhatatlan. – Mosolygok. – Ez a kimeneti lyukak végső elhelyezkedése?

– Annak kellene lennie. Miért? Közelebb hajolok.

– Nem fog működni. – Rövid csend áll be, és a rács további részét tanulmányozom.

– Miért mondod ezt? – kérdezi Guy.

– Túl közel vannak; úgy értem a lyukak. Úgy tűnik, a nemzetközi 10-20-as rendszert használták, ami remek agyi adatok rögzítéséhez, de az idegstimulációhoz… – Az ajkamba harapok. – Például itt. Ez a terület az anguláris tekervényt stimulálja, igaz?

– Talán. Hadd nézzem… – Lamar küszködik, hogy megnézzen egy ábrát, de nincs szükségem megerősítésre. Az agy az egyetlen hely, ahol soha nem tévedek el.

– A felső rész; a megfelelő frekvencián történő stimuláció megnöveli a figyelmet. És pontosan ezt akarjuk, igaz? De az alsó rész stimulációja hallucinációkat okozhat. Az emberek azt tapasztalják, hogy egy árnyék követi őket, úgy érzik, mintha két helyen lennének egyszerre, ilyesmi. Gondoljon a következményekre, ha valaki az űrben van, miközben ez történik! – Megkocogtatom a belső vázat a körmömmel. – A kimeneteknek távolabbra kell kerülniük.

– De… – Lamar erősen gyötrődik – ez dr. Ward terve.

– Aha, biztosra veszem, hogy dr. Ward semmit sem tud az anguláris tekervényről – dohogom szórakozottan.

Az ezt követő csend még gyanús is lehetett volna. Vagy legalább észre kellett volna vennem, hogy a laborban megváltozott a légkör. De nem, csak tovább bámulom a sisakot, lehetséges módosításokat és áthidaló megoldásokat listázok a fejemben, míg valahol a helyiség hátsó részén meg nem köszörüli valaki a torkát. Ekkor nézek fel, és látom meg őt.

Levit.

Az ajtóban áll.

Engem bámul.

Csak néz. Egy magas, szigorú, hósapkás hegy. Az arckifejezésével, ami ugyanaz, mint évekkel ezelőtt: néma és mosolytalan. A megvetés valóságos Fujija.

A francba!

Az arcom lángol. Naná. Hát persze, hogy rajtakapott, amint a neuroanatómiai tudását szapulom a csapata előtt, mint egy orbitális seggfej. Végtére is ez az életem: a kínos helyzetek lángoló, rosszul időzített gömbje.

– Borisszal a konferenciateremben vagyunk. Készen állsz a megbeszélésre? – kérdezi, a hangja mély, komoly bariton. Kalapál a szívem. Kutatok az agyamban valamilyen válasz után.

Aztán Guy megszólal, és rájövök, hogy Levi nem hozzám beszélt. Ami azt illeti, teljesen levegőnek néz engem és a mondandómat is.

– Aha. Épp oda indultunk. Elkalandoztunk.

Levi egyet biccent, és sarkon fordul: ez néma, de egyértelmű parancs, hogy kövessük, és mindenki sietve engedelmeskedik. A doktori iskolában is ilyen volt. Született vezető. Parancsoló légkört áraszt. Olyasvalaki, akivel az ember nem akarja összeakasztani a bajszát.

Erre jövök én. Hosszú évekig büszkén akasztottam bajszot, és az imént újítottam meg rá az engedélyt néhány egyszerű szóval.

– Ő ott dr. Ward? – suttogja Rocío, amikor belépünk a konferenciaterembe.

– Aha.

– Jaj. Kitűnő időzítés volt, főnök. Összerezzenek.

– Mekkora az esélye, hogy nem hallott?

– Nem tudom. Mekkora az esélye, hogy nem tisztálkodik megfelelően, és hatalmas zsírlabdacsok vannak a hallójáratában?

A terem már zsúfolásig megtelt. Sóhajtok, és elfoglalom az első szabad helyet, amit találok, csak hogy rájöjjek, szembekerültem Levijal. Kínossági szint: nukleáris. Ma egyre jobb és jobb döntéseket hozok. Üdvrivalgás tör ki, amikor valaki letesz két nagy doboz fánkot az asztal közepére; a NASA alkalmazottai egyértelműen ugyanúgy lelkesednek az ingyen kajáért, mint a tudományos világ hétköznapi szereplői. Az emberek nekiállnak lestoppolni a fánkokat, oldalba lökdösik egymást, és Guy túlkiabálja a káoszt:

– Ami a sarokban van, a kék mázzal, az vegán. – Hálás mosolyt küldök felé, ő pedig rám kacsint. Annyira kedves a majdnem vezetőtársam.

Miközben várom, hogy a tömeg szétszéledjen, körülnézek a szobában. Levi csapata Virslifesztivál™ alapanyagnak tűnik. A jól ismert kanhullámnak. Pöcsrobbanásnak a tesztosztermoszban. Egy jó kis brodeó. Rocíón és rajtam kívül egyetlen nő van ott, egy fiatal szőke, aki most a telefonját nézi. A tekintetemet megbabonázza a tökéletes hullám és a rózsaszín csillám a körmén. Kényszerítenem kell magam, hogy félrenézzek.

Uh. A VirslifesztiválTM rossz, de legalább egy kisebb előrelépés a FarokgarmadáhozTM képest; Annie-vel így hívtuk azokat a tudományos megbeszéléseket, ahol csak egyetlen nő van a teremben. A doktori iskola alatt rengetegszer kerültem Farokgarmada™ jellegű szituációba, és a kellemetlenül elszigetelőtől a nagyon rémisztőig terjedtek. Annie-vel mindig megszerveztük, hogy együtt menjünk ezekre a találkozókra; nem volt olyan nehéz, hisz már úgyis szimbiózisban éltünk.

Sajnos a férfi csoporttársaim közül soha senki nem értette, hogy a VirslifesztiválTM és a FarokgarmadaTM mennyire szörnyű a nők számára.

– A doktori iskola mindenkinek stresszes – mondta Tim, amikor a csak férfiakból álló tanácsadói bizottságomról panaszkodtam. – Te folyton Marie Curie-ről beszélsz; akkoriban ő volt az egyetlen nő a tudományban, és két Nobel-díjat kapott.

Természetesen nem dr. Curie volt akkoriban az egyetlen női kutató. Dr. Lise Meitner, dr. Emmy Noether, Alice Ball, dr. Nettie Stevens, Henrietta Leavitt és sokan mások aktívan tevékenykedtek, és a kisujjuk hegyével is jobb tudományos eredményeket értek el, mint amire Tim a szánalmas seggével képes. De Tim ezt nem tudta. Mert – most már tudom – Tim hülye volt.

– Kezdhetjük. – A kopaszodó, vörös hajú férfi az asztalfőn összecsapja a kezét, és mindenki a helyére siet. Előrehajolok, hogy elvegyem a vegán fánkomat, de a kezem megáll a levegőben.

Már nincs ott. Többször megnézem a dobozt, de csak fahéjas maradt. Aztán felnézek, és meglátom: kék máz tűnik el Levi fogai között, amikor harap egyet. Beleharap az én nyavalyás fánkomba. Több tucat lehetőség van, de nézd csak: a Wardbarom azt választotta, amit én megehetek. Miféle nemtörődöm, érzéketlen tökfej lopja el az egyetlen elérhető opciót egy éhező, rászoruló vegán elől?

– Dr. Boris Covington vagyok – kezdi a vörös hajú. Úgy fest, mint egy kimerült, megtépázott, vörös keménytojás. Mintha iderohant volna a megbeszélésre, de az íróasztalán öt kupac elintézendő papír heverne. – Az én feladatom az összes kutatási projekt felügyelete a kutatóintézetben; vagyis én vagyok a főnökötök. – Mindenki nevet, néhány jó szándékú pfujolás. A mérnöki csapat lármás bagázsnak tűnik. – De ti ezt már tudjátok, dr. Königswasser és Ms. Cortoreal kivételével, akik azért vannak itt, hogy biztosan ne bukjunk el az egyik legnagyratörőbb projektünkben. Levi lesz a kapcsolattartójuk, de fogadjátok őket szeretettel! – Mindenki tapsol. Kivéve Levit, akit lefoglal, hogy befejezze a fánkját (az én fánkomat). Mekkora tökfej! – Most tegyünk úgy, mintha nagyívű beszédet mondtam volna, és lépjünk tovább mindenki kedvencéhez: a jégtörőkhöz.

– Majdnem mindenki felnyög, de azt hiszem, én Boris rajongója lettem. Sokkal jobb fejnek tűnik, mint a főnököm az NIH-nél. Például már egy teljes perce beszél, és nem mondott semmi nagyon sértőt. – Hallani akarom a neveteket, a munkakörötöket és… legyen a kedvenc filmetek! – Újabb nyögések. – Csend legyen, gyerekek! Levi, te kezded!

A teremben mindenki felé fordul, de ő húzza az időt azzal, hogy lenyeli az én fánkomat. A torkát bámulom, és fantomérzések furcsa keveréke lesz úrrá rajtam. A combja a combjaim közé furakodik. Nekinyom a falnak. Az a fás illat a…

Pillanat! Mi van?

– Levi Ward, vezető mérnök. És… – Lenyal egy kis cukrot az alsó ajkáról. – A birodalom visszavág.

Ó… ez valami vicc? Először a fánkomat lopja el, most meg a kedvenc filmemet?

– Kaylee Jackson – szólal meg a szőke. – A BLINK projektmenedzsere vagyok, és a Doktor szöszi. – Kicsit úgy beszél, mintha Elle Woods egyik lányszövetségi nővére lenne, amitől ösztönösen megkedvelem. De Rocío ledermed mellettem. Amikor rápillantok, ráncolja a homlokát.

Fura.

Legalább harminc ember van a teremben, és a jégtörő hamar unalmassá válik. Próbálok odafigyelni, de Lamar Evans és Mark Costello elkezdenek vitatkozni azon, hogy a Kill Bill 2. jobb-e, mint a Kill Bill 1., és furcsa bizsergést érzek a homlokom közepén.

Amikor megfordulok, Levi erősen néz rám, a tekintetéből süt az a valami, amit úgy tűnik, felébresztek benne. Kicsit neheztelek a fánk miatt, arról nem is beszélve, hogy még mindig nem válaszolt az e-mailemre, de emlékeztetem magam, hogy mit mondott Boris az imént: ő a legfőbb kutatótársam. Úgyhogy szépen játszom, és óvatos, lassan szétterjedő mosolyt küldök felé, ami remélem, hogy azt üzeni: Bocs az anguláris tekervényes beszólás miatt, és Remélem, jól fogunk együtt dolgozni, meg Figyelj, kösz, hogy megmentetted az életemet!

Levi megtöri a szemkontaktust anélkül, hogy visszamosolyogna, és belekortyol a kávéjába. Istenem, annyira utálom őt, hogy…

– Bee! – Rocío oldalba bök. – Te jössz.

– Ó… izé… oké. Bocs! Bee Königswasser, az idegtudomány feje. És… – Habozok. – A birodalom visszavág. – A szemem sarkából látom, hogy Levi keze ökölbe szorul az asztalon. A francba! Egyszerűen az Avatart kellett volna mondanom.

Amikor a megbeszélésnek vége, Kaylee odajön, hogy beszéljen Rocíóval.

– Ms. Cortoreal. Szólíthatlak Rocíónak? Kéne az aláírásod erre a dokumentumra. – Édesen mosolyog, és előrenyújt egy tollat, amit Rocío nem fogad el. Ehelyett ledermed, és hosszú másodpercekig tátott szájjal mered Kayleere. Bele kell könyökölnöm, hogy újraindítsam. Érdekes.

– Balkezes vagy – jegyzi meg Kaylee, miközben Rocío aláír. – Én is.

A balosoké az erő, igaz? Rocío nem néz fel.

– A balkezesek hajlamosabbak a migrénre, az allergiákra, az alváshiányra, az alkoholizmusra, és átlagosan három évvel kevesebbet élnek, mint a jobbkezesek.

– Ó! – Kaylee szeme elkerekedik. – Én… nem…

Szeretnék maradni és tovább nézni a plázacica és a gót találkozását, de Levi kilép a teremből. Bármennyire is utálom a gondolatot, valamikor beszélnünk kell, úgyhogy utána futok. Amikor utolérem, kínosan zihálok.

– Levi, várj meg!

Lehet, hogy túl sokat látok bele abba, ahogy a gerince megfeszül, de ahogy megáll, az valahogy arra emlékeztet, amikor egy rabot az őrök egyetlen lépéssel azelőtt csípnek fülön, hogy kiszökne a börtönből. Lassan megfordul, nagydarab, de meglepően elegáns, csupa fekete és zöld, és az a furcsa, szenvedélyes arc.

Ez tényleg téma volt a doktori iskolában. Valami, amiről vitatkozhattunk, míg arra vártunk, hogy a résztvevők megérkezzenek, és elemzéseket futtattunk: Levi tényleg jóképű? Vagy csak 193 centi, és olyan a teste, mint a rodoszi kolosszus? Sok vélemény elhangzott. Annie például lelkes tagja volt a „10/10-es, szenvedélyes viszonyt folytatnék vele”

tábornak. Én meg azt mondtam neki, hogy „Jaj, pfúj!”, és nevetve leárulóztam. Ami… aha. Kiderült, hogy a megfogalmazás pontos volt, de teljesen más okokból.

Visszatekintve nem tudom biztosan, miért döbbentett meg annyira a rajongótábora. Nem meglepő, hogy egy komoly, hallgatag férfit, aki többször publikált a Nature Neuroscience-ben, és úgy néz ki, hogy félkézzel, fekve ki tudná nyomni az egész oktatói kart, jóképűnek tartanak.

Nem mintha én valaha így gondoltam volna. Vagy valaha így fogom.

Ami azt illeti, egyáltalán nem gondolok megint arra, ahogy a combja a lábaim közé furakodott.

– Szia! – mosolygok óvatosan. Nem válaszol, úgyhogy folytatom. – Kösz a múltkorit. – Még mindig semmi válasz. Úgyhogy tovább folytatom.

– Én nem… tudod… nem szórakozásból álltam az előtt a kocsi előtt. – Abba kell hagynom a nagymamám gyűrűjének tekergetését. Azonnal. – Volt egy macska, szóval…

– Egy macska?

– Aha. Háromszínű. Egy kiscica. Leginkább fehér, a fülein vörös és fekete foltokkal. A legcukibb kis… – Észreveszem a szkeptikus pillantását.

– Komolyan. Volt ott egy macska.

– Bent az épületben?

– Igen. – A homlokomat ráncolom. – Felugrott a kocsira. Attól estek le a dobozok.

Bólint, láthatóan nem győztem meg. Fantasztikus… most azt hiszi, hogy kitaláltam a macskát.

Pillanat! Kitaláltam a macskát? Hallucináltam? Én…

– Segíthetek valamiben?

– Ó! – A kézfejemet vakarom. – Nem. Csak el akartam… öö… mondani neked, mennyire izgatott vagyok, hogy megint együtt dolgozunk. – Nem válaszol azonnal, és szörnyű gondolat jut eszembe: Levi nem emlékszik rám. Fogalma sincs, ki vagyok. – Régen ugyanabban a laborban voltunk a Pitten. Elsőéves voltam, amikor te végeztél. Nem sokáig jártunk oda együtt, de…

Az álla megfeszül, aztán megint ellazul.

– Emlékszem – mondja.

– Ó, jó. – Ez megkönnyebbülés. Ha az ősellenségem a doktori iskolából elfelejtett volna, az megalázó lenne. – Azt hittem, talán nem, szóval…

– Működik a hippocampusom. – Félrenéz, és kissé mogorván hozzáteszi: – Azt hittem, a Vanderbilten leszel. Schreiberrel.

Meglep, hogy tud erről. Amikor azt terveztem, hogy Schreiber laborjába megyek dolgozni, a legjobbak legjobbjába a tudományterületemen, Levi már rég továbblépett a Pittről. De ez nem is fontos, mert a lényeg az, hogy a két évvel ezelőtti események után a végén azon küszködtem, hogy másik helyet találjak. De nem szeretek arra az időre gondolni. Úgyhogy azt mondom:

– Nem. – A hangom semleges marad, hogy ne mutassam a torkom a hiénának. – Az NIH-nél vagyok. Trevor Slate a főnököm. De ő is remek. – Nagyon nem az. És nem csak azért, mert szeret arra emlékeztetni, hogy a nők agya kisebb, mint a férfiaké.

– Hogy van Tim?

Na, ez gonosz kérdés. Konkrétan tudom, hogy Tim és Levi most is együttműködik. Még egy panel vezetői is voltak a tudományterületünk fő konferenciáján tavaly, vagyis Levi tudja, hogy Timmel lefújtuk az esküvőnket. Plusz, biztosan tud arról, hogy Tim mit művelt velem. Abból az egyszerű okból kifolyólag, hogy mindenki tudja, hogy Tim mit művelt velem. A laborkollégáim, az oktatói kar tagjai, a takarítók, a hölgy a Pitt menzájának szendvicspultjánál: mind tudták. Jóval korábban tudták, mint én.

Mosolyt erőltetek magamra.

– Jól. Jól van. – Kétlem, hogy ez hazugság lenne. Hisz a Timhez hasonló emberek mindig a talpukra esnek. A hozzám hasonló emberekkel ellentétben, akik metaforikusan mindig seggre esnek, eltörik a farkcsontjuk, és évekig fizetik az orvosi számláikat. – Figyelj, amit korábban mondtam… az anguláris tekervényről… Nem akartam bunkó lenni. Nem gondolkodtam.

– Semmi gond.

– Remélem, nem haragszol. Nem akartam átlépni egy határt.

– Nem haragszom.

Felnézek az arcába. Nem tűnik dühösnek. De nem dühösnek sem tűnik. Csak olyan, mint a régi Levi: csendesen intenzív, kifürkészhetetlen, aki egyáltalán nem kedvel.

– Jó. Remek! – A tekintetem a nagy bicepszére siklik, aztán az öklére. Már megint szorítja. Azt hiszem, dr. Wardbarom továbbra sem kedvel. Tök mindegy. Az ő baja. Talán rossz az aurám. Nem számít… Azért vagyok itt, hogy elvégezzek egy munkát, és meg is teszem. Kihúzom magam. – Guy korábban körbevezetett. Észrevettem, hogy még egyik felszerelés sem ért ide. Kábé mikor érkeznek?

Levi összeszorítja az ajkát.

– Dolgozunk rajta. Majd tájékoztatlak.

– Oké. Az asszisztensemmel nem tudunk semmit csinálni, amíg a számítógépeink nem érkeznek meg, úgyhogy minél előbb, annál jobb.

– Majd tájékoztatlak – ismétli kurtán.

– Klassz. Mikor találkozhatunk, hogy beszéljünk a BLINK-ről?

– Írj e-mailt, hogy melyik időpontban jó neked!

– Bármikor. Nincs dolgom, míg a felszerelésem meg nem érkezik, szóval…

– Kérlek, küldj nekem e-mailt! – Türelmes és határozott hangszínéből üvölt, hogy „felnőtt vagyok, aki egy problémás gyerekkel bajlódik”, szóval nem erősködöm tovább.

– Oké. Úgy lesz. – Bólintok, tessék-lássék búcsút intek, és megfordulok, hogy elsétáljak.

Alig várom, hogy három hónapig ezzel a pasival dolgozzak. Szeretem, amikor úgy bánnak velem, mint egy köldökszőrrel, nem pedig úgy, mint a csapat értékes tagjával. Ezért csináltam PhD-t idegtudományból: hogy elérjem a nyűg szintet, és atyáskodjanak felettem a világ Wardbaromjai. Mázlim van…

– Van még valami – mondja. Visszafordulok, és oldalra billentem a fejemet. Az arckifejezése olyan zárkózott, mint szokott, és… mi a fenéért gondolok megint a combja keltette érzésre? Ne most, tolakodó gondolatok!

– A kutatóintézetnek vannak öltözködési szabályai.

A szavait nem fogom fel azonnal. Aztán igen, és végignézek a ruháimon. Rám csak nem célozhat, ugye? Farmer és blúz van rajtam. Őrajta farmer és egy houstoni maraton-póló. (Istenem, ő valószínűleg egyike azoknak az ellenszenves alakoknak, akik kiposztolják az edzési statisztikájukat a közösségi médiába.)

– Igen? – nógatom, remélve, hogy megmagyarázza.

– A piercingek, bizonyos hajszínek, bizonyos… sminkek elfogadhatatlanok. – Látom, hogy a tekintete az egyik vállamra vetett hajfonatra siklik, aztán felkúszik egy pontra a fejem fölé. Mintha egy tizedmásodpercnél tovább rám sem bírna nézni. Mintha a látványom, a létezésem sértené őt. – Gondoskodom róla, hogy Kaylee elküldje neked a kézikönyvet.

– …elfogadhatatlanok?

– Így van.

– És ezt azért mondod nekem, mert…?

– Kérlek, mindenképpen kövesd az öltözködési előírásokat!

Sípcsonton akarom rúgni. Vagy talán be akarok húzni neki. Nem… igazából állon akarom ragadni, és kényszeríteni, hogy egy ideig még az arcomba bámuljon, amit egyértelműen rondának és sértőnek tart. Ehelyett csípőre teszem a kezemet, és elmosolyodom.

– Ez érdekes. – Viszonylag barátságos hangnemet ütök meg. Mert barátságos ember vagyok, a fenébe is! – Mert a csapatod fele pulcsit vagy sortot hord, látható tetkóik vannak, és Aaronnak – azt hiszem, így hívják – fültágítója van. Kíváncsi vagyok, hogy nem gender alapú kettős mércéről van-e itt szó.

Levi lehunyja a szemét, mintha próbálná összeszedni magát. Mintha küzdene a rátörő haraggal. Mire dühös? A piercingjeimre? A hajamra? A testi valómra?

– Csak mindenképpen kövesd az öltözködési előírásokat! Nem hiszem el ezt az agyalágyultat!

– Komolyan beszélsz?

Bólint. Hirtelen túlságosan is bedühödöm ahhoz, hogy a közelében legyek.

– Rendben. Igyekezni fogok, hogy mostantól elfogadhatóan nézzek ki.

Sarkon fordulok, és visszasétálok a konferenciaterembe. Ha a vállam súrolja is a felsőtestét túlságosan igyekszem nem eltalálni a mogyoróit a térdemmel ahhoz, hogy bocsánatot kérjek.

4

PARAHIPPOKAMPÁLIS TEKERVÉNY: GYANÚ

A MÁSODIK NAP, amikor a BLINK-en dolgozom, majdnem olyan jó, mint az első.

– Hogy érted, hogy nem juthatunk be az irodánkba?

– Mondom. Valaki vizesárkot ásott köré, és megtöltötte aligátorokkal. És medvékkel. Meg ragadozó molyokkal. – Némán Rocíóra meredek, mire felsóhajt, lehúzza a kártyáját az ajtó melletti leolvasón. Pirosan villog, és tompán pittyeg. – A kártyáink nem működnek.

A szememet forgatom.

– Megyek, megkeresem Kayleet. Ő valószínűleg meg tudja oldani.

– Ne!

Úgy hangzik, mintha Rocío rá nagyon nem jellemző módon pánikba esett volna.

– Ne?

– Ne hívd Kayleet! Csak… döntsük be az ajtót! Számoljunk háromig!

Egy, kettő…

– Miért ne hívjam Kayleet?

– Csak mert. – Ugrál a torka. – Nem kedvelem őt. Boszorkány. Lehet, hogy megátkozza a családjainkat. Minden elsőszülöttünknek benőtt lábkörmei lesznek évszázadokon át.

– Azt hittem, nem akarsz gyereket.

– Nem is. Miattad aggódom, főnök. Oldalra billentem a fejemet.

– Ro, hőgutát kaptál? Vegyek neked egy kalapot? Houston sokkal melegebb, mint Baltimore…

– Talán csak haza kellene mennünk. A felszerelésünk úgysincs itt.

Egyáltalán, mit fogunk csinálni?

Nagyon furán viselkedik. Bár igaz, ami igaz, mindig fura.

– Hát, elhoztam a laptopomat, szóval mi… Ó, Guy!

– Szia! Lenne időd válaszolni néhány kérdésemre?

– Persze. Be tudnál engedni minket az irodánkba? Nem működnek a kártyáink.

Kinyitja az ajtót, és azonnal az agystimulációról meg a térbeli tájékozódásról kérdez, és elrepül egy óra.

– Nehéz lehet eljutni a mélyszerkezethez, de találhatunk áthidaló megoldást – magyarázom neki a vége felé. Egy diagramokkal és stilizált agyakkal teli papír fekszik előttünk. – Amint megérkezik a felszerelés, meg tudom mutatni. – Habozva az arcom belső oldalát harapdálom. – Figyi, kérhetek valamit?

– Hogy járjunk egyet?

– Nem, én…

– Jó, mert szerintem a mozgást túlértékelik.

Elmosolyodom. Guy kicsit a brit unokatesómra emlékeztet: hatalmas sármőr, imádnivaló a mosolya.

– Szintén. Én… Van valami oka, amiért a neurofelszerelés még nem ért ide?

Tudom, hogy elvileg Levi a kapcsolattartóm, de ő jelenleg három megválaszolatlan e-mailen trónol. Nem igazán tudom, hogyan lehet válaszra bírni. Használjak Comic Sanst? Írjak alapszínekben?

– Mmm. – Guy az ajkába harap, és körülnéz. Rocío a laptopján kódol, fülében az AirPods. – Úgy hallottam, Kaylee szerint engedélyeztetési probléma.

– Engedélyeztetési?

– Ahhoz, hogy kifizessék a forrásokat és új felszereléseket vegyenek, több ember aláírása szükséges.

A homlokomat ráncolom.

– Kié?

– Nos, Borisé. Az ő feletteseié. És természetesen Levié. Bármi is a fennakadás oka, biztosan hamarosan megoldja.

Ugyanakkora a valószínűsége, hogy Levi a fennakadás, mint hogy én hibázok, miközben kitöltöm az adópapírokat (vagyis nagy), de ezt nem jegyzem meg.

– Régóta ismered őt? Mármint Levit.

– Évek óta. Nagyon közel állt Peterhez. Szerintem Levi ezért dobta be a nevét a kalapba a BLINK kapcsán. – Meg akarom kérdezni, hogy ki az a Peter, de úgy tűnik, Guy feltételezi, hogy már tudom. Valaki, akivel tegnap találkoztam? Annyira rossz vagyok nevekben. – Fantasztikus mérnök és remek csapatvezető. A sugárhajtású laborban dolgozott, amikor az első űrmissziómon voltam. Tudom, hogy nagyon szomorúak voltak, amikor áthelyezték ide.

A homlokomat ráncolom. Ma reggel elmentem mellette, a mérnökökkel csevegett, és mind nevettek valami béna sportpoénon, amit mondott. Úgy döntöttem, hogy szerintem csak teszik magukat neki. Oké, a munkájában jó, de csak nem lehet szeretett főnök, igaz? Nem dr. Őwardsága a követhetetlen természetével és fagyos személyiségével. És ha már itt tartunk, miért döntöttek úgy, hogy valakit áthelyeznek a sugárhatásúaktól ahelyett, hogy Guy lett volna a vezető?

Biztosan isteni büntetés. Azt hiszem, előző életemben sok kiskutyába rúgtam bele. Talán én voltam Drakula.

– Levi jó srác – folytatja Guy. – Jó haver is. Van egy furgonja, segített költözködni, miután az exem kidobott. – Hát persze, hogy segített. Hát persze, hogy olyan járművet vezet, aminek akkora a környezeti lábnyoma, ami valószínűleg napi húsz sirály haláláért felel. Miközben az én vegán fánkomat majszolta. – És néha kettesben vigyázunk a gyerkőcökre, amikor játszanak. A sörözés és a Csillagközi romboló megvitatása nagyban javít az élményen, hogy két hatévesre vigyázunk, akik azon vitatkoznak, hogy ki legyen Vaiana.

Leesik az állam. Mi? Levinak gyereke van? Kicsi, emberi gyereke?

– Én nem aggódnék a felszerelés miatt, Bee. Levi gondoskodni fog róla. Nagyszerűen ért ahhoz, hogy elintézzen dolgokat. – Guy rám kacsint, miközben feláll. – Alig várom, hogy lássam, mit alkottok ti, a két zseni!

Levi gondoskodni fog róla.

Nézem, ahogy Guy kimegy, és azon tűnődöm, hangzottak-e el ennél baljósabb szavak valaha.

EGY ÉRDEKESSÉG RÓLAM: eléggé békés ember vagyok, de a fantáziavilágom nagyon vad.

Talán a túlműködő amigdala az oka. Talán a túl sok ösztrogén. Talán az, hogy meghatározó éveimben kimaradtak a szülői példák. Őszintén nem tudom, de a tény tény marad: néha arról ábrándozom, hogy meggyilkolok embereket.

A „néhát” úgy értem, hogy gyakran.

Az „embereket” pedig úgy, hogy Levi Wardot.

Az első élénk ábrándozásom a NASA-nál töltött harmadik napon történik meg, amikor azt képzelem, hogy méreggel végzek vele. Megelégszem egy gyors és fájdalommentes halállal, amíg büszkén állhatok az élettelen teste felett, bordán rúghatom, és azt mondhatom:

– Ezt azért kapod, mert nem válaszoltál a hét e-mailem egyikére sem. – Aztán lazán megtaposnám az egyik bődületesen nagy kezét, és hozzátenném: – Ezt pedig azért, mert soha nem voltál az irodádban, amikor ott próbáltalak becserkészni. – Klassz álomkép. Elszórakoztat a szabadidőmben, amiből… bőven van. Mert a munkavégzési képességem attól függ, hogy mágnesesen stimulálok agyakat, ami pedig a nyamvadt felszerelésem meglététől függ.

A negyedik napra meggyőződésem, hogy Levit Miracle Blade késsel kéne döfködni. A közös konyhában csapok le rá a második emeleten, ahol kávét tölt egy Star Wars-os bögrébe, amin rajta van Baby Yoda képe. Azzal a szöveggel, hogy Yoda Best Engineer (Legjobb mérnök, ja, persze!), és annyira ennivalóan cuki, hogy meg sem érdemli. Egy pillanatra azon gondolkodom, hogy vajon magának vette-e, vagy a gyerekétől kapta-e ajándékba. Ha az utóbbi, akkor a gyereket sem érdemli meg.

– Szia! – Rámosolygok, és a csípőmmel nekitámaszkodom a mosogatónak. Úristen, nagyon magas. És széles. Egy ezeréves tölgy. Akinek ilyen teste van, annak nem lehet ilyen kocka bögréje. – Hogy vagy?

Lehajtja a fejét, hogy rám nézzen, és a pillanat töredékéig a tekintetében pánik villan. Mint aki csapdába esett. Gyorsan a szokásos érzéketlenségére vált, de ekkor megcsúszik a keze. Egy kis kávé kiloccsan a csészéből, és Levi majdnem harmadfokú égéseket szerez.

Egy barlangi troll vagyok. Annyira kellemetlen a közelemben lenni, hogy ügyetlenkedik miattam. Micsoda hatalmat birtokolok!

– Helló! – válaszolja egy papírtörlővel szárítgatva magát. Semmi Jól.

Semmi És te? Semmi Hogy ityeg, haver, ma párás napunk van.

Belül sóhajtok.

– Van valami hír a felszerelésről?

– Dolgozunk rajta.

Elképesztő, milyen jól tud felém nézni anélkül, hogy rám nézne. Ha olimpiai sportág lenne, aranyérmet nyerne, és a fényképe felkerülne a gabonapehely dobozára.

– Pontosan miért nincs még itt? Gond van az NIH-forrással?

– Engedélyeztetés. De mi…

– …dolgoztok rajta, igen. – Még mindig mosolygok. Gyilkos türelemmel. A pozitív befolyásolással kapcsolatban az idegtudomány határozott: az egésznek a lényege a dopamin. – Kinek az engedélyére várunk?

Az izmai – sok és hatalmas – megfeszülnek.

– Pár emberére. – A szeme rám siklik, aztán a hüvelykujjamra, ami a nagymamám gyűrűje körül csúszkál. Azonnal elkapja róla.

– Kié hiányzik? Talán beszélhetek vele. Hátha fel tudom gyorsítani a dolgokat.

– Nem.

Értem. Persze.

– Láthatom a prototípus terveit? Készíthetek pár jegyzetet?

– Rajta vannak a szerveren. Van hozzáférésed.

– Tényleg? Küldtem neked erről egy e-mailt, meg…

Megcsörren a telefon a zsebében. Megnézi, ki hívja, és egy halk sziával felveszi, mielőtt folytathatnám. Egy női hangot hallok a túloldalon. Levi nem néz rám, miközben eltátogja, hogy „Elnézést!”, és kisurran a konyhából. Egyedül maradok.

Egyedül a leszúrós álmaimmal.

Az ötödik napon a fantáziáim megint fejlődnek. Az irodámba sétálok, egy újratöltő ballont cipelek a vízhűtőhöz, és szórakozottan azon gondolkodom, hogy megfojtom Levit (a haja elég hosszúnak tűnik ahhoz, hogy abba kapaszkodjak, ameddig a víz alá nyomom a fejét, de egy üllőt is köthetnék a nyakába). Aztán hangokat hallok bent, és megállok meghallgatni.

Oké, jó: hallgatózni.

– …Houstonban? – kérdezi Rocío.

– Öt-hat éve – válaszolja egy mély hang. Levié.

– És hányszor láttad La Lloronát? Szünet.

– Ő az a nő a legendából?

– Nem egy nő – füstölög Rocío. – Magas, sötét hajú szellemhölgy. Ártott neki egy férfi, és bosszúból vízbe fojtotta a saját gyerekeit. Most fehérbe öltözik, mint egy menyasszony, és a folyók, patakok szélén sír lent délen.

– Mert bánja a dolgot?

– Nem, még több gyereket próbál a vízhez csábítani, és belefojtja őket.

Elképesztő nő. Ő akarok lenni.

Levi lágy nevetése meglep. A hangszíne is, ami gyengéden cukkoló.

Barátságos. Mi a fene?

– Még soha nem volt részem az… izé… örömben, de ajánlhatok közeli, víz melletti túraútvonalakat. Küldök egy e-mailt.

Mi folyik itt? Levi miért társalog? Mint egy normális ember? Nem morgásokkal, biccentésekkel vagy kurta szótöredékekkel, hanem valódi mondatokkal? És miért ígéri meg, hogy e-maileket küld? Tudja, hogyan kell? És miért, miért, miért gondolok arra, ahogy nekiszegezett annak a hülye falnak? Már megint?

– Az remek lenne. Általában kerülöm a természetet, de hajlandó vagyok kimerészkedni a tiszta levegőre és a napfényre a kedvenc celebem kedvéért.

– Nem hiszem, hogy őt annak tekintik a…

Belépek az irodába, aztán azonnal megtorpanok, földbe gyökerezik a lábam a legelképesztőbb látványtól, ami valaha a szemem elé tárult.

Dr. Levi Ward… mosolyog.

Úgy tűnik, a Wardbarom képes mosolyogni. Emberekre. Rendelkezik a szükséges arcizmokkal. Bár abban a másodpercben, ahogy belépek, a gödröcskés, a kisfiús mosoly elhalványul, és a szeme elsötétül. Talán csak néhány emberre tud mosolyogni? Talán egyszerűen csak engem nem tekint embernek?

– Jó reggelt, főnök! – integet nekem Rocío az asztalától. – Levi beengedett. A kártyáink még mindig nem működnek.

– Kösz, Levi. Van ötleted, hogy mikor fognak?

Fagyos zöld. A zöld lehet fagyos? A Levi szemében rejlőnek egyértelműen sikerül.

– Dolgozunk rajta. – Az ajtó felé indul, és már azt hiszem, távozik, de ehelyett fogja a vizesballont, amit idecipeltem, felemeli egy kézzel – egy! (1!) kézzel! –, és a hűtő tetejére teszi.

– Nem kell…

– Nem gond – válaszolja. Börtönbe kellene küldeni azért, ahogy a bicepsze kinéz. Legalább egy kicsit. És kérem, azért is zárják rács mögé, mert elment, mielőtt megkérdezhettem volna, hogy megérkezik-e valaha a felszerelésünk, válaszol-e valaha az e-mailjeimre, hogy valaha méltó leszek-e több tagmondatból álló összetett mondatokra.

– Főnök?

Lassan Rocíóhoz fordulok. Kíváncsian néz rám.

– Igen?

– Azt hiszem, Levi nem kedvel téged túlságosan.

Felsóhajtok. Nem kellene belevonnom Rocíót a fura viszályunkba, részben mivel szakmaiatlannak tűnik, részben mert nem tudom biztosan, mit fog kikotyogni a legalkalmatlanabb pillanatban. Viszont nincs értelme tagadni a nyilvánvalót.

– Korábbról ismerjük egymást. Levi és én.

– Úgy érted, mielőtt nyilvánosan bejelentetted, hogy szart sem ért az idegtudományhoz?

– Aha.

– Értem.

– Tényleg?

– Persze. Szenvedélyes szerelem volt köztetek, ami lassan megromlott, és az utolsó csepp az volt, amikor rajtakaptad Levit, ahogy meghitten öleli a lakájodat, hatvankilencszer hasba szúrtad, és hagytad meghalni… csak hogy aztán ledöbbentél, amikor Houstonba jöttél, és még mindig életben találtad.

Félrebillentem a fejem.

– Tényleg azt hiszed, hogy két kutató megengedhet magának egy lakájt?

Ezt végiggondolja.

– Oké, az a rész nem reális.

– Levijal együtt jártunk a doktori iskolába. És mi… – Fogalmam sincs, hogyan fejezzem ezt ki diplomatikusan. Azt akarom mondani, hogy „nem jöttünk ki jól”, de az a jó, ahogy kijöhettünk volna, sosem létezett. Soha nem kommunikáltunk, mert ő azt vagy hárította, vagy kerülte. – Sosem volt a rajongóm.

Bólint, mintha elfogadhatónak találná a gondolatot. A kis skorpió.

Imádom!

– Első látásra gyűlölt téged, vagy szépen fokozatosan vívtad ki?

– Ó, hát… – Elakadok.

Ami azt illeti, fogalmam sincs. Próbálok visszagondolni arra, amikor először találkoztam vele, de nem megy. Biztosan a doktori iskola első napja volt, amikor Timmel csatlakoztunk Sam laborjához, de nincsenek emlékeim. Levi már kissé ellenséges volt velem, jóval a Sam irodájában történt incidens előtt is, amikor elutasította az együttműködést, de nem tudom, mikor kezdődött. Érdekes. Azt hiszem, Tim vagy Annie talán tudja. Csakhogy inkább lassú halált halnék kobaltmérgezéstől, minthogy valamelyikükkel is még egyszer szóba álljak.

– Nem tudom biztosan. – Vállat vonok. – A kettő kombinációja?

– Levi utálatának lehet köze ahhoz, hogy egy hetet a TikTokon töltöttem, mert nincs rendes gépem, amin dolgozhatok?

Lerogyok egy székre. Gyanítom, hogy a két dolog nagyon is összefügg, de nem tudnám bizonyítani, és azt sem tudom, mihez kezdhetnék ezzel. Ez egy elszigetelő helyzet. Gondoltam rá, hogy beszélek másokkal itt a NASA-nál, vagy akár az NIH-nél, de ők csak rámutatnának arra, hogy Levinak szüksége van rám a projekt sikeréhez, és a gondolat, hogy ő szabotálja saját magát, csak hogy szabotáljon engem, abszurd. Akár azt is gondolhatják, hogy én tévedek, mivel még nem bizonyítottam, mint projektvezető.

Még valami mást is mérlegelnem kell. Valamit, amit nem akarok hangosan kimondani, sőt, még gondolni sem akarok rá, de ez van: ha az én karrierem egy csemete, akkor Levié egy majomkenyérfa. Sokkal többet kibír. A múltjában már szerepelnek befejezett pályázatok és sikeres együttműködések. A BLINK kudarca számára csak egy zökkenő lenne az úton, számomra azonban totálkáros ütközés.

Paranoiás vagyok? Valószínűleg. Le kell állnom a kávéval, és nem tölthetem azzal az éjszakákat, hogy Levi vesztét tervezgetem. Szinte beköltözött a fejembe. Közben ő a vezetéknevemet sem tudja.

– Nem tudom, Ro. – Felsóhajtok. – Lehet, hogy összefüggenek? Vagy nem?

– Hmm. – Rocío hintázik a székén. – Kíváncsi vagyok, ha rámutatunk, hogy a bosszúterve nemcsak a te karrierkilátásaidnak árt, de egy ártatlan szemlélődőnek is, segíthet-e. Az ártatlan szemlélődő egyébként én vagyok.

Elfojtok egy mosolyt.

– Köszönöm, hogy tisztáztad!

– Tudod, mit kellene csinálnod?

– Kérlek, ne mondd, hogy hatvankilencszer szúrjam hasba!

– Nem is akartam. Az túl jó tanács ahhoz, hogy rád pazaroljam el. Nem, meg kellene kérdezned @MitTenneMarie-t. A Twitteren. Ismered őt?

Ledermedek. Az arcom felmelegszik. Rocío arckifejezését fürkészem, de ugyanolyan durcásan unott, mint általában. Átfut a fejemen, hogy azt mondom, soha nem hallottam róla, de az túlkompenzálásnak tűnik.

– Aha.

– Gondoltam, mert Marie Curie rajongó vagy. Van vagy három pár Marie Curie-zoknid. – Hét van, de csak közönyösen hümmögök. – Tweetelhetsz Marie-nak a problémáddal kapcsolatban. Majd retweeteli, és kapsz tanácsot. Én folyton kérdezem.

Tényleg?

– Komolyan? A szakmai Twitteredről?

– Nem, csinálok más fiókokat. Nem akarom, hogy mások tudjanak a magánügyeimről.

– Miért?

– Sokat panaszkodom. Például rólad. Próbálok nem mosolyogni. Nagyon nehéz.

– Mit követtem el?

– A mirelit vegán kajáid, amiket mindig az asztalodnál eszel?

– Igen?

– Fingszaguk van.

Aznap este kihúzok egy széket az erkélyre, a lehangolóan elhagyatott madáretetőmet nézem, és próbálok egy lehetőleg homályos kérdést megfogalmazni.

@MitTenneMarie… ha gyanítaná, hogy az egyik kutatótársa bosszúhadjáratot folytat ellene, és szabotálja a közös projektjüket?

Amikor megfogalmazom, annyira hülyének érzem, hogy nem vagyok képes megnyomni az „Elküld” gombot. Inkább ráguglizok, hogy elértem-e már a paranoid gondolatok megjelenési életkorát – a francba, el –, és felhívom Reikét, hogy beszámoljak neki a legújabb fejleményekről.

– Hogy érted, hogy majdnem meghaltál? Láttad, ahogy az életed lepereg a szemed előtt? Gondoltál rám? A macskákra, amiket sosem fogadtál örökbe? A szerelemre, amit soha nem engedsz meg magadnak? Lebontottad a Bee-kerítést?

Nem tudom, miért ragaszkodom ahhoz, hogy elmondjak a testvéremnek minden apró-cseprő megalázó dolgot, ami velem történik. Az életem elég megalázó a kegyetlen megjegyzései nélkül is.

– Nem gondoltam semmire.

– Marie Curie-re gondoltál, igaz? – nevet Reike. – Fura vagy. Hogyan sikerült a Wardbaromnak megmentenie téged? Honnan került oda?

Ami azt illeti, ez jó kérdés. Fogalmam sincs, hogyan tudott olyan gyorsan közbeavatkozni.

– Valószínűleg jó helyen, jó időben, ilyesmi.

– És most tartozol neki. Az ősellenségednek. Ez csodálatos!

– Te ezt túlságosan élvezed.

– Beetch, azzal töltöttem a napot, hogy 30 euróért a német Datívot tanítottam. Ezt megérdemlem.

Felsóhajtok. A madáretetőm továbbra is lehangolóan üres, és összeszorul a szívem. Hiányzik Finneas. Hiányoznak a kis kacatok, amiktől otthonos lett a Bethesda lakásom. Hiányzik Reike: hogy személyesen lássam, megöleljem, egy időzónában legyek vele. Hiányzik, hogy tudjam, hol vannak az olivabogyók a boltban. Hiányzik, hogy a tudománnyal foglalkozzak. Hiányzik a boldogság, amit a háromnapos ünneplés közben éreztem, amikor azt hittem, a BLINK lesz életem lehetősége. Hiányzik, hogy nem kell rágugliznom arra, hogy pszichotikus epizódom van-e.

– Meghibbantam? Levi tényleg szabotál engem?

– Nem vagy őrült. Ha az lennél, én is az lennék. Gének, meg ilyenek. – Reikét ismerve ezt nem érzem megnyugtatónak. Egyáltalán nem. – De bármennyire is úgy tűnik, hogy nem kedvel téged, nehéz elhinnem, hogy szabotálna. Az ilyen szintű gyűlölethez annyi erőfeszítésre, motivációra és elhivatottságra van szükség, hogy az gyakorlatilag szerelem. Kétlem, hogy ez neki ennyire fontos. Arra tippelek, hogy csak egy pöcs, és aktívan nem segít neked. Ezért kellene vele higgadtan, de határozottan eltársalognod.

Újra sóhajtok.

– Valószínűleg igazad van.

– Valószínűleg?

Elmosolyodom.

– Esélyes.

– Hmm. Mesélj Űrhajós Guyról! Űrhajós Guy cuki?

– Kedves.

– Óóó! Akkor nem cuki?

Amikor ágyba bújok, meggyőződésem, hogy Reikének igaza van. Határozottabban kell kérnem. Van egy tervem a jövő hétre: ha hétfő reggel nem tudjuk, hogy körülbelül mikor ér ide a felszerelés, civilizáltan kérdőre vonom Levit, és közlöm vele, hogy álljon elő a farbával. Ha eldurvulnak a dolgok, megfenyegetem, hogy megint felveszem azt a ruhát. Egyértelműen az volt a kriptonitja. Szívesen mosok minden éjjel, és szembesítem vele, amíg Houstonban vagyok.

A mennyezetre mosolygok, arra gondolok, hogy annak is megvan a jó oldala, ha az ember visszataszító. Megfordulok, és ahogy zizeg a lepedő, majdnem jó kedvem van. Óvatosan optimista vagyok. A BLINK sikerülni fog. Gondoskodni fogok róla.

És aztán eljön a hétfő.

5

AMIGDALA: DÜH

AZZAL KEZDŐDIK, hogy Trevor, a főnököm az NIH-nél beszélni akar velem, „amint tudsz, Bee”, amitől belenyögök a zabkásámba.

Az idegtudomány viszonylag új terület, Trevor pedig középszerű kutató, akinek elég nagy mázlija volt ahhoz, hogy a jó helyen legyen, amikor rengeteg ilyen pozíciót és finanszírozási lehetőséget hoztak létre. Ugorjunk előre húsz évet, és ahhoz éppen elég kapcsolatot gyűjtött, hogy elkerülje a kirúgást; bár erősen gyanítom, ha kapna egy emberi agyat, nem tudná megmutatni, hol a nyakszirti lebeny.

Akkor hívom fel, amikor a munkahely felé sétálok, a párás reggeli levegőtől azonnal egy ragacsos réteg tapad a bőrömre. Az első szavai:

– Bee, hogy állsz a BLINK-kel?

Ó, szuperül vagyok, köszönöm. És te?

– Mindjárt kezdem a második hetet.

– De hogy áll a projekt? – Felpaprikázódik. – A szkafanderek készen vannak?

– Sisakok. Ezek sisakok. – Azt hinné az ember, ezt a részletet könnyű megjegyezni, hisz az agyat tanulmányozzuk.

– Tök mindegy – válaszolja türelmetlenül. – Készen vannak?

Annyira nem hiányzik. Alig várom, hogy a BLINK-től király legyen a CV-m, és továbbléphessek egy olyan pozícióba, ahol nem kell elismernem a létezését.

– Nincsenek. Az előirányzott idővonal három hónap. Még el sem kezdtük.

Szünet.

– Hogy érted, hogy el sem kezdted?

– Jelenleg nincsen felszerelésem. Nincs EEG. Nincs TMS. Nincsenek számítógépek, még az irodánkba sem jutunk be. Mindent, amit a jelentkezésemben kértem hetekkel ezelőtt, azt még ki kell szállítani.

– Tessék?

– Titokzatos engedélyeket kell begyűjteni. De lehetetlen kitalálni, kinek az engedélyét.

– Komolyan beszélsz?

A szívem gyorsabban ver felháborodott hangja hallatán. Trevor dühösnek hangzik; lett egy szövetségesem? Egy szörnyű, de hasznos szövetséges. Ha némi nyomást gyakorol magasabb szinteken, ők közbelépnek, Levi többé nem fog tudni akadékoskodni.

Te jó ég! Miért nem hívtam fel egyszerűen Trevort az első napon?

– Tudom… hülyeség, időpocsékolás és szakmaiatlan. Nem tudom, ki segíthet helyrehozni a helyzetet, de…

– Akkor jobb, ha kitalálod, a rohadt életbe! Te mit csináltál ott egy hétig, megnézted az űrhajózási múzeumot? Bee, nem vakációzol!

– Én…

– A te felelősséged, hogy a BLINK működjön. Szerinted miért vettek fel?

Aha. Ezért nem hívtam fel Trevort.

– Itt nincs hatalmam, sem kapcsolataim. Az összekötőm Levi, és bármit teszek, az…

– Egyértelmű, hogy bármit is teszel, az nem elég. – Mély lélegzetet vesz. – Jól figyelj, Bee! George Kramer tegnap este felhívott. – Kramer az NIH intézetünk feje; olyan messze az én kedves posztdoktoris helyemtől, hogy kell egy pillanat, amíg helyre tudom tenni a nevét. – Pénteken beszélt az NIH igazgatójával és két kongresszusi képviselővel. Az általános konszenzus az, hogy a BLINK az a fajta projekt, amit az adófizetők zabálnak. Összehozza az űrhajósokat és az agyakat, aminek jó a piaci megítélése az átlag amerikaiak körében. Ezek szexi témák. – Elborzadok. Hallani sem akarom többé, ahogy Trevor és a büdös lehelete a szexi szót használja. – Ráadásul ez két már amúgy is kedvelt állami szervezet együttműködése. Jó színben fogja feltüntetni a jelenlegi adminisztrációt, arra pedig szükség van.

A homlokomat ráncolom. Több mint egy perce beszél, és egyszer sem említette a tudományt.

– Nem értem, hogy ez mit jelent.

– Azt, hogy jelen pillanatban árgus szemekkel figyelik a BLINK-et. A te teljesítményedet. Kramer heti tájékoztatást akar, a mai naptól kezdve.

– Ma akar jelentést?

– És mától kezdve minden héten.

Hát, azzal baj lesz. Mégis mi a fenét mondjak neki? Hogy nem számolhatok be haladásról, de elfogad-e egy 18-as karikás listát a gondosan kidolgozott gyilkos fantáziáimról, amiket dr. Levi Ward köré szőttem? Eljátszadozom a gondolattal, hogy írok belőle egy képregényt.

– És Bee – folytatja Trevor –, Kramert nem érdeklik a kísérletek.

Eredményeket akar.

– Egy pillanat! Annyiszor tájékoztathatom Kramert, ahányszor akarja. De ez tudomány, nem PR. Én ugyanúgy eredményeket akarok, mint ő, de egy olyan felszerelés megalkotásáról beszélünk, ami megváltoztatja az űrhajósok agyi aktivitását. Nem fogok végigrohanni a kísérleteken, és esetleg végzetes hibákat véteni…

– Akkor kiszállsz a projektből.

Leesik az állam. Megállok a zebra közepén; egy Nissan rám dudál, és riadtan a járdáig szaladok.

– Mit… mit mondtál az előbb?

– Ha nem kapod össze magad, visszahívlak, és odaküldök valaki mást.

– Miért? Kicsodát?

– Hanket. Vagy Jant. Vagy valaki mást. Tudod, milyen hosszú a lista?

Tudod hányan jelentkeztek erre a pozícióra?

– De ez a lényeg! Azért én kaptam a BLINK-et, mert én vagyok a legképzettebb. Nem küldhetsz csak úgy valaki mást!

– Megtehetem, ha egy hete ott vagy, és semmit sem csináltál. Bee, nem érdekel, hogy te vagy a legjobb emberem az idegstimuláció területén… ha nem kapod össze magad hamarosan, kiszállsz!

Mire az irodába érek, hevesen ver a szívem, és káosz tombol a fejemben. Trevor levehet a BLINK-ről? Nem. Nem teheti. Vagy talán mégis, fogalmam sincs.

A francba, persze, hogy megteheti! Azt tehet, amit akar, főleg, ha bizonyítani tudja, hogy nem teszek eleget. Amit megtehet, hála Levi Wardbaromnak. Istenem, gyűlölöm őt! A gyilkos fantáziáim elérték végleges formájukat: függőleges karóba húzás. Vlad-stílusban. A póznát közvetlenül az ablakom elé fogom állítani. A szenvedése lehet az utolsó dolog, amit látok, mielőtt elalszom, és az első, amikor felébredek. Virágport fogok rászórni, hogy a kolibrik lakmározzanak a véréből. Komoly terv.

Rocío szabadságot kért délelőttre. Egyedül vagyok az irodában, és nyugodtan azt csinálhatom, ami jólesik: lefejelhetem az asztalt. Mik a lehetőségeim? Egyenes választ kell kapnom arra, hogy mikor érkezik meg a felszerelésem, de nem tudom, kit kérdezzek. Guy Levihoz fog küldeni, Levi nem fog velem szóba állni, és…

Fölegyenesedek ültömben, amikor formálódni kezd a fejemben egy gondolat. Két perccel később felhívom a StimCase-t, a céget, ami azt a rendszert gyártja, amit használok.

– Itt dr. Bee Königswasser, a NASA Sullivan Kutatóintézetéből telefonálok. Ellenőrizni akartam egy rendelésünk állapotát… egy TMS-rendszer az.

– Természetesen. – Az ügyfélszolgálatos hölgy hangja halk és megnyugtató. – Van rendelési száma?

– Nincs kéznél. Az asszisztensem most nem dolgozik. De a fő kutatónak vagy nekem, vagy dr. Wardnak kell lennie.

– Akkor egy pillanat. Ó, igen. Dr. Ward nevén van. De úgy tűnik, a rendelést törölték.

A gyomrom összeszorul. Az ujjaim szorosabban markolják a kagylót, nehogy leejtsem.

– Megtenné… – A torkomat köszörülöm. – Megtenné, hogy még egyszer ellenőrzi?

– Múlt hétfőn kellett volna kiszállítani, de dr. Ward az azt megelőző pénteken lemondta. – Aznap, amikor Levi először látott Houstonban. Aznap, amikor megmentette az életemet. Aznap úgy döntött, hogy nem áll szándékában együtt dolgozni velem, soha.

– Én… Oké. – Bólintok, bár a nő nem láthat. – Köszönöm. – A vonalbontó hang fülsiketítően hangos, egy hosszú pillanatig visszhangzik a fejemben.

Nem tudom, mihez kezdjek. Mit csináljak? A francba. A francba! Tudjátok, ki tudná, mit kell tenni? Természetesen dr. Curie. És még: Annie. Amikor harmadéves volt, valami pasas ellopta az optikai kábelét, úgyhogy rátett egy alprogramot a pasi gépére, amitől homárpornó ugrott fel, valahányszor a pasi megnyomta az X betűt. Majdnem kivágták a fickót a doktoriból. Aznap este úgy ünnepeltünk, hogy dinnyés Sangriát csináltunk, és újraalkottuk a Macarenát a tetőn.

Persze az, hogy Annie mit tud vagy mit nem tud, lényegtelen. Többé nem része az életemnek. Választott. Az okait soha nem fogom megérteni. És én…

– Bee?

Leteszem a telefont az asztalra, a farmeromba törlöm izzadt tenyeremet, és az ajtó felé nézek.

– Szia, Kaylee! – Élénk rózsaszín csipkeruhát visel, ami pont az ellentéte annak, ahogy érzem magam.

– Rocío itt van?

– Nincs itt. Vizsgázik. – Nagyot nyelek, az agyam még mindig kavarog a telefonhívás miatt. Telefonhívások miatt. – Segíthetek valamiben?

– Nem, csak meg akartam tőle kérdezni, hogy… – Feszengve vállat von, kicsit elvörösödik, de aztán gyorsan hozzáteszi: – Meglepett, hogy nem voltál ott a ma reggeli megbeszélésen.

Oldalra billentem a fejem.

– Milyen megbeszélésen?

– Amin ott voltak az űrhajósok.

Még jobban összeszorul a gyomrom. Nem tetszik, hogy ez hova vezethet.

– Az űrhajósok.

– Igen, amit Levi és Guy szervezett. A visszajelzésekhez. Hogy brainstormingoljanak a sisak lehetőségeiről. Nagyon hasznos volt.

– Mikor… mikor volt ez?

– Ma reggel. Nyolckor. Múlt héten beszéltük meg, és… – Kaylee szeme elkerekedik. – Tudtál róla, ugye?

Félrenézek, és a fejemet rázom. Ez megalázó. És dühítő. Meg sok más is.

– Te jó ég! – Kaylee őszintén le van sújtva. – Annyira sajnálom…

Fogalmam sincs, hogyan történhetett.

Halkan, keserűen felnevetek.

– Nekem van.

– Tehetek valamit, hogy ezt helyrehozzam? Projektmenedzserként hadd kérjek bocsánatot!

– Nem, én… – Mosolyt erőltetek az arcomra. – Nem a te hibád, Kaylee. Te nagyszerű voltál. – Nagy a kísértés, hogy elmondjam, hogy a főnöke is remek; remek púp a hátamon. De nem akarom a lányt kényelmetlen helyzetbe hozni, és nem biztos, hogy képes lennék nem káromkodásözönben kitörni.

Sokáig üldögélek, miután elmegy, az üres íróasztalokat, üres székeket bámulom, az elvileg irodám üres falait, amelyek között olyan tudománnyal kellene foglalatoskodnom, ami elvileg beindítja a karrieremet, és engem boldog, kiteljesült nővé tesz. Addig ülök, amíg a kezem már nem remeg, és nem érzem azt, mintha a mellkasomat egy nagy kéz szorítaná.

Aztán felállok, nagy levegőt veszek, és egyenesen Levi irodájába masírozok.

* * *

KOPOGOK, DE nem fáradok azzal, hogy megvárjam a választ. Kinyitom az ajtót, becsukom magam mögött, és beszélni kezdek, amint belépek, a karomat összefonom a mellkasom előtt. Számomra érthetetlen okból mosolygok.

– Miért? – teszem fel a kérdést. Levi a számítógépe képernyőjéről rám emeli a tekintetét, és alig, de észrevehetően későn kapcsol. Mindig ugyanazt veszem észre a szemében, amikor először meglát: felvillan a pánik. Aztán összekapja magát, és az egész arca zárkózott lesz. Tényleg dolgoznia kellene azon, hogy bővüljön az érzelmi skálája. Amúgy mit hisz, mit fogok csinálni? Áttérítem a szcientológiára? Avon termékeket akarok eladni neki? Megfertőzöm tífusszal? – Tényleg, csak tudni akarom, hogy miért? Még csak meg sem kérlek, hogy állj le, csak tudnom kell… miért? Korianderszagom van? Elloptam a parkolóhelyedet a doktori iskolában? Arra a kölyökre emlékeztetlek, aki gyümölcslevet öntött a GameBoyodra, amikor éppen befejezted volna a Zelda legendáját?

Rám pislog a székéből, és van pofája adni az ártatlant. Meg kell hagynom, van vér a pucájában. Valószínűleg így kompenzálja a mikrofütyijét.

– Miről beszélsz?

A mosolyom keserűre fordul.

– Levi! Kérlek!

– Fogalmam sincs, mire célzol. De nagyon sok a dolgom, szóval…

– Tudod, nekem nincs. Egyáltalán nincs dolgom. Nem voltam ennyire elfoglalatlan a középsulis nyáriszünet óta. De ezt már tudod, szóval…

Levi hátradől a székén. A jelenléte még úgy is letaglózó, hogy az íróasztal félig eltakarja. Téliesen rideg. A szeme hófödte fenyő.

– Van pár dolog, amit most rögtön el kell intéznem. Megbeszélhetünk egy találkozót máskorra?

Halkan felnevetek.

– Hogyne! Küldjek egy e-mailt?

– Az jó lesz.

– Arra mérget veszek. Ugyanannyi válasz fog érkezni rá, mint a többi e-mailre, amit neked küldtem?

A homlokát ráncolja.

– Természetesen.

– Tehát nulla.

Még jobban ráncolja a homlokát.

– Minden e-mailedre válaszoltam.

– Tényleg? – Egy pillanatig sem hiszem el. – Akkor talán valami e-mailes probléma lehet a háttérben. Ha ellenőrizném a spam-fiókomat, találnék egy üzenetet, amiben meghívsz a ma reggeli megbeszélésre?

Ez az a pillanat, amikor valami megváltozik. A pillanat, amikor Levi rájön, hogy foglalkoznia kell velem. Feláll, megkerüli az íróasztalát, és nekidől. Karba teszi a kezét, és egy percig higgadtan méreget.

Most nézz ránk! Csak két ősellenség, állnak egymással szemben látszólag laza pózban, miközben ördögszekerek görögnek körülöttünk. Egy modern spagettiwestern.

Én lövök először.

– Szóval az egész egy nagy, e-mailes félreértés?

Levi nem válaszol. Csak elbámul valahová a bal vállam fölött.

– Stimmel. E-mailek, amiket el kellene küldeni, nem küldődnek el. Amiket nem kellene, azok igen. Ez megmagyarázná azt, ami lemondta a rendelésemet a TMS-felszerelésre. Valószínűleg csak elküldte magát. Életre kelő e-mailek. Ajaj! Az Outlook bajban van. – Hamis nyugalma egyre kevésbé meggyőző. – Ha belegondolsz, ez az egyetlen lehetséges magyarázat. Mert a múlt héten, amikor megkérdeztem, hogy tudod-e már, hogy nagyjából mikor érkezik, azt mondtad, hogy hamarosan. És te soha nem hazudnál nekem, igaz?

Levi bosszantóan jóképű arca megkeményedik. Igen, még a szokásosnál is jobban.

– Nem hazudnék neked. – Ezt őszinte, bosszús hangon mondja, mintha fontosnak tartaná, hogy higgyek neki. Ha!

– Azt biztosra veszem. – Ellököm magam az ajtótól, és körbesétálok az irodában. – És nem pécéznél ki, hogy felhívd a figyelmemet a ruházati előírásokra, amiket egyértelműen sosem tartatnak be. És nem is tennéd lehetetlenné számomra, hogy anélkül jussak be az irodába, hogy könyörögnöm kelljen, hogy engedjenek be. – Megállok egy könyvespolc előtt. A mérnöki kötetek között mindenféle személyes tárgyat veszek észre. Olyan módon teszik emberivé Levit, amire nem állok készen: egy gyerekrajz egy fekete macskáról; néhány billegő fejű baba sci-fi filmekből; két bekeretezett fénykép. Az egyiken Levi és egy másik magas, sötét hajú férfi biztosíték nélkül mászik egy sziklaalakzaton. A másikon egy nő. Csodaszép. Hosszú, sötétszőke haja van. Fiatal, valószínűleg Levi kortársa. Belemosolyog a kamerába, egy totyogóst tart a karjában, akinek a fejét sötét loknik borítják. A keret egyértelműen kézzel készült, összeragasztott gombok, kagylók és pálcikák.

A szívem összeszorul.

Tudtam, hogy Levinak gyereke van. Többször el is töprengtem ezen az információn, amióta megtudtam. És nem lep meg, hogy nős. Nem hord gyűrűt, de ez nem jelent semmit; rajtam gyakran van gyűrű, és az aztán biztos, hogy én nem vagyok házas. Őszintén, nem tudom, miért taglóz ez le ennyire. Az biztos, hogy nincs személyes részem Levi magánéletében, és általában nem vagyok féltékeny, amikor valaki boldog párkapcsolatban él. De a meghittség, ami ezekből a képekből árad, mint ahogy a halk, meghitt hang is, amikor múlt héten felvette a telefont… teljesen egyértelmű, hogy Levinak van otthona. Egy hely a világon, ami csak az övé. Valaki, akihez minden este hazamehet. És mindennek a tetejébe a karrierje is stabilabb, mint az enyém.

Levi Ward, ezer dühös pillantás és millió bunkó biccentés lordja tartozik valahova. Az univerzum tényleg igazságtalan.

Legyőzötten felsóhajtok, és szembe fordulok vele.

– Csak mondd el miért, Levi!

– A helyzet bonyolult.

– Tényleg? Elég egyszerűnek tűnik.

A fejét rázza, alaposan megfontolja, mit mondjon, aztán valahogy a legröhejesebb három szónál köt ki, amit valaha hallottam.

– Adj néhány napot!

– Néhány napot? Rocío és én ideköltöztünk, hogy dolgozzunk. Otthagytuk Marylandben a barátainkat, a családunkat, párunkat, és most malmozunk…

– Akkor menjetek haza pár napra! – Levi hangja nyers. – Látogassátok meg a párotokat, és később gyertek vissza…

– Rohadtul nem ez a lényeg! – A kezemmel durván végigszántok a fürtjeimen. Reike azt mondta, hogy higgadtan vonjam kérdőre, de az a hajó már elhagyta a kikötőt és messze jár. Biztos vagyok benne, hogy Levi szomszédai hallják, hogy megemelem a hangomat, és ez nekem tökéletesen megfelel. – Az NIH feje haladási jelentéseket vár tőlem, a főnököm pedig azzal fenyeget, hogy valaki mást küld ide, ha hamarosan nem kap tőlem eredményeket. Kell a felszerelésem! Nem kérem, hogy ezt értem tedd meg; tedd meg a projektért! – Biztosan közelebb léptem, vagy talán ő lépett hozzám, mert hirtelen megérzem az illatát. Fenyő, szappan és tiszta férfibőr.

– Érdekel egyáltalán téged a BLINK? Levi tekintete lángol.

– Érdekel. Eszedbe ne jusson kételkedni benne! – szűri ki összeszorított fogai között előrehajolva. Soha senkit nem gyűlöltem még ennyire. Soha nem is fogok. Ebben olyan mélyen hiszek, mint a sejtelméletben.

– Az biztos, hogy nem teszel úgy, mintha így lenne.

– Nem tudod, miről beszélsz.

– Te pedig – közelebb lépek, az ujjamat belefúrom a mellkasába – nem tudod, hogyan irányíts egy projektet.

– Arra kérlek, hogy bízz bennem!

– Bízzak benned? – Az arcába nevetek. – Mi a fenéért bízzak én benned?

– Újra felé bökök az ujjammal, és ez alkalommal rázárja a tenyerét, hogy megállítson.

Valami fura dolog történik. A marka lecsúszik a tenyeremhez, és egy pillanatig szinte a kezében tartja a kezemet. A bőröm bizsereg, és elakad a lélegzetem; az övé is. Ettől biztosan észreveszi, hogy hozzám ér: hozzám, a hét tenger legundorítóbb szerzetéhez. Azonnal elenged, mintha megégette volna magát.

– Megteszem, amit tudok – kezdi.

– Ami jelenleg semmi.

– …a rendelkezésemre álló forrásokkal…

– Jaj, ugyan már!

– …és vannak dolgok, amikről nem tudsz…

– Akkor mondd el! Magyarázd meg!

A beálló csend árulkodó számomra. Ahogy az álla megfeszül, ahogy kihúzza magát, és hirtelen elfordul, hármat lép, mintha végzett volna a dologgal. Velem. Soha még csak bele sem kezdtél, seggfej!

– Rendben. Jó. – Vállat vonok. – Elmegyek a felettesedhez, Levi. Döbbent pillantást küld felém.

– Tessék?

Ó, most aggódik. Fordult a kocka. Ezt a békát le kell nyelnie.

– El kell indítanom a BLINK-et. Nem hagysz nekem más választást, mint hogy átnyúljak a fejed felett.

– A fejem felett? – Egy pillanatra becsukja a szemét. – Olyan nincs.

– Én… Te… – dadogok. Istenem, a pasi egójának saját gravitációs mezeje van. Egy emberi gödör, tele sötét anyaggal és hübrisszel. – Hallod egyáltalán magad?

– Ne csináld, Bee!

– Miért ne? Felhívod a StimCase-t, és megszerzed nekem a felszerelésemet? Szerzel nekünk egy olyan irodát, ami nincs távol mindenkitől? Mostantól meghívsz minket a fontos megbeszélésekre?

– Nem olyan egyszerű… Mekkora egy rohadék!

– De az. Rohadt egyszerű, és ha nem vagy hajlandó ezt helyrehozni, ne mondd nekem, hogy ne menjek a felettesedhez!

– Azt nem akarod megtenni. Most megfenyeget?

– Látod, én is így gondoltam. De most biztos vagyok benne, hogy megteszem. Csak figyelj!

Sarkon fordulok, és az ajtó felé indulok, kész vagyok egyenesen Boris irodájába sétálni, de amikor az ajtógombra teszem a kezem, eszembe jut valami, és megfordulok.

– És még valami – vicsorgom megkövült arcába. – A vegán fánkok a vegánoknak valók, te tökkelütött!

LEVI NEM BORULHATOTT ki túlságosan a beszélgetésünktől, mert még csak meg sem próbál utánam jönni. Dübörög bennem a harag, és oda akarok masírozni Borishoz, de a folyosón összefutok Rocíóval. Húzza a lábát, kifejezéstelen arccal nézi a padlót, mint egy rab a halálsoron. Még a szokásosnál is jobban.

Megállok. Bármennyire is türelmetlen vagyok, hogy megszerezzem a felszerelésemet, és tönkretegyem a karrieremet, azt hiszem, jobban szeretem Rocíót, mint amennyire Levit utálom. De szoros a verseny.

– Hogy ment a GRE? – A Graduate Record Examinations, azaz a hallgatói szintfelmérő olyan, mint a SAT-vizsgák: egy hülye szintfelmérő, ahol a diákoknak piszok magas pontszámot kell elérniük, hogy felvegyék őket a doktori iskolába; bár a vizsgáknak semmi köze a tanulmányi sikerekhez. Emlékszem, hogy gyötrődtem a pontszámaim miatt a főiskola utolsó évében, rettegtem, hogy nem lesz elég magas ahhoz, hogy ugyanabba a programba kerüljek be, mint Tim. Mint kiderült, az enyém magasabb lett, mint az övé, és engem a végén sokkal több helyre vettek fel. Visszatekintve, a UCLA-re kellett volna mennem, és őt magam mögött hagynom. Az sok szívfájdalomtól kímélt volna meg, és minimalizálta volna a Wardbarommal töltött időt.

– Bee. – Rocío borúsan rázza a fejét. – Merre van az óceán? Balra mutatok. Azonnal arrafelé kezdi vonszolni magát.

– Ro, először ki kell menned az épületből, és… mit művelsz?

– Belegyalogolok az óceánba. Isten veled!

– Várj! – Ott körözök körülötte. – Hogy ment? Újra megrázza a fejét. A szeme piros.

– Gyengén.

– Mennyire gyengén?

– Túl gyengén.

– Hát, nem kell 99%, hogy bejuss a Johns Hopkinsba…

– 40 a számításos részen, 52 a szóbelin. Oké, az tényleg gyenge.

– …és bármikor megcsinálhatod újra.

– 200 dolcsiért. És ez volt a harmadik alkalom; nem sikerül jobban, bármennyit gyakorlok. Mintha meg lennék átkozva. – A távolba mered. – La Llorona tehet róla? Azt akarja, hogy hagyjam itt a tudományos világot, és menjek vele vízmosásokba kísérteni? Talán itt kellene hagynom a tudományos feladataimat.

– Nem, segítek feltornázni a pontszámodat.

– Hogyan? Elmondasz egy ellenvarázslatot? Neki ígéred az elsőszülöttedet és száz szűz varjú vérét?

– Hogy mi? Nem. Korrepetállak.

– Korrepetálsz? – A homlokát ráncolja. – Tudsz egyáltalán számolni?

Nem jegyzem meg, hogy az egész munkám magas szintű statisztikából áll, amit az agy tanulmányozása közben használok, helyette inkább magamhoz ölelem.

– Minden rendben lesz, hidd el!

– Mi folyik itt? Miért szorítasz a testeddel?

Az egész beszélgetés kevesebb, mint tíz percig tart, de végzetes hibának bizonyul. Mert mire az épület leginkább elhagyatott, harmadik emeletére érek, ott állok Boris ajtaja előtt, és készen állok halálosan bemártani Levit, az ajtó csukva van, és hangokat hallok odabentről.

És az egyik hang Levi Wardé.

6

HESCHL-TEKERVÉNY: ÉLJEN, ÉLJEN!

NEM HISZEM EL, hogy ő előbb ért Borishoz, mint én. Nem hiszem el, hogy elsurrant mellettem, miközben én Rocíóval beszélgettem. Bár el kellene hinnem, mert pontosan ilyen pöcs húzásra számítottam tőle. Konkrétan toporzékolok, mint egy durcás hatéves. Ez lett belőlem. Mit csinálok? Berontok, és nem hagyom, hogy Levi hazugságokkal mérgezze Boris elméjét? Megvárom, hogy Levi kijöjjön, és a kárelhárításra koncentrálok? Összegömbölyödöm és sírok?

Dr. Curie tudná, mit tegyen. Dr. Königswasser ezzel szemben úgy néz körbe, mint egy eltévedt borjú, és hálás, hogy nincs ott senki, aki látja, ahogy duzzog a kutatási igazgató irodája előtt. Amikor úgy döntöttem, hogy kutató leszek, úgy gondoltam, az elméleti váz problémáival, kutatási protokollokkal, statisztikai modellezéssel fogok küszködni. Ehelyett itt állok, és a középsulis életem legjobb pillanatait élem át.

És aztán rájövök, hogy megértek néhány szót.

– …szakmaiatlan – mondja Levi.

– Egyetértek – válaszolja Boris.

– És nem mozdítja elő a tudományos fejlődést. – Levi higgadtan mérgesnek hangzik, aminek gyakorlatilag lehetetlennek kellene lennie, de ért ahhoz, hogy oximoronokat keltsen életre. – A helyzet tarthatatlan!

– Teljesen egyetértek.

– Mindig ezt mondod, amikor beszélünk erről, de kétlem, hogy megérted, hosszútávon milyen katasztrofális hatással lehet a BLINK-re, az NIH-re és a NASA-ra. És interperszonális szinten is kellemetlen. – Elfehéredő ujjpercekkel közelebb hajolok az ajtóhoz. Nem hiszem el, hogy ezzel a szarral eteti Borist. Én vagyok kellemetlen számára? Hogyan? Azzal, hogy bántó rám nézni? Épp fel akarnám tépni az ajtót, hogy megvédjem magam, amikor ezt hallom: – Nem folytathatja így! Valamit tenni kell. – Te jó ég! Csapdába estem egy torz dimenzióban?

– Oké. Mit akarsz, mit csináljak vele?

Visítani fogok. Bármit is mond Levi, attól üvölteni fogok dühömben.

Máris vibrálok egy elfojtott üvöltéstől. A torkomba gyűlik.

– Azt akarom, hogy engedd, hadd végezze a dolgát!

Fel, fel, fel a gégémen keresztül a szájüregembe, és… állj! Hogy mi? Mit mondott Levi?

– Megtettem, amit tudtam. – Boris kissé bocsánatkérő. Levi viszont kemény és kompromisszumot nem ismerő.

– Az nem elég. Kapja meg a hozzáférést az épület minden BLINK-kel kapcsolatos részéhez, legyen NASA.gov e-mail-címe, és vegyen részt a projektmegbeszéléseken! Azt akarom, hogy a kért felszerelése minden egyes darabja legyen itt most; már réges-rég ide kellett volna érnie.

– A rendelést te mondtad vissza.

– Mert nem az a rendszer volt, amit kért. Miért adnám ki a büdzsé jelentős részét egy nem megfelelő típusra?

– Levi, ahogy azt a múlt héten is minden áldott nap elmondtam, amikor emiatt jöttél hozzám, néha nem a tudományról van szó, hanem a politikáról.

Most már teljesen az ajtóra tapasztom a fülemet és a tenyeremet. Az ujjaim remegnek a fán, de nem érzem. Lezsibbadtam.

– A politika nem az én ügyem, Boris.

– Az enyém viszont igen. Ezt már megbeszéltük… Sokat és nagyon gyorsan változtak a dolgok. Az igazgató támogatja az NIH-NASA együttműködést, amíg a NASA kapja meg az elismerést és a projekt irányítását. De most az NIH nagyobb szerepet akar. Ezt a NASA nem hagyhatja.

– A NASA-nak hagynia kell.

– Az igazgatóra nagy nyomás nehezedik. A lehetséges következmények hatalmasak lehetnek; ha szabadalmaztatjuk a technológiát, ki tudja, milyen széles körben lehet majd alkalmazni, és mennyi lehet a bevétel. Nem akarja, hogy az NIH-é legyen a szabadalom fele.

Szünet, csordultig telve feszültséggel. Szinte látom magam előtt, ahogy Levi a kezével végigszánt a haján.

– A NASA nem rendelkezik a büdzsével, hogy egyedül vigye a projektet; eleve ezért hoztuk be az NIH-et. Azt akarod mondani, hogy inkább lemondanak a BLINK megvalósulásáról, mint hogy osztozzanak az elismerésen? És ki lesz az idegtudományi rész felelőse?

– Nem dr. Königswasser az egyetlen idegkutató a világon. A NASA-nál is vannak sokan, akik…

– Közel sem olyan jók, mint ő, ha az idegstimulációról van szó.

Ez tényleg egy torz világ. Torzabb, mint azt valaha képzeltem volna. A Tótágasba kerültem, a szívem a fülemben dobog, és Levi Ward az előbb valami kedveset mondott rólam. Hideg, ragacsos érzés gyűlik a gyomorszájamnál. Lehet, hogy hányni fogok; csakhogy teljesen üres vagyok. Amikor idejöttem, tele voltam dühvel, de elpárolgott.

– Megoldjuk, Levi. A BLINK a következő költségvetési vitán kerül terítékre, addigra pedig a NASA el fogja fogadni a teljes finanszírozást. Akkor nem lesz szükségünk az NIH-re. Továbbra is te leszel a főnök.

– Az egy év múlva lesz, és nem garantálhatod. Ahogy azt sem, hogy a Sullivan-prototípust fogjuk használni.

Szünet.

– Fiam, megértem, hogy neked ez fontos. Ugyanígy érzek, de…

– Azt kétlem.

– Parancsolsz?

Levi hangja a titánt is átvágná.

– Komolyan kétlem, hogy ugyanígy érzel.

– Levi…

– Ha így van, engedélyezd a felszerelés megvásárlását! Sóhaj.

– Levi, kedvellek téged. Tényleg. Okos fiú vagy. Az egyik legjobb mérnök, akit ismerek… talán a legjobb. De fiatal vagy, és fogalmad sincs, hogy mekkora nyomás nehezedik mindenkire. Valószínűtlen, hogy a BLINK idén megvalósuljon. Jobban teszed, ha ezzel megbékélsz.

Másodpercek telnek el. Nem hallom Levi válaszát, úgyhogy még tovább hajolok… ami borzasztó ötletnek bizonyul, mert az ajtó kitárul. Hátraugrok, elég gyorsan ahhoz, hogy Boris ne lásson meg, de amikor Levi kilép, még mindig ott állok az irodánál. Becsapja az ajtót, és dühösen elcsörtetne, aztán észrevesz, és földbe gyökerezik a lába.

Dühösnek látszik. És nagynak. Dühösen nagynak.

Mondanom kellene valamit. Adni a lazát. Úgy tenni, mintha csak erre jártam volna az irodaszeres szekrényt keresve. Jaj, Levi, tudod, hol tartják a ceruzahegyezőt? A gond az, hogy az a hajó már rég elment, és miközben ugyanolyan nyers kifejezéssel méregetjük egymást, egy pillanatra furcsa érzés kerít a hatalmába. Mintha Levi most látna először. Nem, nem egészen: mintha én látnám őt először. Mintha a bonyolult tükörlabirintus, amin keresztül egymást néztük, összetört volna, a szilánkok pedig kámforrá váltak.

Elviselhetetlennek érzem. A tekintetem a lábfejemre siklik. Szerencsére az érzés tovaszáll, ahogy a szép százszorszépeket nézem a műbőr szandálomon.

Az ujjaimnak abba kell hagyniuk a remegést, különben levágom őket. Ha a könnycsatornáim egyetlen cseppet is át merészelnek engedni, örökre elkötöm őket. Már majdnem kész vagyok újra felnézni anélkül, hogy bolondot csinálnék magamból, amikor egy hatalmas kéz határozottan átfogja a könyökömet. Nem kellett volna ma ujjatlan topot húznom.

– Te mit…?

Levi az ajkához emeli az ujját, hogy jelezze, maradjak csendben, és elvezet az irodától.

– Hova… – kezdem, de halk suttogással félbeszakít.

– Css! – Gyengéden, de szorosan fog. Döbbenten veszem észre, hogy úgy tűnik, ez segít a hányingeremen.

Anélkül, hogy tudnám, mihez kezdjek, lehunyom a szemem, és követem őt.

LASSÚ A FELFOGÁSOM. Mindig is így volt.

Amikor a nonnám meghalt, mindenki hosszú percek óta zokogott körülöttem, mire én végre felfogtam, hogy mit mond az ősz hajú orvos. Amikor Reike úgy döntött, hogy tart egy évtized szünetet, hogy beutazza a világot, nem jöttem rá, mennyire magányos leszek, csak amikor már az Indonéziába tartó gépen ült. Amikor Tim kiköltözött a lakásunkból, a dolog jelentősége csak napokkal később taglózott le, abban a pillanatban, amikor rájöttem, hogy két fél pár zoknija a szárítóban maradt.

Talán ezért nem tudatosul teljesen, milyen hatalmas dolgot hallottam Boris irodája előtt, csak akkor, amikor az egyik padon ülök a kis piknikrészen a kutatóintézet mögött, a térdemre támasztott könyökkel és a kezembe temetett homlokkal.

Nagyon szép hely. Két cédrusszil és egy tölgy árnyéka pont ott keresztezi egymást, ahol ülök. Mostantól itt kell megennem az ebédemet. Akkor a vegán kajám nem büdösíti be az irodát. A gyomrom felfordul. Lehet, hogy nincs olyan, hogy mostantól.

– Jól vagy?

Felnézek, fel, egyre feljebb. Levi áll előttem, továbbra is fagyosan dühös, de jobban uralkodik magán. Mintha tízig számolt volna, hogy kicsit lenyugodjon, de bármikor örömmel visszaugrana az egyre, és felborítana egy asztalt vagy hármat. Halvány aggodalom látszik a szemében, és valamilyen okból megint arra gondolok, ahogy a falhoz szegez, a bőre illatára, hogy milyen volt érezni kemény izmait az ujjaim alatt.

Nagyon nagy baj lehet a fejemmel.

– Leellenőriztem – suttogja. – Hét e-mailt kaptam tőled, és mindegyik válaszomat elküldtem. Nem tudom, miért nem érkeztek meg. Felteszem, ugyanaz történt azzal, amit Guy küldött, hogy meghívjon a mai megbeszélésre, és vállalom érte a felelősséget. Mostanra kellene, hogy legyen NASA-s e-mail-címed.

Tökéletesen kellemes az időjárás, de fázom és izzadok egyszerre.

Micsoda összetett organizmus a testem!

– Miért? – kérdezem. Még azt sem tudom biztosan, hogy mire célzok.

Lassan kifújja a levegőt.

– Mennyit hallottál?

– Nem tudom. Sokat. Bólint.

– A NASA kizárólagos kontrollt akar, bármilyen szabadalom is lenne a BLINK-ből. De jelenleg nincs meg a büdzsé, hogy egyedül vigyék a projektet, és volt egy kis huzavona, hogy bevegyék-e az NIH-et. De az NIH ragaszkodik a szabadalom közös tulajdonlásához, és a NASA úgy döntött, jobb hagyni, hogy a BLINK természetes halált haljon, mint az NIH-dzsel harcolni.

– És ez az? A természetes halál?

Levi nem válaszol, csak tovább fürkész engem, aggodalom és valami más keverékével, amit nem igazán tudok értelmezni. Nyugtalanító, és majdnem felnevetek, amikor rájövök, miért: Levi most először tartotta velem a szemkontaktust több mint egy másodpercig. Az első alkalom, amikor a tekintete nem siklik egy pontra valahol a fejem fölé rögtön azután, hogy találkozott az enyémmel.

Elfordulok. Nincs hangulatom a jeges zöldhöz.

– Mi van, ha szólok az NIH-nek? Rövid tétovázás.

– Megtehetnéd.

– De?

– Nincsen de. Minden jogod meglenne hozzá. Támogatni foglak, ha szükséged van rá.

– De?

Ránézek. Apró karmolásnyomok vannak a kezén, az alkarján szőrt látok; az inge megnyúlik a vállán. Tekintélyes ebből a szögből, a szokásosnál is jobban. Mivel etették gyerekkorában, műtrágyával?

– Ha szólnál az NIH-nek, csak azt az eredményt tudom elképzelni, hogy az NIH kiszáll, és megromlik a kapcsolatuk a NASA emberi kutatás részlegével. A BLINK-et pedig jegelnék, amíg…

– …jövő évig. És akkor is a NASA kizárólagos projektje lenne. – Nekem így is, úgy is annyi. A 22-es csapdája. Soha nem szerettem azt a regényt.

– Nem azt mondom, hogy ne tedd meg – fogalmaz óvatosan –, de ha a végén azt akarjuk, hogy a BLINK együttműködési projekt legyen, talán nem ez a legjobb döntés.

Arról nem is beszélve, hogy el kell hitetnem Trevorral, hogy ez nem az én hibám. Úgy tűnik, akkor is nagyobb szerencsém lenne, ha azt mondanám, hogy a NASA-t alakváltó földönkívüliek szállták meg. Aha, megpróbálom. Talán be is jön.

– Mi a másik lehetőség? – kérdezem. Egyet sem látok.

– Dolgozom rajta.

– Hogyan?

– Szerintem rengeteget segítene, ha Boris a mi oldalunkon állna. És vannak… dolgok, amiket talán bevethetek, hogy meggyőzzem őt.

– És hogy állnak ezek a dolgok?

Sötét pillantást küld felém, de nincs mögötte igazi tűz.

– Nem épp remekül. Egyelőre – mormogja.

Na ne mondd, Sherlock!

– Gyakorlatilag most én vagyok a világon az egyetlen, aki azt akarja, hogy a BLINK megvalósuljon.

Levi a homlokát ráncolja.

– Én is akarom! – Emlékszem a korábbi dühére, amikor azzal vádoltam, hogy nem érdekli a dolog. Istenem, valószínűleg kevesebb mint egy óra telt el azóta. Kilenc évtizednek érzem. – És mások is. A mérnökök, az űrhajósok, a szerződésesek, akiknek nem lenne munkája, ha elhalasztanánk a dolgot. – Széles válla mintha kissé beesne. – Bár úgy tűnik, te meg én vagyunk a legmagasabb szinten. Ezért van szükségünk Borisra.

– Ha pár hónapig nyugton ülsz, a projekt az öledbe hullik, és…

– Nem. – Levi a fejét rázza. – A BLINK-nek most kell megvalósulnia. Ha késlekedünk, megvan az esélye, hogy nem én leszek a főnök, vagy hogy módosítják az eredeti prototípust. – Annyira ellentmondást nem tűrőnek hangzik, hogy eltűnődöm, vajon ilyen-e a „szedd össze a játékaidat és nyomás lefeküdni!”-apuka hangja. Az biztos, hogy hatásosnak tűnik. Ha a végén egyszer gyerekeim lesznek, remélem, én is tudok majd ennyire tekintélyes lenni.

– De történjék bármi, neked így se, úgy se lesz gondod. – Nem tudom eltüntetni a keserűséget a hangomból. – Közben az NIH csökkenti a személyzetet, és a fő feltétel a sikeresen véghezvitt pályázatok. Amim nekem nincs, mert… Megvan az oka, az okoknak kevés köze van ahhoz, hogy én nem próbálkoznék vagy hogy nem vagyok jó kutató… Az vagyok, esküszöm, tényleg jó vagyok ebben, és…

– Tudom, hogy az vagy – szakít félbe Levi. Őszintének hangzik. – És ez a projekt számomra nem csak újabb megbízás. Csapatokat helyeztem át azért, hogy itt legyek. Szálakat mozgattam meg.

Végigsimítom az arcomat. Micsoda katyvasz!

– Elárulhattad volna, hogy a NASA állít akadályokat. Ahelyett, hogy elhitetted velem, hogy te…

Üres tekintettel néz rám.

– Hogy én?

– Tudod. A szokásos okokból megpróbálsz kipöckölni.

– A szokásos okokból?

– Aha. – Vállat vonok. – A doktoriból.

– Milyen okok a doktoriból?

– Csak az a tény, hogy te… tudod.

– Nem biztos.

Kimerülten vakarom a homlokomat.

– Hogy megvetsz engem.

Olyan elképedve néz rám, mintha most köhögtem volna fel egy szőrlabdát. Mintha a gonosz ikertestvére került volna úgy engem, mintha húsevő tarajos sül lennék. Egy pillanatig szóhoz sem jut, aztán amit mond, kifejezetten őszintének hangzik.

– Bee. Nem vetlek meg.

Nahát. Nahát. Rengeteg okból. Például, hogy pofátlan hazugság, mintha nem tekintene a benzinkutas sushi emberi megfelelőjének, ugyanakkor… Levi most először használta a nevemet. Nem mintha számontartanám vagy ilyesmi, de van valami egyedien ő abban, ahogy kimondja, és sosem tudnám elfelejteni.

– Persze. – Levi továbbra is ugyanazzal a zavart, őszinte arckifejezéssel néz rám. Felhorkanok és elmosolyodom. – Akkor, azt hiszem, félreértettem az összes doktoris interakciónkat. – Tényleg elmondta Borisnak, hogy jó idegkutató vagyok, úgyhogy talán nem gondol inkompetensnek, ahogy azt mindig gyanítottam. Talán csak… konkrétan minden mást utál bennem. Csodás!

– Tudod, hogy nem vetlek meg – erősködik halvány váddal a hangjában.

– Hogyne!

– Bee.

Megismétli a nevemet, azzal a hanggal, és elönt a vörös köd.

– Persze, hogy tudom. Hogyne tudnám, amikor olyan kérlelhetetlenül rideg, arrogáns és megközelíthetetlen vagy. – Felállok, harag bugyog fel a torkomon. – Évek óta kerülsz, jogos indokok nélkül nem vagy hajlandó együttműködni velem, a legminimálisabb udvarias társalgást is megtagadtad tőlem, úgy bánsz velem, mintha visszataszító és alantas lennék… Még a vőlegényemnek is azt mondtad, hogy valaki mást kellene feleségül vennie, de persze, nem vetsz meg, Levi.

Az ádámcsutkája ugrál. Úgy bámul rám, lesújtva, zavarodottan, mintha épp most ütöttem volna meg egy pólóütővel; amikor pedig csak az igazat mondtam. Ég a szemem. Az ajkamba harapok, hogy féken tartsam a könnyeimet, de a hülye testem újra elárul, és sírok; sírok előtte, és gyűlölöm őt.

Nem mérges vagyok rá… gyűlölöm.

Azért, ahogy bánt velem. Amiért olyan biztos karrierje van, ami nekem nincs. Azért, mert eltitkolta ennek a nyavalyás, rothadó projektnek a politikáját. Gyűlölöm, gyűlölöm, gyűlölöm, olyan szenvedéllyel, amiről azt hittem, hogy csak a rossz légzsákoknak, Timnek vagy az év harmadik költözésének tartom fent. Gyűlölöm, amiért ezt csinálta belőlem, és hogy itt maradt megszemlélni a művét.

Gyűlölöm őt. És nem akarok ennyi mindent érezni.

– Bee…

– Nem éri meg. – A kézfejemmel letörlöm az arcomat, és elsétálok mellette anélkül, hogy visszanéznék rá. Persze hatalmasnak kell lennie, és ezt is meg kell nehezítenie.

– Várj!

– Szólok az NIH-nek, hogy mi történik – mondom anélkül, hogy megállnék vagy megfordulnék. – Nem kockáztathatom meg, hogy a feletteseim azt higgyék, a projekt miattam vallott kudarcot. Sajnálom, ha ez téged rossz helyzetbe hoz, és sajnálom, ha ez azt jelenti, hogy a BLINK tolódik.

– Rendben. De kérlek, várj…

Nem. Nem akarok várni vagy akár csak egy szót is hallani. Sétálok tovább a szép százszorszépes szandálomban, amíg már nem hallom őt, amíg már nem látok a könnyeim homályán át. Kisétálok az űrközpontból, és arról ábrándozom, hogy elhagyom Houstont, Texast, az Egyesült Államokat. Arról ábrándozom, hogy repülőgépre ülök, és Portugáliába repülök, hogy Reike megöleljen.

Egészen hazáig ábrándozom, és egyáltalán nem érzem magam jobban.

A TELEFONOMAT BÁMULOM – csak ennyi: búsongok, és bámulom a telefonomat –, amikor egy Twitter-értesítés ugrik fel a képernyőmön.

@SabriRocks95: Ez a másodéves geológia PhD-hallgató durva időszakon megy át.

@MitTenneMarie, ha azt érezné, hogy az univerzum azt próbálja üzenni neki, hogy adja fel?

Jaj! Ez egy kicsit túl közelről érint. A tehetetlenség érzése ma elérte nálam a kritikus tömeget, félúton járok Alanis Morisette diszkográfiájában, és túl vagyok a második doboz narancssörbeten. Úgy érzem, mintha ledarált volna az iratmegsemmisítő. Mint egy használt fültisztító. Egy lehúzható törlőkendő. Egy molylepkének sem tudnék tanácsot adni, ami nekirepül az ablakomnak, nemhogy egy intelligens fiatal nőnek, akinek gond van a karrierjével. Retweetelem, remélve, hogy az MTM-közösség gondoskodik @SabriRocks95-ről.

– Talán itt kellene hagynom a tudományos világot – filózok hátradőlve a széken, a nyitott konyhán át a dr. Curie-mágnesre meredve. – Hagyjam ott a munkám?

Marie nem válaszol. Hallgatás beleegyezés? Vannak dolgok, amikbe belefoghatnék. Leporolhatom a német tárgyesetet, és találkozhatok Reikével Görögországban, ahol az olivaolaj-mágnások felfogadnak minket, hogy oktassuk a tinédzserkorú örököseiket. Eladhatom azt a sitcom ötletemet, amit egyszer kitaláltam: egy bayesi statisztikus és egy frekventista vonakodva lakótársak lesznek. Megírhatom a sellős YA-sorozatomat. Egy híd alá költözhetek, és feladványok megfejtéséért cserébe biztosíthatom az átkelést.

Talán nem kellene felmondanom. Legalább az egyik Königswasser ikernek kell stabil állás, hogy kifizesse az óvadékot, amikor a másikat letartóztatják közszeméremsértésért. Reikét ismerve ez bármelyik nap esedékes lehet.

De eléggé biztos vagyok abban, hogy a BLINK nélkül Trevor amúgy sem fogja meghosszabbítani a szerződésemet.

A karrierem a legnagyobb viszonzatlan szerelem története, amit jól értékelt pályázatok tarkítanak, amelyekre sosem kapok pénzt politikai okokból, egy pocsék főnökkel a rocksztár helyett, amit ígértek, most pedig a NASA és az NIH úgy kakaskodnak, mint az unokatestvérek hálaadáskor. Amikor az állítólagos nagy áttörésed helyett vesztésre állsz, akkor mented a menthetőt, nem?

De mi maradna belőlem az idegtudomány nélkül? Ki lennék egyáltalán az égető szükség nélkül, hogy kijavítsam azokat, akik azt mondják, hogy az ember az agyának csupán 10%-át használja? (Még egy filmet is forgattak erről. A jó életbe, a hollywoodi forgatókönyveknél nincs tényellenőrzés?) Tudtad, hogy a konzervatívoknak nagyobb az agya, mint a liberálisoké? Azt, hogy a taxisofőrök hippocampusa nagyobbra nő, mert memorizálják, hogyan navigáljanak Londonban? Az agyi különbségek személyiségváltozást okozhatnak. Mi vagyunk az idegrendszerünk, több millió neuron összetett rendszere, melyek különböző mintákat rajzolnak ki. Mi izgalmasabb annál, mint annak kiderítése, hogy egy ilyen kis darab neuron mit érhet el?

Fogmosás közben kerülöm a tükörképemet. Talán túlságosan szeretem, amit csinálok. Vissza kellene mennem a suliba valami unalmasat tanulni. Árverésvezetőnek. Tengeri építésznek. Sportkommentátornak. A sírást is abba kellene hagynom. Vagy talán nem. Talán most éreznem kell az összes érzésemet, hogy később megoldásorientáltabb legyek. Hogy már mindent kisírva magyarázzam el ezt a káoszt Trevornak. Úgy mondjam el Rocíónak, hogy csomagoljon.

Abban a pillanatban, hogy a fejem a párnához ér, tudom, hogy felrobbanok, ha nem csinálok valamit. Akármit. Hirtelen felindulásból üzenetet írok Shmacnak.

MARIE: Van, hogy arra gondolsz, hogy otthagyod a kutatást?

Azonnal válaszol.

SHMAC: A mai napon is.

MARIE: Te is utálod az életed? Micsoda véletlen.

SHMAC: Talán ugyanaz a csillagjegyünk.

MARIE: Lol

SHMAC: Mi a helyzet?

MARIE: A projektem egy rémálom. És ezzel a hatalmas tevepöccsel dolgozom együtt, aki kibírhatatlan. Shmac, lefogadom, hogy ő is egy olyan seggfej, aki felszálláskor nem vált repülőgép-üzemmódra. Valószínűleg harapja a jégkrémet. Biztos vagyok benne, hogy a tenyerébe tüsszent, aztán kezet ráz másokkal.

SHMAC: Hátborzongatóan konkrét.

MARIE: De igaz!

SHMAC: Nem kétlem.

MARIE: Hogy van a lány?

SHMAC: Még mindig férjnél. Ráadásul valószínűleg úgy gondolja, hogy tevepöcs vagyok.

MARIE: Azt soha. Szenvedélyes viszonyt folytattok már?

SHMAC: Épp ellenkezőleg.

MARIE: Legalább megcsúnyult, míg távol járt?

SHMAC: Még mindig ő a leggyönyörűbb, akit valaha láttam.

Kihagy a szívverésem. Jaj, Shmac!

SHMAC: Ezt félretéve azon gondolkodom, mennyivel könnyebb lenne az életem, ha felmondanék, és macskatrénernek állnék. Csakhogy még az én macskámat sem tudom meggyőzni arról, hogy ne pisiljen a nappali szőnyegére.

MARIE: Értem, miért jelenthet ez problémát.

MARIE: Érzel olyasmit, hogy túlságosan ennek szenteljük magunkat?

SHMAC: A rossz napokon biztosan.

MARIE: Vannak jó napok? Valamikor?

SHMAC: Nekem utoljára a gimiben. Második lettem a tudományos börzén.

MARIE: Játékbolti ajándékutalványt nyertél?

SHMAC: Nem. Egy Marie Curie billegőfejet, ami két sötétben világító kémcsövet tartott.

MARIE: Úristen, azért ÖLNI tudnék.

SHMAC: Ha valaha találkozunk személyesen, a tiéd.

Sokáig beszélgetünk, jó sajnálkozni, amíg tart, de amint leteszem a telefonomat az éjjeliszekrényre, megint elönt a reménytelenség. Az utolsó dolog, amit elalvás előtt látok, az Levi lesújtott arca, amikor rázúdítok mindent, amit velem tett, úgy vetítődik a szemhéjamra, mint egy olyan film posztere, amit soha többé nem akarok újra látni.

7

ORBITOFRONTÁLIS KÉREG: REMÉNY

CSÖRÖG AZ ÉBRESZTŐM, de szundin hagyom.

Egyszer. Kétszer. Háromszor, ötször, nyolcszor, tizenkétszer. Mi a fenének csörög még ez az izé, egyáltalán miért állítottam…

– Bee?

Kinyitom a szemem. Alig. Csipás, ragacsos az alvástól.

– Bee?

A francba! Véletlenül felvettem egy ismeretlen számról érkező hívást.

– Genégyok – folynak össze a szavaim. Aztán kiköpöm a fogvédőmet. – Elnézést, igen, én vagyok.

– Azt akarom, hogy azonnal gyere be! Azonnal felismerem a baritont.

– Levi? – Az ébresztőórámra pislogok. Reggel 6:43. Nem bírom nyitva tartani a szememet. – Mi? Hova menjek be?

– Hétre ott tudsz lenni Boris irodájában?

Erre felülök az ágyban. Vagy legalábbis annyira, amennyire ilyen korán képes vagyok.

– Miről beszélsz?

– Akarsz maradni, és dolgozni a BLINK-en? – Levi hangja határozott. Ellentmondást nem tűrő. Háttérzajt hallok. Biztos kint van, sétál valahová.

– Tessék?

– Szóltál már az NIH-nek, hogy mit csinál a NASA?

– Még nem, de…

– Akkor akarsz maradni, és dolgozni a BLINK-en?

A szememre szorítom a tenyeremet. Ez egy rémálom, ugye?

– Azt hittem, egyetértettünk, hogy az nem opció.

– De most talán igen. Van… valamim. – Szünet. – De kicsit kockázatos.

– Mi az?

– Valami, ami ráveszi Borist, hogy támogasson minket. – Egy pillanatra elakad. – Telefonon nem magyarázhatom el.

Neccesnek hangzik. Mintha el akarna csábítani valahova, hogy eladjon olyanoknak, akik megszerzik a combcsontomat, és tollasütő-nyelet csinálnak belőle.

– Nem találkozhatnánk később?

– Nem. Boris egy óra múlva beszél telefonon a NASA igazgatójával, előtte kell elkapnunk.

Végigsimítok az arcomon. Ehhez túlságosan ki vagyok purcanva.

– Levi, ez nagyon furán hangzik, és csak most ébredtem fel. Ha megpróbálsz egyedül találkozni velem, hogy kinyírj, lehetne, hogy csak lejátsszuk, úgy teszünk, mintha megtetted volna, aztán mennénk a magunk útjára…

– Figyelj ide! Amit tegnap mondtál… – Biztosan beért valahova, mert a háttérzaj megszűnik. A hangja telt és mély a fülemben. Azt hiszem, konkrétan hallom, ahogy nyel. – Nincs még egy idegkutató, akivel meg akarnám csinálni ezt a projektet. Egyetlen egy sem.

Ez mellbe vág. A szavaktól kiszökik a levegő a tüdőmből, és egy fura, abszurd, oda nem illő gondolat suhan át az agyamon: nem véletlen, hogy ez a mélabús, zárkózott férfi gyönyörű feleséget szerzett magának. Akkor nem, ha képes ilyeneket mondani.

Legalább most már ébren vagyok.

– Mi folyik itt?

– Bee, itt akarsz maradni Houstonban, és a BLINK-en dolgozni? – kérdezi újra, de némi szünet után hozzáteszi: – Velem?

Ekkor tudom, hogy meghibbantam. Megőrültem. Egy tökéletesen hibbant őrült vagyok. Mert az ébresztőm azt mutatja, hogy háromnegyed hét, és végigfut a hideg a hátamon; vagy ott, ahol a gerincem lenne, ha lenne. Szorosan lecsukom a szememet, és az a szó csúszik ki a számon, hogy:

– Aha.

KÉT PERCCEL HÉT UTÁN botorkálok ki a liftből, a pihentető alvással töltött éjszaka után energikusan és sikerhez öltözve.

Csak viccelek. Leggings és flaneling van rajtam. Elfelejtettem melltartót venni, és mivel választanom kellett a fog- és az arcmosás közül, előbbit választottam, vagyis amikor Levi meglát, épp vadul próbálom kiszedni a csipát a szememből. Egyszerre vagyok ijedt és kába, a lehető legrosszabb kombináció. Levi Boris irodájánál vár, összeszedett, mintha nem az éjszaka közepe lenne, és abban a pillanatban kopog, ahogy meglát. Lazán futni kezdek, és mire odaérek, izzadok és zihálok is.

Egyszerűen csodás az életem. Annyira, mint egy gerinccsapolás.

– Mi ez az egész?

– Nincs idő elmagyarázni. De, mint mondtam, kockázatos. Bent viselkedj úgy, mintha már tudnál róla!

A homlokomat ráncolom.

– Miről tudok?

Boris kikiabál nekünk, hogy jöjjünk be.

– Csak hagyd, hogy vezesselek! – mondja Levi, és int, hogy lépjek be.

– Elvileg vezetőtársak vagyunk – dohogom. Levi szája sarka felszalad.

– Akkor hagyd, hogy társvezesselek!

– Kérlek, mondd, hogy ez a káosz nem torkollik gyilkosság-öngyilkosságba!

Levi kinyitja az ajtót, és vállat von, a lapockáim közé tett kézzel bevezet.

– Azt hiszem, majd meglátjuk.

Borisnak fogalma sem volt, hogy beállítunk. Forgatja és összehúzza a szemét, ami a Fáradt vagyok és a Csak ti ketten ne, illetve az Erre nekem nincs időm keveréke, és csípőre tett kézzel feláll az asztala mögül.

Egyet hátralépek. Mi ez a katasztrofális megbeszélés? Mibe keveredtem? És miért, ó, miért jutott egyáltalán eszembe, hogy jó ötlet megbízni Levi Wardban?

– Nem – kezdi Boris. – Levi, ezt nem zongorázom végig még egyszer, és pláne nem egy NIH-alkalmazott előtt. Van egy találkozóm, amire fel kell készülnöm, szóval… – A hangjában lévő bosszúság eloszlik, amikor Levi nem zavartatva magát leteszi a telefonját az íróasztalára. Egy kép látszik a kijelzőn, de azt nem látom, hogy micsoda. Lábujjhegyre állok, és előrehajolok, hogy lássam, de Levi meghúzza hátul a flanelingem, és felvonja az egyik szemöldökét… ami azt hiszem, azt jelenti, hogy Hagynod kellene, hogy vezesselek! A legjobb Persze jó lenne tudni, mi folyik itt, de tök mindegy-emmel ráncolom a homlokomat.

Amikor Borisra pillantok, mély, vízszintes ránc húzódik a homloka közepén.

– Végeztél néhány változtatást a sisak prototípusán? Nem emlékszem, hogy engedélyeztem…

– Nem változtattam.

– Ez nem úgy néz ki, mint amire rábólintottam.

– Nem. – Levi a kezét nyújtja, és amikor Boris visszaadja a telefont, előkeres még egy képet. Valaki hord valamit a fején. A ránc még jobban elmélyül Boris homlokán.

– Mikor készült a kép?

– Azt inkább nem árulom el. Boris tekintete szúrósabbá válik.

– Levi, ha ezt a tegnapi beszélgetés miatt találod ki…

– A cég neve MagTech. Nagyon jól működő cég, a székhelyük Rotterdamban van, és tudományos technológiával foglalkoznak. Nem titkolják, hogy vezeték nélküli idegstimulációs sisakokon dolgoznak. – Szünet. – Elég hosszú múltra tekintenek vissza atéren, hogy fegyveres erőket és milíciákat látnak el harci kütyükkel.

– Melyik fegyveres erőket?

– Amelyik fizetni tud.

– Mennyire járnak előttünk?

– Azokra a vázlatokra és a… kontaktom kapcsolataira alapozva nagyjából úgy állnak, ahogy a BLINK. – Levi kicsit túl erősen állja Boris tekintetét. – Legalábbis ahol a BLINK állt. Mielőtt parkolópályára tették.

Boris megkockáztatja, hogy gyorsan rám pillantson.

– Gyakorlatilag sosem került parkolópályára a projekt.

– Gyakorlatilag. – Van valami parancsoló abban, ahogy Levi beszél, még a főnökével is. Boris elvörösödik, és visszaadja a telefont. Kikapom Levi kezéből, mielőtt zsebre tenné, és megnézem a képeket.

Egy idegstimulációs sisak; a tervrajzok és a prototípus. Nem egészen olyan, mint a miénk, de hasonló. Ijesztően hasonló. Ó, a francba, versenytársaink vannak!-hasonló.

– Tudnak a BLINK-ről? – kérdezi Boris.

– Tisztázatlan. De a prototípusunkat nem látták.

– Nincs idegkutató a csapatukban. Jó nincs – teszem hozzá szórakozottan.

– Honnan tudja? – kérdezi Boris. Vállat vonok.

– Elég nyilvánvaló. Ugyanazt a hibát követik el, mint Levi: a kimeneti elhelyezkedés. Komolyan, a mérnökök miért nem tudnak egyeztetni a területükön kívüli szakemberekkel? Része a vektoranalízisnek? A mérnöki munka első szabálya, hogy ne mutass gyengeséget? Soha ne tegyél fel kérdéseket? Jobb befejezni egy rossz, használhatatlan prototípust egyedül, mint együttműködni egy…? – Felnézek, észreveszem, ahogy Boris és Levi rám mered, és befogom a szám. Engem tényleg nem lenne szabad nyilvános helyre engedni kávé előtt. – A lényeg az – mondom, miután megköszörültem a torkomat –, hogy nem állnak túl fényesen, és amint elkezdik élesben kipróbálni a sisakot, rá fognak jönni. – Visszaadom Levi telefonját, és az ujjai súrolják az enyémet, durvák és melegek. A pillanat töredékéig találkozik a tekintetünk, aztán félrenézünk.

– A tervrajzot – mondja Boris – és a képet. Hol szerezted?

– Az nem számít.

Boris szeme akkorára kerekedik, mint egy lapostányér.

– Kérlek, mondd, hogy a vezető mérnököm nem tette kockára a karrierjét azzal, hogy ipari kémkedésbe keveredett…

– Boris – szakítja félbe Levi –, ez megváltoztatja a dolgokat. Dolgoznunk kell a BLINK-en. Most! Azok a sisakok koncepciójukban hasonlítanak a mieinkre. Ha a MagTech eljut egy működő prototípusig, és előttünk szabadalmaztatja a technológiát, több millió dollárt húzhatunk le a vécén. És nem tudhatjuk, mihez kezdenek a terveikkel. Kinek adják el. – Boris lehunyja a szemét, és a homlokát vakarja. Levi biztosan a fáradtságnak erre a jelére várt, mert hozzáteszi: – Bee és én itt vagyunk. Készen állunk. Három hónap alatt be tudjuk fejezni a projektet… ha megvan a szükséges felszerelésünk. Végig tudjuk vinni.

Boris nem nyitja ki a szemét. Ellenkezőleg: még szorosabban lecsukja, mintha minden másodpercét utálná ennek.

– Tényleg lehetséges? Végezni ezzel három hónap alatt? Levi felém fordul.

Őszintén fogalmam sincs. A tudomány nem így működik. Nincsenek határidők és vigaszdíjak. El lehet készíteni a tökéletes tanulmányt, lehet egy órákat aludni éjszakánként, hosszú hónapokig csak kétségbeesésen és vegán mirelit kaján élni, az eredmények így is lehetnek ellentétesek azzal, amit reméltünk. A tudomány leszarja. A tudomány változékonyságában megbízható. A tudomány kurvára azt csinálja, amit csak akar. Istenem, imádom a tudományt!

De ragyogóan mosolygok.

– Hát persze! És sokkal jobban, mint azok a holland fickók.

– Oké, oké. – Boris zaklatottan végigszánt a haján. – Megbeszélésem van az igazgatóval… a francba, tíz perc múlva! Lobbizni fogok ezért. Ma még kereslek később, de… ja. Így más a helyzet. – Részben bosszúsan, részben kimerülten, részben csodálattal néz Levira. – Azt hiszem, gratulációval tartozom, mert visszahoztátok a BLINK-et a halálból. – Szaltózik a gyomrom. A rohadt életbe. A rohadt életbe! Hát mégis megtörténik. – Ha meggyőzöm az igazgatót, nincs hibahatár. A legjobb idegstimulációs sisakot kell megalkotnotok az egész rohadt világon. – Levijal hosszú pillantást váltunk, és egyszerre bólintunk. Amikor kilépünk az irodából, Borisról enyhén folyik a víz.

Kissé megrémít az események ezen fordulata. Ha zöld utat kapunk, az égvilágon mindenki a nyakunkba fog lihegni. A NASA és az NIH fejesei keselyűként fognak körözni a fejünk felett. El kell majd magyaráznom valami teremtéshívő fehér csókának a tizenkettedik szenátusi mandátuma idején, hogy az agystimuláció nem ugyanaz, mint az akupresszúra.

Jaj, kit akarok átvágni? Még ezt sem bánnám, ha esélyt kapnék, hogy tényleg dolgozhassak a BLINK-en, és kijavíthassam a makacs mérnökök összes hibáját. Esélyt, ami alig egy órája rég elúszni látszott, de most…

Az ajkamra szorítom a kezem, halkan felnevetek. Megtörténik. Vagyis valószínűleg megtörténik. De a NASA elvileg zsúfolásig tele van zsenikkel, akik eljuttatnak minket a Marsra, nem? Nem lesznek akkora hülyék, hogy útját állják a projektnek, akkor nem, ha ez egy most vagy soha helyzet. Fogalmam sincs, Levi hogy csinálta, de…

Levi.

Felnézek, és ott van, gyengéd mosollyal néz le rám, miközben én úgy vigyorgok bele az éterbe, mint egy idióta. Fel kellene csattannom, hogy ne nézzen, de amikor a tekintetünk találkozik, csak még jobban szeretnék vigyorogni. Hosszú másodpercekig állunk így, idiótán vigyorgunk Boris irodája előtt, aztán Levi arca elkomolyodik.

– Bee. – Mi van abban, ahogy kimondja a nevemet? A dallama? A mély hangja? Valami teljesen más? – Ami a tegnapot illeti… A fejemet rázom.

– Ne! Én… – Istenem, ez a bocsánatkérés fájdalmas lesz. Megalázó. A bocsánatkérések kolonoszkópiája. Jobb túlesni rajta. – Figyelj, őszintébbnek kellett volna lenned azzal kapcsolatban, hogy mi folyik itt, de valószínűleg nekem sem kellett volna… tökfejnek neveznem téged. Vagy naivnak. Nem tudom, mi volt a fejemben, és mit mondtam ki hangosan, de… sajnálom, hogy bementem az irodádba, és sértegettelek! – Tessék. Kész. Vége a kolonoszkópiának. A beleim patyolattiszták.

Csakhogy Levi nem fogadja el a bocsánatkérésemet.

– Amit arról mondtál, hogy megvetlek. Azokról, amiket tettem, én…

– Ne! Túlzásba estem. Mármint minden igaz, de… – Mély lélegzetet veszek. – Figyelj, minden jogod megvan hozzá, hogy ne kedvelj, amíg ezt profin kezeled. Bár, most komolyan, mi bajod van? Tündéri vagyok. – Csibészesen rávigyorgok, de nem érti, hogy ugratom, mert a tegnapi elképedt arckifejezés visszafogott verziójával néz rám. Hoppá! A sarkamon hintázok, és a torkomat köszörülöm. – Bocs! Csak viccelek. Tudom, hogy bőven van mit nem kedvelni bennem, te pedig… te vagy, miközben én… ja. Én. Nagyon más. Tudom, hogy egyfajta ősellenségek vagyunk. Nemezisek? Nemezisok? Mindegy, kiakadtam, mert azt hittem, hogy hagyod, hogy ez befolyásolja a viselkedésedet a BLINK-nél. De egyértelműen nem így van, úgyhogy bocsánatot kérek, amiért ezt feltételeztem, és… nyugodtan folytasd! – Sikerül nagyjából őszintén mosolyognom. – Amíg civilizáltan viselkedsz, és igazságos vagy a munkában, annyira nem kedvelsz, amennyire csak akarsz. Undorodj csak! Viszolyogj tőlem, amennyire szeretnél! Vess meg nyugodtan! – Komolyan gondolom. Nem mintha élvezném a gondolatot, hogy utál, de ez hatalmas haladás a tegnaphoz képest, amikor azt hittem, hogy a nemtetszése hazavágja a karrieremet, és megbékéltem ezzel. Nagyjából.

– Tényleg ipari kémkedésbe keveredtél?

– Nem. Talán. Egy barát ismer valakit, aki ott dolgozik a… – Levi lehunyja a szemét. – Bee. Nem érted.

Oldalra billentem a fejemet.

– Mit nem értek?

– Nem igaz, hogy nem kedvellek.

– Hogyne. – Aha. – Szóval azért viselkedtél velem seggfejként hét éven át, mert…?

Levi felsóhajt, széles mellkasa hullámzik. Egy szőrcsomó van az ingujján. Van háziállata? Kutyásnak tűnik. Talán a lánya kutyája.

– Mert tényleg seggfej vagyok. És idióta is.

– Levi, semmi baj. Megértem, tényleg. Amikor Franciaországban éltünk, a testvérem szerette az egyik osztálytársunkat, Inest, én meg ki nem állhattam őt. Minden ok nélkül meg akartam húzni a hajfonatát.

Egyszer tényleg meg is tettem, ami… pech volt, mert a francia nagynéném hitt a gyerekek vacsora nélküli ágyba küldésében. – Vállat vonok. Levi megcsípi az orrnyergét, mostanra valószínűleg sokkot kapott, hogy mennyit tudok fecsegni, amikor félig még mindig alszom. Még egy dolog, amit utálhat bennem, azt hiszem. – A lényeg, hogy az ellenszenv néha ösztönös. Mint első látásra szerelmesnek lenni, tudod? Csak… az ellenkezője.

Levi hirtelen kinyitja a szemét.

– Bee. – Nagyot nyel. – Én…

– Levi! Hát itt vagy! – Kaylee sétál felénk, a kezében egy iPad. Integetek neki, de Levi tovább bámul. Engem. – Kell az engedélyed két dologhoz, Guy és te pedig találkoztok Jonasszal, úgy… Levi?

Ő – ismeretlen okból – továbbra is engem bámul: és a lesújtott arckifejezés visszatért. Csipás lenne az orrom?

– Levi?

A hármas lehet a szerencseszáma, mert végre félrenéz.

– Helló, Kaylee!

Beszélgetni kezdenek, én pedig elsétálok, kávéról és egy melltartóról álmodozva. Nem tudom, miért fordulok meg még egyszer utoljára, közvetlenül azelőtt, hogy belépnék a liftbe. Tényleg nem tudom, miért, de Levi megint engem néz.

Bár Kaylee továbbra is beszél.

DÉLUTÁN KÉT ÓRA, van rajtam melltartó (igen, a sportmelltartó igazi melltartó; nem, nem fogadok el konstruktív kritikát), és a nap tizenegyedik kávéját iszom, amikor üzenetet kapok Levitól.

Bee, üzenetet írok, hisz az e-mailek megbízhatatlanok. A felszerelésed és a számítógépeid holnap megérkeznek. Beszéljünk meg egy találkozót a legkorábbi neked kényelmes időpontban, hogy átbeszéljük a BLINK-et! Kaylee hamarosan ott lesz, hogy beállítson neked egy NASA.gov e-mail-fiókot, és hozzáférhess a szervereinkhez. Szólj, mire van még szükséged!

Nem tehetek róla. Biztosan nem tanultam semmit az elmúlt hetekben, mert megint megteszem: felpattanok a székről, és fel-le ugrálok, hangosan és boldogan sikongatva az iroda közepén. Megtörténik! Megtörténik! Megtörténik, megtörténik, meg…

– Hm… Bee?

Megpördülök. Rocío riadtan pislog rám az asztalától.

– Bocs! – Elvörösödöm, és gyorsan visszaülök. – Bocs! Csak… jó hírek.

– A vegánizmus diktátora elengedett zsarnoki markából, és végre ehetsz igazi kaját?

– Mi? Nem.

– Sikerült lefoglalnod egy sírhelyet Marie Curie-é közelében?

– Az lehetetlen lenne, mivel a hamvait a párizsi Panthéonban őrzik, és… – Megrázom a fejem. – Jön a felszerelésünk! Holnap!

Rocío konkrétan mosolyog. Hol egy digitális fényképezőgép, ha az embernek szüksége van rá?

– Komolyan?

– Igen! És Kaylee úton van, hogy beállítsa nekünk a NASA.gov e-mail-címeket… Hova mész? – Észreveszem a pánikot az arcán, miközben a táskájába csúsztatja a laptopját.

– Haza.

– De…

– Mivel holnap itt lesznek a számítógépek, nincs értelme maradni.

– De mi attól még…

Elmegy, mielőtt emlékeztethetném, hogy a főnöke vagyok… Egy nap megtanulok tekintélyt parancsolni, de ez nem az a nap. Nem mintha túlságosan bánnám. Amikor az ajtó becsukódik mögötte, felpattanok a székemből, és ugrálok még egy kicsit.

8

PRECENTRÁLIS TEKERVÉNY: MOZGÁS

ÉRDEKESSÉG: dr. Curie legjobb barátnője mérnök volt.

Valószínűtlennek tűnik, mi? Itt ülök szemben Levi csapatának legjobb, legokosabb tagjaival – természetesen tiszta Farokgarmada™ –, és arra gondolok: ki időzne önként mérnökfélékkel? És mégis igaz, mint a pulykaízű candy corn, a pattanáskinyomó videók és sok más valószínűtlen dolog.

Fájdalmas még csak gondolni is rá, de íme, a tény Marie-ról, amit a legkevésbé szeretek: miután Pierre meghalt, találkozgatni kezdett egy Paul Langevin nevű fiatal, izmos fizikussal. Őszintén, meg is érdemelte. Az én lánykám fiatal özvegy volt, aki az ideje nagy részében úgy taposta az uránércet, mint más a szőlőt. Mindannyian egyetérthetünk abban, hogy ha le akart feküdni valakivel, az egyetlen megfelelő válasz az volt, hogy:

„Hová tegyem a matracot, Madame Curie?” Igaz?

Tévedés.

A sajtó megneszelte a pletykát, és keresztre feszítették érte. Úgy bántak vele, mintha felszállt volna egy Szarajevóba tartó vonatra, és ő maga gyilkolta volna meg Ferenc Ferdinándot. A legostobább dolgok miatt nyafogtak: Madame Curie házasságtörő (Paul jóval korábban különvált a feleségétől); Madame Curie beszennyezi Pierre jó hírnevét (Pierre valószínűleg pacsizott Marie-val a mennyből, ami tele van ateista tudósokkal és almafákkal, hogy Newton és a haverjai üldögélhessenek alatta.); Madame Curie öt évvel idősebb a majdnem negyvenéves Paulnál (döbbenet!); így puma nő is (dupla döbbenet!). Ha van valami, amit a férfiak jobban utálnak egy okos nőnél, akkor az az olyan nő, aki saját döntéseket hoz, ha a saját szexuális életéről van szó. Az egész így egyben: rengeteg szexista, antiszemita szarságot leírtak, pisztolypárbajokat tartottak, használták a „lengyel söpredék” kifejezést, és dr. Curie mély depresszióba süllyedt.

De itt lép be a legjobb barátnő.

Hertha Ayrtonnak hívták, és kissé polihisztor volt. Gondolj arra a főiskolai barátodra, aki mindig színötös, de egyben a focicsapat kapitánya, intézi a világítást a színjátszókörnek, és közben szüfrazsett vezető. Hertha az ívfények (mint a villámok, csak sokkal menőbbek) tanulmányozásáról híres. Szeretem azt képzelni, hogy a tudását arra használja, hogy Zeusz-stílusban megpörköli Marie ellenségeit, de az az igazság, hogy kölcsönös szeretetük és támogatásuk leginkább azt jelentette, hogy együtt vakációztak, elmenekülve a francia sajtó elől.

A barátság néha csendes kis pillanatokból áll, és nincsenek benne gyilkos villámok. Csalódást keltő, tudom. De máskor a barátság árulásból, szívfájdalomból áll, és abból, hogy két éven át próbálod elfelejteni, hogy letiltottad valaki olyannak a számát, akiről régen fejből tudtad, hogy mi a megszokott kajarendelése.

Mindegy. Ennek a történetnek szerintem az a tanulsága, hogy nem minden mérnök rossz. De azok, akikkel próbálok együttműködni, gyakran nagyon vonzóak. Például most itt van Mark, a BLINK anyagfelelőse, aki a szemembe néz, és két percen belül harmadszor mondja nekem, hogy:

– Lehetetlen!

Oké. Próbáljuk meg újra!

– Ha nem helyezzük távolabbra a kimeneti csatornákat…

– Lehetetlen!

Négy. Négyszer… Jaj! Még mindig két percen belül.

Mély lélegzetet veszek, eszembe jut a technika, amit a régi terapeutám használt. Egy rövid ideig jártam hozzá, miután Timmel szakítottunk, amikor az önbizalmam kábé sírba szállt, rosszkedvű férgekkel és a mezozoikum fosszíliáival bulizott együtt. Megtanított rá, milyen fontos, hogy engedjem el azt, amit nem irányíthatok (másokat), és koncentráljak arra, amit igen (a reakcióim). Gyakran élt ezzel az ügyes kis húzással: átfogalmazta az állításaimat, hogy segítsen ráébredni dolgokra magammal kapcsolatban.

Ideje, hogy Mark, az anyagmérnök, kapjon egy kis terápiát.

– Megértem, hogy olyasminek az elvégzését kérem, ami jelenleg lehetetlen, tekintve a sisak belső vázát. – Bátorítóan mosolygok. – De talán ha elmagyarázom, mit kell elérni idegtudományi szempontból, találhatunk valamilyen megoldást valahol félúton…

– Lehetetlen!

Nem fejelem le az asztalt, de csak azért, mert Levi épp a megfelelő pillanatban lép be, felénk biccent egy jó reggeltet, és feltűri az ingujját. Az alkarja erős, őrülten vonzó… és mi a fenéért veszem egyáltalán ezt észre? Aah. Kaylee szólt nekünk, hogy késni fog, mert van valami Penny iskolájában. Ami azt hiszem, a lánya neve. Mert Levinak van egy lánya. Ígérem, nem hajtogatom tovább ezt a tényt, amint kevésbé lesz döbbenetes számomra (vagyis soha).

Mindenki üdvözli, és ugrik egyet a gyomrom. E-maileztünk, de személyesen nem beszéltünk tegnap óta, amikor hivatalosan engedélyt adtam neki, hogy utáljon; amíg profin viselkedik. Kíváncsi vagyok, hogyan fog játszani. Érzékenységét tiszteletben tartva a legkisebb orrkarikát viselem, és az egyetlen Ann Taylor ruhámat. Ez egy olajág; nagyon ajánlom, hogy értékelje.

– Értem, mit mondasz – magyarázom Marknak. – Az anyagoknak vannak fizikai lehetetlenségei, de talán…

Megismétli az egyetlen szót, amit ismer.

– Lehetetlen!

– …találhatunk olyan megoldást…

– Nem.

Épp meg akarom dicsérni, hirtelen milyen változatos lett a szókincse, amikor Levi közbeszól.

– Hadd fejezze be, Mark! – Leül mellém. – Mit mondtál, Bee? He? Mi történik?

– A… gond a kimenetek elhelyezkedése. Más pozíció szükséges, ha a szándékolt területet akarjuk stimulálni.

Levi bólint.

– Például az anguláris tekervényt?

Elvörösödöm. Ne már, azért bocsánatot kértem! Szúrós szemmel nézek rá, amiért beéget a csapata előtt, de észreveszem a fura csillogást a szemében, mintha… Pillanat! Lehetetlen! Csak nem ugrat?

– I-igen. – dadogom zavartan. – Például az anguláris tekervényt. És más agyi területeket is.

– Én pedig elmondtam neki – magyarázza Mark egy olyan hatéves minden nyűgösségével, aki túl alacsony a hullámvasúthoz –, hogy tekintve a belső vázhoz használt kevlárvegyület tulajdonságait, a kimenetek közötti távolságnak maradnia kell úgy, ahogy van.

Igazából nekem azt mondta, hogy „lehetetlen”. Ezt épp megjegyezném, amikor Levi azt mondja:

– Akkor megváltoztatjuk a kevlárvegyületet. – Nekem ez tökéletesen észszerű megközelítésnek tűnik, de úgy látszik, az asztalnál ülő másik öt ember ezt annyira ellentmondásosnak gondolja, mint amilyen a glutén a 21. században. Mormogás támad. Nyelvek ciccegnek. Egy pasi, akinek a neve talán Fred, levegő után kapkod.

– Az jelentős változás lenne – nyafog Mark.

– Elkerülhetetlen. Megfelelő idegstimulációra van szükség a sisakokkal.

– De a Sullivan-prototípus nem ezt kívánja meg.

Most másodszor hallok a Sullivan-prototípusról, és másodszor áll be sűrű csend, amikor felhozzák. Az a különbség, hogy ma itt vagyok a szobában, és látom, hogy mindenki nyugtalanul néz Levira. Ő a prototípus fő alkotója? Nem lehet, mert új a BLINK-nél. Sullivannek hívják a kutatóintézetet, talán onnan van a név? Meg akarom kérdezni Guyt, de ő ma reggel Rocíóval és Kayleevel a felszerelést üzemeli be.

– A lehető leghűbbek maradunk a Sullivan-prototípushoz, de mindig is idegtudományos eszköznek szánták – mondja Levi szokás szerint határozottan és véglegesen, az ő hozzáértő, nagyágyú higgadtságával, és mindenki komoran bólint, erre az ember nem számít egy rakás olyan pasitól, akik eltapossák egymást a fánkért, és pizsamában járnak dolgozni. Egyértelmű, hogy valamit nem tudok. Mi ez a hely, Twin Peaks? Miért van mindenki tele titkokkal?

Még pár órán át a részleteken agyalunk, eldöntjük, hogy az elkövetkező hetekben az űrhajósok első csoportjának az agyi feltérképezésére koncentrálok, miközben a mérnökök finomítják a vázat. Úgy, hogy Levi jelen van, a csapata hajlamos gyorsabban egyetérteni a javaslataimmal; a jelenséget Virslireferencia™ néven ismerik. Vagy legalábbis Annie és én így ismerjük. A Kanhullám™ vagy a Virslifesztivál™ helyzetekben, ha egy férfi kezeskedik érted, az segít, hogy komolyan vegyenek. Minél többre tartják a férfit, annál erősebb a Virslireferencia™.

Egy nevezetes példa: dr. Curie eredetileg nem került be a Nobel-díjra jelöltek közé a radioaktivitás elméletéért, amit ő talált ki, amíg Gösta Mittag-Leffler, egy svéd matematikus fickó közben nem járt az érdekében a csupa férfiakból álló bizottságban. Kevésbé nevezetes példa: a mérnökökkel folytatott megbeszélésem felénél, amikor rámutatok, hogy nem fogjuk tudni mélyen stimulálni a temporális lebenyt, „Talán Fred” azt mondja:

– Ami azt illeti, de igen. Volt egy idegtudomány kurzusom az egyetemen. – Ajaj! Az valószínűleg két hete volt. – Egész biztos vagyok benne, hogy stimulálták a mediális temporális lebenyt.

Felsóhajtok. Belül.

– Kicsoda?

– Valami… Welch? Chicagóban?

– Jack Walsh? A Northwesternen?

– Aha.

Bólintok és mosolygok. Bár talán nem kellene mosolyognom. Talán azért kell ezzel a szarsággal foglalkoznom, mert túl sokat mosolygok.

– Jack nem közvetlenül a hippocampust stimulálta, hanem a hozzá tartozó nyakszirti területeket.

– De a tanulmányban…

– Fred – szólal meg Levi. Hátradől a székén, ami egészen kicsinek tűnik, a jobb kezében egy félig megevett almát tart. – Azt hiszem, hihetünk a PhD-t végzett idegkutatónak, aki tucatszor publikált erről – teszi hozzá higgadtan, de tekintélyesen. Aztán még egyet harap az almából, és ezzel a beszélgetés véget ér.

Ugye, ugye. Virslireferencia™. Mindig beválik. És mindig szeretném tőle felborítani az asztalt, de csak továbblépek a következő témára. Mit mondhatnék? Fáradt vagyok.

Most pedig megkívántam egy almát.

Korog a gyomrom, amikor kimegyek, hogy megtöltsem a vizesüvegemet. Vágyakozva gondolok a vegán kajámra, ami jelenleg az asztalomon vár, amikor meghallom:

– Miaú.

Azonnal felismerem ezt a vékony nyivákolást. A háromszínű macskám az… vagyis az a háromszínű macska; az ivókút mögül les rám.

– Szia, aranyom! – Letérdelek, hogy megsimogassam. – Hova tűntél a minap?

Nyivákolás, nyávogás. Némi dorombolás.

– Mit csinálsz itt egyes-egyedül? Fejdörgölés.

– Egérre vadászol? Te vagy a kar-om-hatalom? – Nevetek a saját viccemen. A macska lángoló tekintettel néz rám, és elsétál. – Jaj, ne már, ez jó vicc volt. Doromb-oltári!

Egy utolsó felháborodott pillantás, és a cica befordul a sarkon. Kuncogok, aztán lépéseket hallok a hátam mögött. Nem nézek hátra. Nem is kell, tudom, ki az.

– Volt itt egy macska – mondom erőtlenül.

Levi elsétál mellettem, hogy megtöltse a palackját. Annyira magas, hogy a kút fölé kell görnyednie. A bicepsze mozog az inge pamutja alatt. A doktori iskolában is ilyen nagy volt? Vagy én mentem még jobban össze? Talán a stressz miatt. Talán beütött a korai csontritkulás. Vennem kell kalciumos tofut.

– Persze – mondja közönyösen. A tekintete a vízen marad.

– Nem, komolyan.

– Aha.

– Komolyan beszélek. Arra ment. – Jobbra mutatok. Levi arrafelé néz egy udvarias biccentéssel, aztán a vizét kortyolgatva visszamegy a terembe.

Tovább térdelek a folyosó kellős közepén, és sóhajtok. Nem érdekel, hogy Levi Ward hisz-e nekem.

Valószínűleg úgyis utálja a macskákat.

– A FELSZERELÉS KÉSZ. És Guy beüzemeli a számítógépeinket – meséli Rocío, miközben visszasétálunk a lakásunkba.

Belemosolygok a borús délutáni levegőbe.

– Szuper! Milyen volt Guyjal és Kayleevel dolgozni?

– Milyen volt azzal együtt dolgozni, aki egész életedben az ősellenséged volt?

Szúrós szemmel nézek rá.

– Ro. – A vele töltött idő tökéletes gyakorlás a tinédzser lányomhoz, aki talán sosem lesz.

– Jó – motyogja. A hangszíne hallatán a homlokomat ráncolom.

– Biztos?

– Aha.

– Nem úgy hangzik. Valami gond van?

– Igen. Több is. A globális felmelegedés, a rendszerszíntű rasszizmus, az ökológiai fülkék túlnépesedése, hogy szükségtelen amerikai remake készül a svéd romantikus horror remekműhöz, az Engedj be!-hez.

– Rocío. – Megállok a járdán. – Ha valami nem oké abban, ahogy veled bánnak, ha Guy kényelmetlen helyzetbe hoz, kérlek, nyugodtan…

– Láttad te Guyt? – dohogja. – Úgy néz ki, mint egy szurikáta és egy ministránsfiú ártalmatlan szerelemgyereke.

– Ez nagyon durva és… – pislogok – felkavaróan pontos, de úgy hangzik, kellemetlen napod volt, úgyhogy ha bármi zavar, én… – Motyog valamit, amit nem hallok. – Mit mondtál?

Újabb elmotyogott válasz.

– Mi? Nem…

– Azt mondtam, utálom Kayleet! – Olyan hangosan kiabálja, hogy egy, az út túloldalán babakocsit toló férfi felénk néz.

– Utálod… Kayleet?

Sarkon fordul, és nekiindul.

– Amit mondtam, megmondtam!

– Várj… komolyan beszélsz? – Utánasietek.

– Mindig komolyan beszélek.

Ez nem igaz.

– Csinált veled valamit?

– Igen.

– Akkor kérlek, áruld el, micsodát! – A vállára teszem a kezem, próbálok megnyugtató lenni. – Melletted állok, bármi is…

– A hülye fürtjei! – bukik ki Rocíóból. – Úgy néznek ki, mint egy nyavalyás Fibonacci-spirál. Logaritmikusak, és a növekedési faktoruk az aranymetszés. Arról nem is beszélve, hogy úgy is néznek ki, mint az aranyszövés. Ő lenne Hamupipőke? Ez a párizsi Disneyland?

Pislogok.

– Ro, te…

– És miféle, magára valamit is adó ember hord ennyi csillámot? Nem ironikusan.

– Én szeretem a csillámot…

– Nem, nem szereted! – vicsorogja. Csak bólintani tudok. Oké. Többé nem szeretem a csillámot. – És korábban elejtett valamit, és tudod, mit mondott?

– Hopi?

– Istenkém! Azt mondta: „Jaj, istenkém!” Megérted, miért nem dolgozhatok vele?

Bólintok, hogy időt nyerjek. Ez… érdekes. Azt hiszem.

– Én… értem, hogy ti nagyon különböztök egymástól, és talán sosem lesztek barátok, de szeretném, ha túllépnél az ellenérzéseden a… csillámokkal szemben…

– Pink csillámok.

– …a pink csillámokkal szemben, és jól kijönnél vele!

– Lehetetlen. Felmondok.

– Figyelj, ezek közül egyik sem indok egy hivatalos panaszhoz. Nem ítélkezhetünk a munkatársaink divatérzéke felett.

Rocío a homlokát ráncolja.

– Mi van, ha azt mondom, hogy nyalókázik? Olyat eszik, aminek rágógumi van a belsejében?

– Akkor sem. – Elmosolyodom. – Akarsz tudni valamit? Mindaz, amit te Kayleevel kapcsolatban érzel, Levi azt érzi irántam.

– Hogy érted?

– Utálja a hajamat. A piercingjeimet. A ruháimat. Tuti biztos, hogy szerinte az arcom egy szinten van egy splatterpunk filmmel.

– A splatterpunk filmek a legjobbak.

– Valahogy nem hinném, hogy egyetértene veled. De nem törődik azzal, hogy egy bányarém vagyok, úgyhogy együtt tudunk működni. És nektek is ugyanezt kéne tennetek.

Rocío morózusan továbbsétál.

– Tényleg utálja, ahogy kinézel?

– Aha. Mindig is így volt.

– Akkor fura.

– Mi fura?

– Bámul téged. Sokszor.

– Jaj, nem! – Felnevetek. – Nagy energiát fektet abba, hogy ne bámuljon. Neki ez a CrossFit.

– Épp ellenkezőleg. Legalábbis, amikor nem figyelsz. – Épp meg akarnám kérdezni, hogy be van-e állva, de vállat von. – Tök mindegy. Ha nem támogatsz a Kaylee elleni gyűlöletemben, nincs más választásom, mint felhívni Alexet, és neki dühöngeni, miközben norvég death metalt hallgatok.

Megsimogatom a hátát.

– Nagyon kellemes estének hangzik.

Otthon csak szeretném mogyoróvajas kosárkával tömni a fejemet, és elküldeni tizenkét @MitTenneMarie tweetet a Virslireferencia™ igazságtalanságáról, de csak a DM-jeimet ellenőrzöm. Elmosolyodom, amikor üzenetet látok Shmactól.

SHMAC: Hogy vagy?

MARIE: Fura, de sokkal jobban.

SHMAC: A tevepöcs lángra kapott?

MARIE: Lol, nem. De azt hiszem, talán kevésbé tevepöcs, mint hittem. Még mindig pöcs, ne érts félre! De talán nem teve. Talán… nem is tudom… kacsapöcs?

SHMAC: Láttál valaha kacsapöcsöt?

MARIE: Nem… de kicsik és cukik, nem?

Figyelem, ahogy forog a kerék, miközben betöltődik a kép, amit küld. Először azt hiszem, hogy egy dugóhúzó. Aztán rájövök, hogy egy kicsi, tollas testhez tartozik, és…

MARIE: OMG MI EZ AZ UNDORMÁNY

SHMAC: A kollégád.

MARIE: Visszavonom! Nem fokozom le! Megint tevepöcs!

MARIE: Hogy van a barátnőd?

SHMAC: Ismét: bárcsak!

MARIE: Mi a helyzet vele?

Hosszú szünet következik, ami alatt úgy döntök, az a motivált felnőtt leszek, aki nem vagyok, felveszem a futócipőmet és a Marie Curie & az izotópok – Európai turné 1911 pólómat.

SHMAC: Káosz.

MARIE: Hogyhogy?

SHMAC: Elcsesztem a dolgokat.

MARIE: Menthetetlen?

SHMAC: Azt hiszem. Hosszú a múltunk.

MARIE: Akarsz róla mesélni?

A három pont egy darabig ugrál a képernyő alján, úgyhogy megnézem „A kanapétól az 5 kilométerig” appomat. Úgy tűnik, ma 5 percig kell futnom, egy percet sétálnom, aztán megint 5 percet futnom. Teljesíthetőnek hangzik.

Jaj, kit akarok átvágni? Szívfájdító!

SHMAC: Bonyolult. Részben, mert fiatalabb koromban ismertem meg.

MARIE: Kérlek, ne mondd, hogy van egy titkos stemlord múltad.

SHMAC: Seggfej múltam van.

MARIE: Hány nőt zaklattál az interneten?

SHMAC: Zérót. De ellenséges, nem kommunikáló környezetben nőttem fel. Nem kommunikáló ember voltam, mielőtt rájöttem, hogy nem élhetem le így az életemet. Terápiára jártam, ami segített rájönnöm, hogyan birkózzak meg az érzésekkel, amik… kiborítanak. Csakhogy valahányszor vele beszélek, kikapcsol az agyam, és az leszek, aki régen voltam.

MARIE: Au.

SHMAC: Nem sejtettem, milyennek tűntek a cselekedeteim, de visszatekintve tök logikus. De mondott valamit, ami miatt azon gondolkodom, nem hallott-e a férjétől olyan hazugságokat, amik rontottak a helyzeten.

MARIE: Mondd el neki! A helyében én tudni akarnám.

SHMAC: Igazából nem számít. Boldog a pasival.

Mély levegőt veszek.

MARIE: Oké, figyelj ide! Éveken át azt hittem, hogy boldog kapcsolatban élek valakivel, akiről kiderült, hogy beteges hazudozó. És tapasztalatom szerint a hazugságon alapuló kapcsolatok nem lehetnek tartósak. Hosszútávon nem. Szívességet tennél a lánynak, ha színt vallanál.

Nem említem neki, hogy egyik kapcsolat sem lehet tartós. Az emberek hajlamosak védekezni, amikor ezt mondom. Egyedül kell rájönniük.

SHMAC: Sajnálom, hogy ez történt veled.

MARIE: Sajnálom, hogy ez történik veled.

SHMAC: Most nézz ránk. Két szánalmas tudós.

MARIE: Van másmilyen?

SHMAC: Nem tudok róla.

Fáj a szívem Shmacért, miközben felveszem a cipőmet. El sem tudom képzelni, milyen pocsék lehet, ha egy házas emberbe vagy szerelmes. Az ilyen szívszorító helyzetek igazolják a Bee Rt. vállalati küldetését: maradjon meg a Bee-kerítés. Soha, de soha ne szeress bele senkibe! Ha megint összetörik a szívem, azért az idegtudomány lesz a felelős. Amúgy is tisztább munkát végezne, mint az a hülye Tim. Dr. Curie támogatna a döntésemben, abban biztos vagyok.

Felpattanok a kanapéról, és kimerészkedek a borús houstoni időbe futni.

HA AZ ŰRKÖZPONTNÁL FUTOK, megláthatja valaki, akit ismerek, ahogy vonszolom magam, és azt a látványt nem kívánnám egy ártatlan járókelőnek sem. A Google a segítségemre siet: van egy kis temető ötpercnyire innen. Olyan babaneveket olvasgatni a sírköveken, mint Alford vagy Brockholt, kellemes kikapcsolódás lehet a testedzés gyomorszorító kínjai között. Becsúsztatom a fülhallgatómat, belecsapok egy Alanis Morisette albumba, és elindulok. 6:43 van, vagyis időben hazaérhetek, és lezuhanyozhatok a Love Island előtt.

Ne ítélkezz! Az egy alulértékelt műsor.

Sajnos attól, hogy a kanapén ültem, és az edzésre gondoltam, nem lettem fittebb. Erre a futás harmadik percében ébredek rá, amikor összerogyok Noah F. Moore (meglepően ideillő) sírköve előtt. 1834–1902. Fekszem a fűben, folyik rólam a víz, hallgatom a fülemben kalapáló szívverésemet. Vagy csak Alanis üvölt.

Engem nem erre teremtettek. És az „erre” arra vonatkozik, hogy a testemet bármi megerőltetőbbre használjam, mint elérni a nasis szekrényt. Ami azt jelenti, hogy merő véletlenségből az összes szekrényemet. Jó, oké, dr. Curie-t a biciklizés és a természetben tett séták szeretete hozta össze a férjével, de nem lehetünk mind olyanok, mint ő: úrinő, kutató és sportoló.

Amikor észreveszem, hogy lemegy a nap, feltápászkodom, búcsút intek Noah-nak, és elkezdek hazadöcögni. Majdnem visszaérek a kijárathoz, amikor észreveszek valamit: nincs kijárat. A magas kapu, amin idefelé befutottam, most zárva van. Próbálom rázva kinyitni, de esélyem sincs. Körülnézek. A falak túl magasak ahhoz, hogy felmásszak, mivel 152 centi vagyok, és minden túl magas nekem, hogy megmásszam.

Mélyet lélegzek. Semmi baj. Minden rendben. Nem ragadtam itt. Ha követem a falat, találni fogok egy alacsonyabb részt, és könnyebben átmászok.

Vagy nem. Tizenöt perccel később még mindig nem találtam ilyet, Houston már egyértelműen sötétedik, és be kell kapcsolnom a zseblámpa-alkalmazást, hogy kábé egy méternyire lássak. A fejemben felmérem a helyzetet: egyedül vagyok (bocs, Noah, te nem számítasz), naplemente után bent ragadtam egy temetőben, és a telefonom 20%-on van. Hoppá!

Érzem, hogy gyűlik bennem a pánik, és azonnal megzabolázom. Nem. Vissza! Rossz pánik! Nem kapsz jutifalatot! Valamilyen célorientált problémamegoldással kell foglalkoznom, mielőtt úrrá lenne rajtam a kétségbeesés. Mihez kezdjek?

Kiabálhatnék, remélve, hogy valaki meghall, de mit csinálhatnának?

Kötelet eszkábálnak övekből? Hmm. Úgy érzem, abból traumás fejsérülés lesz. Passzolok.

Akkor hívhatnám a 911-et. Bár a 911 valószínűleg nagyban menti azokat, akik tényleg megérdemlik, hogy megmentsék őket. Akik nem akkora idióták, hogy bent ragadnak éjszakára egy temetőben. Jobb lenne olyasvalakit felhívni, akit ismerek. Megkérhetnék valakit, hogy hozzon egy létrát. Igen, ez jól hangzik.

Két olyan ember telefonszámát tudom, akik jelenleg Houstonban élnek. A második nem számít, mert előbb aludnék Noah csontvázának nyálkás karjaiban, mint hogy felhívnám. De nem baj, mert az első Rocío, aki kérhet a házfelügyelőtől egy létrát, és a bérelt kocsinkban ide is hozhatja. Most komolyan: neki az éjszakai temetők a természetes élőhelye. Ezt borzasztóan imádni fogja.

Csak venné a fáradtságot, hogy felvegye a telefont. Hívom egyszer, kétszer. Hétszer. Aztán eszembe jut, hogy a Z-generáció tagjai előbb hempergőznének csalánban, mint hogy felvegyék a telefont, és írok neki. Nincs válasz. A hülye akkum 18%-on van, szúnyogok szívják a véremet a sípcsontomnál, Rocío pedig valószínűleg Skype-szexel, közben pedig egy Thorr kalapácsa nevű banda szól.

Ki mást tudok felhívni? Meddig tartana, míg Reike iderepül? Túl késő elkérni tőle orr-nyelv pasi számát? Mekkora az esélye, hogy Shmac titokban Houstonban él? Írjak e-mailt Guynak? De neki gyereke van. Talán este nem nézi az e-mailjeit.

A telefonom 12%-on van, és a tekintetem megakad a 832-es számon a bejövő hívások listáján. Még csak nem is fáradtam azzal, hogy elmentsem. Mert azt hittem, hogy soha nem fogom használni.

Nem lehet. Nem. Nem hívhatom fel Levit. Valószínűleg otthon van, épp a stepfordi vacsoránál tart a feleségével, játszik a kutyájával, segít a lányának a matekházijában. Fekete göndör hajú idill. Nem. Nem lehet. Még jobban utálna. És a megaláztatás. Egyszer már megmentett.

9%, a világ koromfekete körülöttem, és utálom magam. Nincs más választásom. Sikeresen megvédtem egy doktori disszertációt, túllendültem egy depressziós epizódon, éveken át minden hónapban teljesen legyantáztattam a chunchámat, mégis azt érzem, hogy rányomni Levi számára a legnehezebb dolog, amit valaha tettem. Talán csak nyugovóra kéne térnem éjszakára. Talán egy hiúzfalka megengedi, hogy bekuckózzak az almukba. Talán…

– Igen?

Ó, a francba! Felvette. Miért vette fel? Ő Y-generáció. Mi is utálunk telefonon…

– Halló?

– Ö, bocs! Itt Bee Königswasser. Mi… együtt dolgozunk, A NASA-nál. Szünet.

– Tudom, ki vagy, Bee.

– Oké. Igen. Szóval… – Lehunyom a szemem. – Van egy kis gondom, és azon tűnődtem, hogy esetleg te…

Nem habozik.

– Hol vagy?

– Ebben a kis temetőben az űrközpontnál. Greenwood?

– Greenforest. Bent ragadtál?

– Én… Honnan tudod?

– Egy temetőből hívsz napnyugta után. A temetők napnyugtakor zárnak.

Ez hasznos információ lett volna 45 perccel ezelőtt.

– Aha, szóval… a falak eléggé magasak, a telefonom kábé haldoklik, én meg kábé…

– Állj a kapuba! Kapcsold ki a zseblámpát, ha most világítasz. Ne beszélj senkivel, akit nem ismersz! Tíz perc múlva ott vagyok. – Szünet. – Megyek érted, ne aggódj!

Leteszi, mielőtt szólhatnék, hogy hozzon létrát. És ha belegondolok, azelőtt, hogy megkérhetném, hogy mentsen meg.

9

MEDIÁLIS FRONTÁLIS KÉREG: TALÁN TÉVEDTEM?

ABBAN A PILLANATBAN, ahogy Levi megjelenik, meg akarom csókolni, amiért megment a szúnyogoktól, a szellemektől és a szúnyogok szellemeitől. Ki is akarom nyírni, amiért szemtanúja Bee Königswasser, két lábon járó katasztrófa hatalmas megaláztatásának. Mit mondhatnék? Sok minden rejlik bennem.

Kiszáll az olajfaló furgonjából, amire többé sajnos nincs jogom panaszkodni, szemrevételezi a falat, aztán megáll a kapu túloldalán. A javára írom, hogy ha vigyorog is, magában teszi.

– Jól vagy?

A teljes megalázottság jónak számít? Fogjuk rá!

– Aha.

– Jó. Mondom, mit csinálunk. A kapun át becsúsztatom a létrát, te pedig felmászol a fal tetejére. Én ott leszek a másik oldalon, hogy elkapjalak.

A homlokomat ráncolom. Úgy beszél, mint egy… vezető. Magabiztos. Nem mintha általában nem így lenne, de új… hatással van rám. Úristen! Bajba esett hölgy lett belőlem?

– Hogyan szerezzük vissza a létrát?

– Holnap reggel idejövök, és elviszem.

– És ha valaki ellopja?

– Akkor elveszítek egy értékes családi ereklyét, ami generációk óta öröklődik a családban.

– Komolyan?

– Nem. Készen állsz?

Nem, de nem számít. Levi úgy emeli fel a létrát, mintha egy toll lenne, és becsúsztatja a kapun. Nem túl király érzés, amikor rájövök, hogy olyan nehéz, hogy alig tudom megtartani. Azt mondom magamnak, hogy más dolgokban vagyok tehetséges, miközben ő türelmesen végigvezet a folyamaton, hogy kinyissam a fogantyút, és beállítsam a biztosítékot. Biztosan észreveszi, mennyire idegesít, hogy irányítanak, mert azt mondja:

– Legalább ismered az anguláris tekervényt.

Megfordulok, hogy rásziszegjek, de amikor meglátom az arcát, elakadok. Megint ugrat? Másodszor? Egy nap alatt?

Tök mindegy. Felmászok, ami tök jó figyelemelterelésnek bizonyul. Tudod, említettem, hogy a testem szeret elájulni? Na, a magasságtól még jobban szeret elájulni. A teteje felé félúton zúgni kezd a fejem. Markolom a létrát, és mélyeket lélegzem. Meg tudom csinálni. Normális tud maradni a vérnyomásom, ájulás nélkül. Még csak nem is vagyok olyan magasan. Tessék, ha lenézek, akkor…

– Ne! – parancsolja Levi.

Felé fordulok. Pár centivel magasabban vagyok, és ebből a szögből még jóképűbbnek látszik. Istenem, utálom őt! És magamat.

– Mit ne?

– Ne nézz le! Csak rosszabb lesz. Honnan tudja egyáltalán, hogy…

– Nézz fel! Egyik lépés a másik után, szép lassan! Igen, jó. – Nem tudom, hogy a tanácsa működik-e, vagy a vérnyomásom magától felugrik, ha megmondják nekem, mit tegyek, de feljutok anélkül, hogy összeesnék, mint egy zsák krumpli. Ekkor rájövök, hogy a legrosszabb csak most jön. – Csak ereszkedj le a pereméről! – mondja Levi. Ott áll közvetlenül alattam, a karját felemeli, hogy elkapjon, a feje néhány centire van a himbálódzó lábamtól.

– Jézusom! – Felejtsd el az ájulást! Mindjárt hányok. – És ha nem kapsz el? Mi van, ha túl nehéz vagyok? Mi van, ha mind a ketten elesünk? Mi van, ha kitöröm a nyakad?

– El foglak, nyilván nem vagy az, nem fogunk, és nem fogod. Rajta, Bee! – kéri türelmesen. – Csak csukd be a szemed!

Látod? Ez lesz, ha edzel. Maradjatok a biztonságos kanapén, srácok!

– Készen állsz? – kérdezi bátorítóan. Bizalmi esés. Levi Wardbarommal. Istenem, mikor lett ez az én életem? Dr. Curie, kérem, vigyázzon rám!

Elengedem magam. Egy pillanatig a levegőben vagyok, biztos szét fogok loccsanni, mint Sebaj Tóbiás. Aztán erős ujjak fogják át a derekamat, és tíz nap alatt másodszor Levi karjában vagyok. Biztosan kicsit nagyobb elánnal löktem el magam a faltól, mert a végén közelebb kerülünk, mint terveztem. Hozzásimulok, és ahogy letesz a földre, mindent érzek. Mindent. A válla kemény izmait az ujjaim alatt. A teste melegét a pólóján keresztül. Ahogy az öve a hasamba vág. A veszélyes bizsergést az alhasamban, miközben ő… Mi? Nem.

Hátralépek. Ő itt Levi Ward. Nős ember. Apa. Tevepöcs. Mi jut egyáltalán eszembe?

– Jól vagy? Elpirulva bólintok.

– Kösz, hogy ilyen gyorsan ideértél! Félrenéz. Lehet, hogy elvörösödik.

– Szívesen!

– Sajnálom, hogy megzavartam az estédet! Próbáltam hívni Rocíót, de ő… nem tudom, merre jár.

– Örülök, hogy felhívtál. Tényleg? Azt komolyan kétlem.

– Szóval, nagyon köszönöm! Mivel viszonozhatom a szívességet?

Kifizethetem a benzint?

A fejét rázza.

– Hazaviszlek.

– Jaj, nem kell! Csak ötpercnyire lakom.

– Koromsötét van, és nincsenek járdák. – Levi kitárja az utasoldali ajtót, és nincs más választásom, mint beszállni. Tök mindegy. Kibírok még egy percet a közvetlen közelében.

A furgonja belseje patyolat tiszta és jó illat van – nem hittem, hogy ilyesmi lehetséges –, hátul látok pár energiaszeletet, és a gyomrom összeszorul az éhségtől, a félig tele kulacsáért pedig még a bacijait is kockáztatnám. És kézi váltóval vezet. Pff. Felvágós.

– Szolgálati lakásban laksz, ugye?

Bólintok, közben a sortom szegélyét rángatom. Nem tetszik, mennyire felcsúszik ülés közben. Nem mintha Levi bármikor is önként a combomra nézne, de kicsit feszengek, mert Tim azon poénkodott, hogy görbe a lábam. Annie pedig megvédett, rámordult Timre, hogy a lábaim tökéletesek, a véleménye szükségtelen, én pedig…

A furgon elindul. Ismerős hang tölti be az utasteret, de Levi gyorsan átvált a rádióra. Pislogok. A bemondó levélszavazatokról beszél.

– Az… Pearl Jam volt?

– Aha.

– A Vitalogy?

– Az.

Pff. A Pearl Jam nem a kedvencem, de jó, és utálom, hogy Levi szereti a jó zenét. Azt akarom, hogy a Dave Matthews Bandet szeresse. Hogy az Insane Clown Pose rajongója legyen. Hogy Nickelback ribancrendszáma legyen. Ez jár nekem.

– Mit kerestél a temetőben? – kérdezi.

– Csak… futottam.

– Te futsz? – Meglepettnek hangzik. Sértőn meglepettnek.

– Naa, tudom, hogy puhánynak tűnök, de…

– Nem tűnsz – szól közbe. – Mármint puhánynak. Csak a doktori iskolában te…

Felé fordulok. A szája sarka felfelé ível.

– Én mi?

– Egyszer azt mondtad, hogy az edzésre fordított időt soha nem kapjuk vissza.

Nem emlékszem, hogy ilyesmit mondtam volna. Főleg Levinak, mivel a Pitten kábé tizenkét szót váltottunk. Bár tényleg olyasminek hangzik, mint amit én mondanék.

– Kiderült, hogy minél jobb az ember fittségi szintje, annál egészségesebb a hippocampusa. Az alapértelmezett hálózat és a többszörös axonkötegek közötti összefüggésről nem is beszélve, szóval…

– Vállat vonok. – Berzenkedve beismerem, hogy a tudomány szerint a testedzés jó dolog. – Levi nevet, szarkaláb jelenik meg a szeme sarkában, amitől folytatni akarom. Nem mintha érdekelne, hogy megnevettetem. Miért érdekelne? – Csinálom ezt „A kanapétól az 5 kilométerig” programot, de… pfúj.

– Pfúj?

– Pfúj.

A mosolya egy milliméterrel szélesedik.

– Milyen hosszú a program?

– Négy hetes.

– Mióta csinálod?

– Pár hete.

– Milyen távolsággal nyomod?

– 300 méter. Elértem a határaimat. A harmadik percnél. – Borúlátóan néz rám. – Igazság szerint csak most futok másodszor a gimi óta.

– Szörnyű itt a hőség. Talán jobb lenne reggel futnod. De te nem vagy pacsirta típus, ugye? – Elgondolkodva harapdálja az ajkát. Azon gondolkodom, ezt vajon honnan tudja, és rájövök, hogy sajnos csak rám kell nézni délelőtt tizenegy előtt.

– Az űrközpontnak van edzőterme, amit elvileg használhatsz.

– Megnéztem. Szerződéses munkatársaknak nem ingyenes, és nem vagyok benne biztos, hogy az idegrendszerem egészsége megér havi hetven dolcsit. – Ari Shapiro egy tudósítót kérdezget valami Facebook-perről. – Te futsz öt kilométereket?

– Nem.

Összehúzom a szememet.

– Azért, mert te csak maratonokat és még hosszabb távokat futsz?

– Én… – Habozik, megszeppentnek tűnik. – Néha félmaratonokat futok.

– Hát akkor – mondom társalgási stílusban, miközben ő beáll a parkolóba –, nagyon szépen köszönöm a mentőakciót és a fuvart, de egyedül akarok lenni, hogy nyugiban utálhassalak.

Megint nevet. Miért hangzik ilyen kellemesen?

– Hé, én is küszködök a futással.

Abban biztos vagyok. Úgy az ötvenedik kilométer körül.

– Hát, kösz! Most mentettél meg másodszor. – Annak ellenére, hogy ősellenségek vagyunk. Szuper, mi?

– Másodszor?

– Aha. – Kikapcsolom a biztonsági övet. – A munkában volt a másik.

Amikor majdnem… palacsintává lapultam?

– Á! – Ennek említésére valami ugrik az állában. – Aha.

– Hát, nagyon jó éjszakát kívánok. – Megpaskolom a zsebemet. – Elnézést a… – Tovább tapogatózok. Aztán forgolódom az ülésen, keresek valamit, ami talán kicsúszott, de nem találok semmit. Ugyanolyan makulátlan a kocsi, mint amikor beszálltam. – Izé…

– Mi a gond?

– Én… – Lehunyom a szemem, próbálok visszagondolni a napomra. Felvettem a sortot. Betettem a kulcsomat a zsebébe. Miközben futottam, éreztem, hogy nekiütődik a lábamnak, aztán… A francba! Azt hiszem, kiesett, amikor lerogytam a sírra. – Fene vigyen, Noah Moore! – dohogom.

– Tessék?

– Azt hiszem, a temetőben hagytam a kulcsomat. – Felnyögök. – A fenébe, a gondnok hétkor elmegy! – Jézusom, mi van ezzel a nappal? Az alsó ajkamba harapok, végigzongorázom a lehetőségeimet. Alhatnék Rocío kanapéján, és kora reggel elmehetek a kulcsomért. Persze azt nem tudom, hogy ő hol van, vagy hogy ajtót nyitna-e. A tény, hogy a telefonom 4%-on van, nem…

Felriadok, amikor Levi újra beindítja a furgont.

– Ó, kösz, de nem kell visszamenni a temetőbe. Nem tudnám, hogy menjek be, és…

– Nem a temetőhöz viszlek. – Nem néz rám. – Kösd be az övedet!

– Tessék?

– Kösd be az övedet! – ismétli. Zavartan engedelmeskedem.

– Hova megyünk?

– Haza.

– Kihez haza?

– Hozzám.

Leesik az állam. Biztosan rosszul hallottam.

– Tessék?

– Kell egy hely, ahol éjszakázhatsz, nem?

– Igen, de… ott van Rocío kanapéja. Vagy hívok egy lakatost. Nem mehetek az otthonodba.

– Miért?

– Mert – mondom, és úgy hangzok, mint egy visító tizenkét éves. Hirtelen miért ilyen kedves? Bűntudata van, mert nem szólt a NASA-kalamajkáról? Hát legyen is! De inkább aludnék a híd alatt, és ennék planktont, minthogy beállítsak hozzá és a tökéletes családjához. Semmi személyes, de belehalnék az irigységbe. És nem találkozhatok a feleségével, amikor piszkos zokni és temetőszagom van. Ki tudja, Levi mit mondott neki eddig rólam? – Valószínűleg terveid vannak estére.

– Nincsenek.

– És az idegeidre mennék.

– Nem mennél.

– Ráadásul utálsz.

Egy pillanatra bosszúsan lehunyja a szemét, ami aggaszt. Hiszen vezet.

– Van valamilyen valós oka, amiért nem akarsz nálam éjszakázni, Bee?

– kérdezi sóhajtva.

– Én… Nagyon kedves, hogy felajánlottad, de kényelmetlen lenne számomra.

Ez betalál nála. Szorosabban markolja a kormányt, és higgadtan azt mondja:

– Ha nem érzed magad biztonságban a közelemben, azt teljesen tiszteletben tartom. Visszaviszlek a lakásodra. Addig nem megyek el, amíg nem tudom, hogy biztonságos helyen…

– Tessék? Nem, biztonságban érzem magam a közeledben. – Ahogy kimondom, rájövök, hogy ez mennyire igaz, és mennyire ritka számomra. Gyakran folyamatosan fenyegetve érzem magam, amikor olyan férfiakkal vagyok egyedül, akiket nem ismerek túl jól. Múltkor este Guy beugrott az irodába beszélgetni, és bár mindig kedves, folyton az ajtó felé tekingettem. De Levi más, ami fura, tekintve, hogy a kapcsolatunk mindig antagonisztikus volt. És főleg mivel akkora, mint egy viktoriánus udvarház. – Nem erről van szó.

– Akkor…?

Lehunyom a szemem, és hagyom, hogy a fejem hátradőljön a fejtámlának. Ki van zárva, hogy ezt megússzam, igaz? Akár bele is vethetem magam a katasztrófába.

– Akkor köszönöm! – felelem, és igyekszem nem annyira lehangoltnak hangzani, mint ahogy érzem magam. – Szeretnék ma nálad éjszakázni, ha nem túl nagy gond.

ABBAN A PILLANATBAN, ahogy meglátom Levi házát, szeretném az egészet porig égetni egy lángszóróval. Mert tökéletes.

Igazság szerint egy teljesen normális ház. De tökéletesen illik az álomképemhez, ami – hogy megint őszinték legyünk – nem különösebben fennkölt. Egész életemben egy csinos téglaházról álmodtam a kertvárosban, egy családról két és fél gyerekkel, és egy kertről, ahol lepkebarát növényeket ültethetek. Biztosra veszem, hogy egy pszichoanalitikus azt mondaná, hogy ennek köze van a meghatározó éveim nomád életmódjához. Odavagyok a stabilitásért, mit mondhatnék?

Persze, amikor azt mondom, hogy „egész életemben erről álmodtam”, azt úgy értem, hogy pár évvel ezelőttig. Amint rájöttem, hogy az emberek olyan kegyetlenek tudnak lenni, amitől az egész életünk megváltozik, a családrészt kiradíroztam az álomból. De a ház megmaradt, legalábbis az alapján, ahogy a szívem sajog, amikor Levi megáll a felhajtón. Az első, amit észreveszek: izsópfű nő a kertjében; a természet kolibrieledele, és a kedvenc növényem. Grrr. A második: nincsenek autók a felhajtón. Fura.

Bár néhány lámpa fel van kapcsolva odabent, szóval lehet, hogy a feleségéé a garázsban áll. Aha, valószínűleg ez a helyzet.

Kipattanok a furgonból – ami kegyetlenül magas –, már fájnak az izmaim, és viszket a lábam.

– Biztos, hogy nem baj?

Néma pillantást küld felém, ami azt üzeni, hogy Nem beszéltük ezt már meg hétszer?, és felvezet a felhajtón, ahol rengeteg szentjánosbogár vesz minket körül. Annyira irigylem ezt a helyet, hogy felrobbanok. És mindjárt találkozom Levi párjával, aki valószínűleg már talált egy becenevet nekem, a férje egykori ronda laborkollégájának. Valami olyasmi, hogy FrankenBee. Vagy Beezilla. Várjunk, ezek a becenevek igazából elég cukik. Az ő érdekükben remélem, hogy valami gonoszabbat találtak ki.

A ház belseje néma, és eltűnődöm, hogy vajon a család alszik-e már.

– Legyek csendben? – suttogom. Levi értetlenül néz rám.

– Ha akarsz – mondja normális hangerőn. Talán hangszigeteltek a falak?

Vagy Levi nagyon szigorú apa, vagy a feleségével profin rámolnak el a gyerekük után. A ház makulátlan és gyéren bútorozott, sehol egy játék vagy rendetlenség. Akad néhány mérnöki folyóirat, pár sci-fi poszter a falakon, és egy nyitott Asimov könyv a dohányzóasztalon; ő az egyik kedvenc íróm. Ez a férfi, akit utálok, hogy lehet körülvéve mindennel, amit imádok? Ez a legnagyobb döbbenet.

– Három használaton kívüli hálószoba van az emeleten. Azt választod, amelyik a legjobban tetszik. – Három használaton kívüli hálószoba? Mekkora ez a ház? – Az egyik gyakorlatilag az irodám, de a kanapé kihúzható. Akarsz zuhanyozni?

– Zuhanyozni?

– Nem akartam… – Úgy tűnik, Levi zavarba jött. – Ha akarsz. Mert futottál. Nem muszáj. Nem akartam arra célozni, hogy…

– …olyan a szagom, mint egy pisztráng izzadt ágyékának?

– Hát…

– Hogy olyan mocskos vagyok, mint egy benzinkút mosdója?

Egyértelműen zavarban van, és felnevetek. Kipirult arca szinte megnyerővé teszi.

– Ne aggódj! Undorító szagom van, és szeretnék zuhanyozni. Nagyot nyel és bólint.

– Azt tudod használni, amelyik a hálómhoz tartozik. Szappan és törölköző van bent.

De a felesége nem…?

– A ruháidat kimoshatom és megszáríthatom. Közben adok neked valamit az enyéim közül. Bár nincs semmim, ami a méreted. Te nagyon… – A torkát köszörüli. – …kicsi vagy.

Pillanat… elvált? Ezért nem hord gyűrűt? De akkor nem lenne kép a feleségéről az irodában, nem? Istenem, a nő meghalt? Nem, Guy elmondta volna. Vagy nem.

– IPhone-od van, igaz? – Levi kimegy a nappaliból, és töltővel a kezében tér vissza. – Tessék!

Nem veszem el tőle. Csak a bosszantóan jóképű arcát bámulom, és… Istenem, ez megőrjít.

– Figyelj – szólalok meg talán a kelleténél agresszívabban. – Tudom, hogy ez bunkóság, de túlságosan ki vagyok akadva ahhoz, hogy ne tegyem, úgyhogy kerek perec megkérdezem. – Nagy levegőt veszek. – Hol a családod?

Vállat von, továbbra is előre nyújtja a töltőt.

– Nem bunkóság. A szüleim Dallasban vannak. A legidősebb bátyám a vegasi légibázison él, a másikat nemrég vezényelték Belgiumba…

– Nem az a családod. A másik családod. Oldalra billenti a fejét.

– Az apámnak lenne egy másik családja, akikről mesélni akarsz?

Vagy…

– Nem. A gyereked hol van?

– A micsodám? – Levi hunyorogva néz rám.

– Van róla egy kép az irodádban – mondom erőtlenül. – És Guy mondta, hogy ketten bébiszitterkedtek.

– Á! – Mosolyogva rázza a fejét. – Penny nem az én gyerekem. De ő adta nekem azt a képet. Ő csinálta a keretet a suliban.

A lány nem az ő… Ó!

– Akkor együtt vagy az anyjával?

– Nem. Lilyvel réges-rég jártunk, nagyon rövid ideig, de most barátok vagyunk. Tanárnő, és egy éve egyedülálló anya. Néha vigyázok Pennyre a kedvéért, vagy elviszem a suliba, ha késésben van. Ilyesmik.

Ó!

– Ó! – Anyám, de szeretem idiótának érezni magamat! – Szóval te… egyedül élsz?

Bólint. Aztán elkerekedik a szeme, és hátrál egy lépést.

– Ó. Értem.

– Mit értesz?

– Hogy miért kérdezted. Bocsánat, eszembe sem jutott, hogy talán nem érzed magad biztonságban, ha úgy alszol itt, ha csak ketten vagyunk. Én…

– Jaj, nem! – Lépek egyet előre, hogy megnyugtassam. – Azért kérdeztem, mert kíváncsi voltam. Őszintén, nagyon furának tűnt nekem, hogy te… – Rájövök, mi szaladna épp ki a számon, és a nyelvembe harapok, mielőtt folytathatnám. De Levit nem csapom be.

– Sokkolt, hogy valaki hozzám jönne feleségül? – kérdezi, elfojtva egy mosolyt.

Aha.

– Dehogy! Okos vagy. És… magas. Még megvan az összes hajad. És biztos vagyok benne, hogy azokkal a nőkkel, akiket nem utálsz, kedvesebb vagy, mint velem voltál a múltban.

– Bee, én nem… – Erősen kifújja a levegőt. – Szállj be a kocsiba!

– Miért?

– Visszaviszlek a temetőbe, és megetetlek a sakálokkal.

– A múltban – mondtam sietve. – Ma kedves voltál velem. Az biztos, hogy megmentettél a zombitámadástól. Meg Fredtől és Marktól.

A homlokát ráncolja.

– Nem egészen értem, hogy mi ütött beléjük.

– Nagy adag nőgyűlöletre tippelek. – Vívódom, hogy folytassam-e. Aztán azt gondolom: csessze meg! – Az sem segít, hogy a csapatod kizárólag férfiakból áll, és szinte kizárólag fehérekből.

Arra számítok, hogy Levi ellenkezni fog. Ehelyett azt mondja:

– Igazad van. Ez szörnyű!

– Te választottad az embereket. A fejét rázza.

– Az elődömtől örököltem a csapatot.

– Ó!

– Az egyetlen új ember, akit én vettem fel, Kaylee volt. – Felsóhajt. – Hivatalosan megfeddtem Markot. A mai viselkedése bekerült az aktájába, és ma délutánra csapatmegbeszélést hívtam össze, ahol megismételtem, hogy társvezető vagy, és amit mondasz, az úgy lesz. Ha bármi, a maihoz hasonló történik, szólj! Elintézem. Gyere, keresek neked valamit, amit felvehetsz.

Kicsit sokkol, hogy megbeszélést hívott össze, hogy hivatalosan virslireferenciát adjon, úgyhogy kérdés nélkül a nyomába eredek. Az emelet ugyanolyan szép, mint a földszint, de jellegzetesebb. Észreveszek egy bakelitlemez-játszót és CD-ket, képeket a falakon, még néhány Pitt-kacatot is, amiket a saját lakásomból ismerek. De a hálószobája… A hálószobája varázslatos. Mintha egy katalógust látnék. Sarokszoba két nagy ablakkal, fabútorokkal, mennyezetig érő könyvespolcokkal, a hatalmas ágy közepén pedig békésen alszik a takarón…

– Allergiás vagy a macskákra? – kérdezi egy fiókban kotorászva. Megrázom a fejem, aztán rájövök, hogy nem néz rám.

– Nem.

– Schrödinger valószínűleg amúgy is békén fog hagyni. Öreg és mogorva.

Schrödinger!

– Azt hittem, utálod a macskákat. Zavart pillantással fordul felém.

– Miért?

– Nem is tudom. Ma kicsit ellenségesnek tűntél az én macskámmal.

– Úgy érted, a macskával, amelyik nem létezik?

– Félicette létezik! Konkrétan kitöröltem a csipát a szeméből, szóval…

– Félicette? Összeszorítom az ajkam.

– Így hívták az első macskát az űrben. Levi felvonja az egyik szemöldökét.

– És róla nevezted el a képzeletbeli macskádat. Értem.

A szememet forgatva ejtem a témát. Semmit sem szeretnék jobban, mint megsimogatni az ágyon összegömbölyödött, fekete szőrlabdát, de Levi felém nyújt egy V-nyakú fehér pólót és…

– Mennyire sértődnél meg, ha egy olyan bokszeralsót kapnál, amit egy barátom adott poénból? Nagyon kicsi, és szerintem még soha nem volt rajtam.

– Azok… flamingók?

Az arca elvörösödik.

– Nem csak a mérete miatt nem hordom soha. És talán ezt is szeretnéd.

– Egy tubus viszketés elleni krém.

– Kösz! Honnan tudtad?

Vállat von, kicsit még mindig vörös.

– Sokat vakarod a lábadat.

– Aha, imádnak a bogarak. – A szememet forgatom. – Az exem azt mondogatta, hogy csak szúnyogcsalinak tart maga mellett. – Visszatekintve Tim viselkedésére, ez valószínűleg még csak nem is vicc volt.

Tíz perccel később lemegyek a földszintre, a hajam vizes és fenyőillatú, és azon agyalok, hogy az elmúlt hetek összes valószínűtlen, hullámvasútszerű eseménye közül az a legfurább, hogy Levijal ugyanazt a dezodort használjuk. Mit mondhatnék? A férfi termékek olcsóbbak, jobb az illatuk, és hatékonyabban akadályozzák a testszagomat. Nem egészen tudom, mit érzek azzal kapcsolatban, hogy Levi hónaljának és az enyémnek egyformák az igényei, de ezt inkább elengedem.

A barátságos és meglepően jól felszerelt konyhának olyan illata van, mint életem legfinomabb ételének, amit még sose ettem. Levi a tűzhelynél ügyködik nekem háttal, és eléggé biztos vagyok benne, hogy ugyanaz a póló van rajta, mint rajtam, csak más színben. Csakhogy rá tökéletesen illik. Rajtam úgy áll, mint egy cirkuszi sátor.

– A kaja… – kezdi, aztán elakad, amikor megfordul, és meglát. Megragadok két maroknyit a pólómból, és úgy teszek, mint aki pukedlizik.

– Köszönöm ezt a ruhát, jó uram!

– Te… – Rekedtnek hangzik. – Szívesen. Öt perc múlva kész a kaja. Összerezzenek, amikor visszafordul a serpenyőkhöz és lábosokhoz.

Kizárt, hogy hús és tejtermék nélkül főzött. Istenem, miért ennyire kedves?

– Köszönöm, de… – A tűzhelyhez ballagok. Tacót készít. Ú, imádom a tacót! – …nem kellett volna.

– Amúgy is akartam magamnak vacsorát főzni.

– Nagyon kedves tőled, hogy felajánlod, de kétlem, hogy ehetek. – Elhallgatok, amikor a tekintetem megállapodik a tölteléken. Nem hús, hanem portobello gomba. Egy üveg laktózmentes tejföl, mellette pedig egy zacskó reszelt, növényi alapú cheddar.

Összehúzom a szemem. Hirtelen lábujjhegyre állok, és kinyitom a hozzám legközelebbi szekrényt. Quinoát, agar-agart és juharszirupot látok. A következőben diófélék, magvak, egy csomag datolya. Még jobban ráncolom a homlokomat, és a hűtőhöz lépek, ami olyan, mint az enyém gazdagabb, jobb verziója. Mandulatej, tofu, gyümölcsök, zöldségek, kókusz alapú joghurtok, miso paszta. Te jó ég!

Te… jó… ég.

– Vegán – motyogom magamnak.

– Az.

Felnézek. Levi értetlen, türelmes arccal néz engem, és fogalmam sincs, hogyan mondjam el neki, hogy ez kábé a tizedik dolog, ami közös bennünk.

A sci-fi, a macskák, a tudomány, nyilván a férfi dezodor és ki tudja, még mi. Ez annyira hihetetlenül felkavaró számomra is, hogy el sem tudom képzelni, ő mennyire utálná, ha tudna róla. Eljátszom a gondolattal, hogy elmondom neki, de nem érdemli meg. Ma nagyon kedves volt. Helyette csak a torkomat köszörülöm.

– Hát… én is.

– Gondoltam. Amikor… leszidtál. A fánk miatt.

– Jaj, istenem! Azt el is felejtettem. – A kezembe temetem az arcom. – Sajnálom! Nagyon sajnálom! Hiszed vagy sem, általában nem vagyok dühöngő seggfej, aki elijeszti a kollégáit a növényi alapú termékektől.

– Semmi baj.

A halántékomat masszírozom.

– Védelmemre legyen mondva, a legkevésbé környezetbarát autót vezeted.

– Az egy Ford F-150-es. Elég környezetbarát, ami azt illeti.

– Az? – Összerezzenek. – Nos, megint a védelmemre legyen mondva, a doktori iskola idején nem vadásztál rendszeresen?

Levi válla alig észrevehetően megfeszül.

– Az egész családom vadászik, és tinédzserként több vadásztúrán vettem részt, mint szerettem volna. Mielőtt még nemet mondhattam volna.

– Ez szörnyen hangzik. – Együttérzek vele. Vállat von, de kicsit erőltetettnek tűnik. – Oké. Azt hiszem, egyáltalán nincs mentségem. Egyszerűen csak seggfej vagyok.

Levi elmosolyodik.

– Én sem tudtam, hogy te vegán vagy. Emlékszem, hogy Tim húsos ebédeket hozott neked a Pitten.

– Aha. – A szememet forgatom. – Tim azt vallotta, hogy makacskodom, és a hús íze majd visszatérít egy rendes étrendre. – Levi undorodó arcát látva felnevetek. – Aha. Folyton nem-vegán dolgokat csempészett a kajámba. Szörnyű volt. Egyébként te mióta vagy vegán?

– Nagyjából húsz éve.

– Ó! Nálad melyik állat? Pontosan érti, mire célzok.

– Egy kecske. Egy sajtreklámban. Annyira… meggyőzőnek tűnt. Komoran bólintok.

– Biztosan nagyon megviselt.

– A szüleimet biztosan. Azon veszekedtünk majdnem egy évtizedig, hogy a fehér hús tényleg hús-e. – Átnyújt nekem egy tányért, és int, hogy szedjek. – És neked?

– Egy csirke. Nagyon cuki volt. Néha mellettem ült, és az oldalamnak dőlt. Aztán… ja.

Levi felsóhajt.

– Ja.

Öt perccel később egy olyan reggelizősarokban ülve, amiért szó szerint a kisujjamat adnám, előttünk isteni kajával teli tányérokkal és import sörrel, eszembe jut valami: egy órája vagyok itt, és nem szorongtam, egyszer sem. Teljesen fel voltam készülve rá, hogy úgy kell tennem egész éjszaka, mintha máshol, egy boldog helyen lennék (dr. Curie-vel egy virágzó cseresznyefa alatt a japán Narában), de Levi furán… megkönnyítette számomra a dolgokat.

– Figyu – mondom, mielőtt beleharaphatna a tacójába –, köszi a mait! Nem lehet könnyű ilyen szívélyesen befogadni valakit, akivel nem igazán jössz ki jól, vagy nem kedvelsz, és engedni, hogy nálad éjszakázzon.

Lehunyja a szemét, mint mindig, amikor azt a nyilvánvaló tényt említem, hogy nem igazán szíveljük egymást (meglepően igazságkerülő). De amikor kinyitja, állja a tekintetemet.

– Igazad van. Nem könnyű. De nem azért, amiért hiszed.

A homlokomat ráncolom, meg akarom kérdezni tőle, pontosan mire céloz, de megelőz.

– Egyél, Bee! – utasít gyengéden.

Farkaséhes vagyok, úgyhogy engedelmeskedem.

10

DORZOLATERÁLIS PREFRONTÁLIS KÉREG: VALÓTLANSÁGOK

– MOST KI FOGOM kapcsolni a beszédközpontodat.

Guy legyőzött sóhajjal néz fel a szemhéja alól.

– Haver, utálom, amikor ezt csinálják!

Felnevetek. Guy a harmadik űrhajós, akit ma reggel tesztelek. Ő a BLINK-en dolgozik, úgyhogy eredetileg nem terveztük, hogy feltérképezzük az agyát, de valaki az utolsó pillanatban kiesett a pilótacsapatból. Az agystimuláció trükkös dolog: bonyolult megjósolni, hogyan fognak reagálni a neuronok, és még nehezebb olyanok esetében, akinél előfordult már epilepszia vagy szívritmuszavar. Akár egy csésze erős kávé is úgy összekutyulhatja az agy kémiáját, hogy egy jól megalapozott stimulációs protokoll is veszélyessé válhat. Amikor megtudtuk, hogy az egyik kiválasztott űrhajósnak a múltban rohamai voltak, úgy döntöttünk, hogy a helyét Guynak adjuk. Guy eksztázisba esett.

– Most célba veszem a Broca-mezőt – mondom neki.

– Á, igen. A híres Broca-mező – bólint tájékozottan. Elmosolyodom.

– Az a bal posterior-inferior frontális tekervényed, maximum 25 hertzes lökésekkel foglak stimulálni.

– Anélkül, hogy először meghívnál vacsorázni? – Csettint a nyelvével.

– Hogy lássam, működik-e. Szükségem lesz rá, hogy beszélj! Felmondhatsz egy verset, bármit, nem számít. – A többi űrhajós, akit ma teszteltem, egy Shakespeare-szonettet választott, és a Hűségnyilatkozatot.

– Amit csak akarok?

Felteszem a stimulációs tekercset a fülétől két és fél centire.

– Aha.

– Ám legyen! – Guy a torkát köszörüli. – My loneliness is killing me and I, I must confess I still believe…

Nevetek, mint mindenki más a teremben. Köztük Levi is, aki úgy tűnik, elég közel áll Guyhoz. Ez nagyon jó színben tünteti fel (Guyt, nem Levit, Levit nem vagyok hajlandó jó színben feltüntetni), tekintve, hogy valószínűleg neki kellett volna vezetni a BLINK-et. Úgy tűnik, Guy nem bánja, legalábbis a baráti csevejből ítélve valamilyen labdajáték csapat-összeállításáról, miközben beállítottam a berendezést.

– …my loneliness is killing me and I, I must c… – Guy a homlokát ráncolja. – Bocs, I must c… – Még jobban ráncolja a homlokát. – Must c… – dadogja még egyszer és gyorsan pislog. Rocíóhoz fordulok, aki jegyzetel. – Beszédleállás a mínusz 38, 16, 50-es MNI koordinátáknál.

Az ezt követő taps szükségtelen, de kicsit örülök neki. Ma délelőtt, amikor az egész mérnöki csapat vonakodva elvonszolta magát az idegstimulációs laborba, hogy megnézzék az első agyfeltérképezésemet, egyértelmű volt, hogy bárhol máshol szívesebben lennének. Ugyanolyan nyilvánvaló volt, hogy Levi utasította őket, hogy egy mukkot se szóljanak az érdeklődésük teljes hiányáról.

Rendes srácok. Megpróbálták megjátszani. Sajnos megvan az oka, hogy a középsuliban a mérnökök inkább a robotikaszakkörhöz húznak, mint a színjátszóhoz.

Szerencsére az idegtudomány egyedül is meg tudja védeni a maga becsületét. Csak fognom kellett a tekercsemet, és bemutatni pár trükköt. A megfelelő pont megfelelő frekvenciájú stimulálásával a kitüntetéses űrhajósok, akiknek az IQ-ja jócskán három számjegyű, a fiókjaik pedig tele vannak diplomákkal, átmenetileg elfelejthetnek számolni (Azta! Ez komoly?), mozgatni az ujjaikat (Para!), azoknak az arcát, akikkel nap mint nap együtt dolgoznak (Bee, ezt hogy csinálod?), és persze beszélni (Egész életemben nem láttam még ennyire menő dolgot!). Az agystimuláció nagyon menő, és aki mást mond, annak számolnia kell a haragjával. A labor ezért van még mindig zsúfolásig tele. A mérnökök elvileg az első bemutató után távoztak volna, de úgy döntöttek, hogy maradnak… úgy tűnik, örökre.

Klassz áttéríteni egy rakás szkeptikust az idegtudomány csodáival.

Eltöprengek, hogy vajon dr. Curie is ugyanezt érezte-e, amikor megosztotta az ionizáló radioaktivitás iránti szerelmét. Természetesen esetében a hosszútávú, védtelen kitettség az instabil izotópoknak végül súlyos aplasztikus anémiához és a szanatóriumban bekövetkezett halálához vezetett, de… érted, mit akarok mondani. Ezért amikor azt mondom:

– Azt hiszem, mindent megkaptam Guytól, amit szerettem volna. Mára végeztünk – és a terem csalódottan felnyög, Levijal jókedvűen nézünk össze.

Tisztázzuk: nem vagyunk barátok vagy ilyesmi. Egy közös vacsora, egy olyan szobában töltött éjszaka, ahol ott van a kedvenc könyveim háromnegyede, és egy ásításnyi út Noah Moore sírjáig, ami alatt Levi udvariasan tiszteletben tartotta, hogy nem vagyok pacsirta típus, és boldogítóan csendben maradt, nem tett minket barátokká. Továbbra sem kedveljük egymást, bánjuk a napot, amikor megismerkedtünk, dögvészt kívánnánk a másik házára stb. stb. De úgy tűnik, múlt héten a vegán tacók felett bizonytalan, kezdetleges szövetséget kötöttünk. Segítek neki tenni a dolgát, és ő is segít nekem.

Már majdnem olyan, mintha tényleg együttműködnénk. Őrület, mi?

Ebédre megmelegítem szánalmas vegán kajámat, fogok egy halom tudományos cikket, amit el akartam olvasni, és elindulok az épület mögötti piknikasztalokhoz. Öt perce rágcsálom a csicseriborsómat, amikor egy ismerős hangot hallok.

– Bee! – Guy és Levi sétál felém, kezükben papírpoharakkal és szendvicses zacskókkal. – Nem bánod, ha csatlakozunk? – kérdezi Guy.

Kicsit igen, mert ez az elektroterápiás tanulmány nem fogja elolvasni saját magát, de megrázom a fejemet. Bocsánatkérő pillantást küldök Levi felé (Bocs, hogy muszáj velem enned, mert Guy nem tudja, hogy ősellenségek vagyunk.), de úgy tűnik, nem érti, leül velem szemben, és halványan mosolyog, mintha nem bánná. Nézem az izmai játékát az inge alatt, és melegség fut végig a gerincemen.

Hmm. Fura.

Guy vigyorogva mellém ül, és magamban nem először gondolom azt, hogy ő egy egészséges, sármos, igazi Cuki Pasi™.

Ez hihetetlenül tárgyiasító és lealacsonyító, és ha bárkinek elárulod, kerek perec letagadom, de még a doktori iskolában Annie azt mondta nekem, hogy háromfajta vonzó férfi létezik. Nem tudom, hogy ő maga találta-e ki ezt a taxonómiát, Afroditétől kapott sugallatot álmában vagy a Teen Vogue-ból lopta, de így hangzik:

Van a cuki típus, azok a pasik, akik nem fenyegetően, hanem megközelíthetően vonzóak, amit kellemes megjelenésük és rabul ejtő személyiségük kombinációja ad. Tim ebbe a csoportba tartozik, ahogy Guy és a legtöbb férfi kutató is; köztük, úgy sejtem, Pierre Curie is. Ha belegondolok, minden pasi, aki valaha rám mozdult, ilyen volt, talán mert alacsony vagyok, egyedien öltözködöm, és próbálok barátságos lenni. Ha pasi lennék, Cuki Pasi™ lennék; ők felismerik ezt valami elemi szinten, és próbálkoznak nálam.

Aztán ott a jóképű típus, Annie szerint ez a kategória kicsit pazarlás.

A Jóképű Pasi™-nak olyan az arca, amilyeneket filmelőzetesekben és parfümreklámokban látsz, geometriailag tökéletes és objektívan elképesztő, de van benne valami megközelíthetetlen. Azok a pasik olyan álomszerűek, hogy már szinte elvontak. Kell valami, ami a valósághoz kapcsolja őket: egy érdekes személyiségjegy, egy hiba, egy határozott érdeklődési kör; máskülönben ellebegnének az unalom buborékban. Természetesen a társadalom nem igazán bátorítja a Jóképű Pasikat™, hogy ragyogó személyiségük legyen, ezért hajlamos vagyok egyetérteni Annie-vel: használhatatlanok.

Végül, de nem utolsó sorban a Szexi Pasik™. Annie hosszan áradozott arról, hogy Levi a Szexi Pasi™ mintapéldánya, de én szeretnék hivatalosan tiltakozni. Sőt, ennek a kategóriának még a létezését sem ismerem el. Abszurd gondolat, hogy vannak férfiak, akikhez akaratlanul is vonzódunk. Férfiak, akiktől bizseregsz, akik szünet nélkül a fejedben járnak, akik úgy villannak fel az agyadban, mint a fényvillanások a nyakszirti kéreg stimulálása után. Férfiak, akik testiek, elementárisak, ősiek. Férfiasak. Jelenlévők. Erősek. Kamunak hangzik, nem?

– Ki vele! – szól hozzám Guy Cuki Pasi™-mosollyal. – Mi a baj az agyammal?

– Amennyire én tudom, semmi.

– Szuper hír! Segítenél meggyőzni a volt feleségemet, hogy igazoltan épelméjű vagyok?

– Írok neked igazolást.

– Klassz! – Rám kacsint. Észreveszem, hogy sokszor kacsint rám. – És hogy tetszik Houston?

– Még nem láttam belőle sokat az űrközponton kívül.

– És egy temetőn – szól közbe Levi. Sötét pillantást küldök felé, és bosszúból ellopok tőle egy fürt szőlőt. Halvány mosollyal engedi.

– Segíthetek – ajánlhatja Guy.

– Persze – mondom szórakozottan, nagyban Levit nézve és látványosan falatozva a szőlőjéből.

– Komolyan?

– Aha.

Levi felvonja az egyik szemöldökét, és beleharap a szendvicsébe.

Nagyon olyan, mint egy kihívás, úgyhogy egy epret is ellopok.

– Talán elmehetnénk vacsorázni – mondja Guy. – Holnap este ráérsz?

Levijal azonnal felé fordulunk. Az agyamban visszapörgetem a beszélgetést, próbálom felidézni, hogy mibe egyeztem bele. Egy randiba? Houston felfedezésébe? Házasságba?

Nem. Nem, nem, nem. Nagyon nem érdekel a randizás, nagyon nem érdekel Guy, az meg pláne nem, hogy Guyjal randizzak. Viszont tudod, mi érdekes? A fura, tolakodó gondolataim. Például hogy eszembe jut, milyen érzés volt Levi keze a derekamon, amikor lecsúsztatott a teste mellett.

– Izé, én…

– Vagy most hétvégén?

– Ó! – Rémült pillantást küldök Levi felé. Segíts! Kérlek, segíts! – Kösz, de igazából én…

– Csak mondd, melyik este! Rugalmas vagyok és…

– Guy – szólal meg Levi mély és halk hangon. – Esetleg vess egy pillantást a bal kezére!

Zavartan lenézek. Az ujjaim még mindig az epret markolják. Mire…? Ó! A nagyanyám jegygyűrűje. Ma reggel felvettem. Hogy szerencsét hozzon az agyfeltérképezésnél.

– A francba! Bocs! – kér azonnal bocsánatot Guy. – Fogalmam sem volt, hogy te…

– Jaj, semmi baj. Nem… – vagyok házas, akarom mondani, de akkor elpocsékolom a nagyszerű kiutat, amit Levi ajánlott. – Nem zavar.

– Oké. Még egyszer bocsánat! – Levihoz hajol, és összeesküvő hangon megkérdezi: – Csak kíváncsiságból, mekkora a férje? És mennyire hajlamos a düh fűtötte erőszakra?

– Jaj, nem – rázom a fejemet. – Ő nem igazán… – létezik.

– Ne aggódj! – mondja Levi Guynak. – Tim szelíd természetű. Magamban a kezembe temetem az arcomat.

Nem hiszem el, hogy Levi azt mondta Guynak, hogy Tim felesége vagyok. Ez a létező legrosszabb, legkönnyebben cáfolható hazugság. Nem tudott volna kitalálni valami random pasit?

– Azért szerezzek ágyékvédőt? – kérdezi Guy. Levi vállat von.

– Biztos, ami biztos.

Lenézek a csicseriborsómra, és azt kívánom, bár Levi ebédje lenne.

A gyümölcs sokkal jobb. A hihető hazugságok sokkal jobbak.

– Biztosan nem haragszol, Bee? – kérdezi Guy kissé aggódva. – Nem akartalak kényelmetlen helyzetbe hozni.

Ezt kapom, amiért a Wardbaromtól kértem segítséget. Sötéten nézek Levi felé, elcsenek még egy epret, és felsóhajtok.

– Nem. Egyáltalán nem haragszom.

REIKE: Hogy érted, hogy Levi hazudott, és azt mondta, hogy Tim felesége vagy???

BEE: Látta, hogy mennyire zavarba jöttem, és segíteni próbált.

REIKE: Először is: Guy Fierinek nem volt joga ilyen helyzetbe hozni.

BEE: NEM ez a neve.

BEE: De attól még jogos.

REIKE: Másodszor, ez egy szörnyű hazugság, könnyen megcáfolható, ha Guy Fieri szó szerint bárkivel beszél, aki ismer téged. Ez még vissza fog ütni.

BEE: Tudom.

REIKE: Harmadszor: Levi tudja, hogy nem vagy Tim felesége, ugye?

BEE: Aha. Timmel haverok, együtt dolgoznak. Levi volt az, aki a doktori suliban azt mondta Timnek, hogy keressen valaki jobbat.

REIKE: Őszintén, csak nemet kellett volna mondanod Guy Fierinek. Elcseszted.

BEE: Tudom, de te a testvérem vagy, én pedig egy ember. SZERETET ÉS EGYÜTTÉRZÉS KELL, NEM ÍTÉLKEZÉS

REIKE: Neked teljes pszichológiai értékelés kell.

REIKE: De♥♥♥

Egy áfonyás smoothie-t kortyolgatok, és körülnézek a zsúfolt kávézóban. Rocíót várom, hogy betoppanjon az első korrepetálásunkra.

Valószínűleg nem lesz gond. A házasságom (vagy annak hiánya) valószínűleg nem kerül szóba Guyjal. És máson is gondolkodhatok. Például a stimulációs protokollokon, amiket létrehozok. Vagy a bevételi egyenlőtlenségeken. Vagy azon, hogy egy ideje nem láttam Félicette-et, de szerintem folyamatosan eszi a kis nasikat, amiket az irodámban hagytam neki. Fontos dolgokon.

– Tudtad – üdvözöl Rocío becsusszanva a székre velem szemben –, hogy a vér tökéletes tojáspótlék? – Pislogok. Ezt jelnek veszi, hogy folytassa. – 65 gramm tojásonként. Rendkívül hasonló fehérjeösszetétel.

– …érdekes. – Nem.

– Ehetnél vérsütit. Vérfagyit. Vérhabcsókot. Vérpapardellét. Véres egyensúlysütit. Véromlettet, vagy ha azt jobban szeretnéd, vérrántottát. Vértiramisu. Vérpite…

– Azt hiszem, értem a lényeget.

– Jó. – Elmosolyodik. – Azt akartam, hogy tudd. Ha esetleg a vér vegán lenne.

Kinyitom a számat, hogy több dologra is megjegyzést tegyek, de megelégszem eggyel.

– Köszönöm, Ro. Igazán rendes tőled. Mitől nedves a hajad? Kérlek, ne mondd, hogy vér!

– Elmentem az edzőterembe. Szeretem elképzelni, hogy Ophelia vagyok a lassú folyóban: úgy tenni, mintha belefulladnék egy dán patakba, miután egy gyenge fűzfaág letört a súlyom alatt.

– Mit keresett egy fűzfán?

– Megőrült. A szerelemért. – Rocío rám mered. – És azt mondják, egy nő szíve ingatag.

Értem.

– Klassz medencének hangzik.

– Olyan, mint egy Sir John Everett Millais festmény. Csak kötelező az úszósapka, a középkori ruházat meg tilos. Fasiszták!

– Hmm. Talán mégis vennem kéne egy bérletet.

– Nem kell, NASA-alkalmazottaknak ingyenes.

– De szerződéseseknek nem. Vagy igen?

– Tőlem nem kértek pénzt. – Rocío vállat von, és kiveszi a GRE-előkészítő tankönyvet a hátizsákjából. – Kezdhetjük a kvantitatív érveléssel? Bár a paralelogrammáktól szeretném belefojtani magam egy dán patakba. Megint.

Fél órával később teljesen egyértelművé válik, hogy az én intelligens, matekimádó, ékesszóló kutatóasszisztensem miért szerepel olyan rosszul ezeken a vizsgákon: vizsga túl buta a számára. Egyéb híreink: mindjárt kinyírjuk egymást.

– A helyes válasz a B – ismétlem, és komolyan fontolgatom, hogy kitépek egy lapot a könyvből, és a szájába tömöm. – A többi lehetőséggel nem kell foglalkoznod. X y egyik faktora a négyzeten…

– Feltételezed, hogy x egész szám. De mi van, ha racionális szám?

Valós szám? Vagy még rosszabb, irracionális szám?

– Garantálom neked, hogy az x nem irracionális szám – sziszegem.

– Honnan tudod? – morogja.

– Józan paraszti ész!

– A józan paraszti ész azoknak való, akik nem elég okosak ahhoz, hogy megoldják a pít.

– Arra célzol…

– Helló lányok!

– Mi van?! – csattanunk fel egyszerre. Kaylee egy nagyon pink ital felett pislog felénk.

– Nem akartam zavarni…

– Nem, nem – mosolygok bátorítóan. – Bocs, elragadtattuk magunkat! Akadt néhány… problémánk. – Lila melegítőt és szívalakú napszemüveget visel, a haját a mellkasáig érő halfarokfonatban rendezte el a vállán. A retikülje görögdinnye alakú, a nyaklánca egy pink virág középen egy K betűvel.

Ő akarok lenni.

– Óóó! – félrebillenti a fejét. – Segíthetek? – Van valami őszinte abban, ahogy kérdezi, mintha tényleg érdekelné. Nem törődöm azzal, hogy Rocío megrúg az asztal alatt, és megkérdezem Kayleet:

– Szeretnél csatlakozni hozzánk, hogy megküzdjünk a GRE hegemóniájával?

Nem tudom, milyen reakcióra számítottam, de arra nem, hogy Kaylee fújtat, a szemét forgatja, aztán odahúz az asztalhoz egy széket.

– Megalázó! A GRE, a SAT, mindegyik ilyen vizsga intézményesített kapu, és szörnyű, hogy az egyetemi programok mennyire ezekre támaszkodnak a felvételiknél. A huszonegyedik századból eltelt két évtized, de még mindig olyan intelligencia-felfogáson alapuló teszteket használunk, amik kábé annyira elavultak, mint a Triászkor. A doktori iskola sikere olyan tulajdonságoktól függ, melyeket a GRE nem mér; mindannyian tudjuk. Miért nem lépünk tovább egy holisztikusabb megközelítés felé a felvételinél? Ráadásul a GRE több száz dollárba kerül. Kinek van meg ehhez a pénzügyi háttere? Az előkészítő kurzusokhoz, a tananyagokhoz, a tanárokhoz? Hadd áruljam el, hogy kinek nincs: a nem gazdag embereknek. – Az ujját rázza felém, precízen és nagyon elegánsan. Le vagyok nyűgözve. – Tudjátok, hogy általában ki teljesít rosszul a standardizált vizsgákon? A nők és marginalizált személyek. Ez egy önbeteljesítő jóslat: azok a csoportok, amelyeknek folyamatosan azt mondja a társadalom, hogy kevésbé okosak, pokoli szorongással sétálnak bele egy vizsgahelyzetbe, és a végén alulteljesítenek. Ezt sztereotípia fenyegetésnek hívják, és rengeteg szakirodalom foglalkozik vele. Ahogy rengeteg szakirodalom mutatja be azt is, hogy a GRE szörnyen helytelenül jósolja meg, ki végzi el a doktori iskolát. De ez a felvételi fejeseket sehol nem érdekli az országban, és továbbra is egy olyan eszközt használnak, ami gazdag, fehér gyerekek értékelésére készült. – Kirázza a haját. – Én azt mondom, égessük porig!

– Mit… égessünk porig?

– Az egészet! – mondja szenvedélyesen Kaylee éles hangon. Aztán finoman iszik egy kortyot a szívószállal. Nagyon szeretnék ő lenni.

Rocíóra pillantok, aztán még egyszer, Kayleet bámulja, kapkodva veszi a levegőt, az ajka szétválik, az arca kipirul. A jobb keze úgy kapaszkodik az előkészítő könyvbe, mintha egy szakadék széle lenne.

– Jól vagy, Ro? – kérdezem. Bólint anélkül, hogy moccanna a tekintete.

– Egyébként – folytatja Kaylee vállvonogatva – miért beszélünk a GRE-ről?

– Rocío megcsinálja, és segítek neki. Méghozzá… – A torkomat köszörülöm. – …vegyes eredménnyel. Azt hiszem, épp egymás meggyilkolására készültünk az irracionális számok miatt.

– Nagyjából – motyogja Rocío.

– Ó… – Kaylee finoman legyint –, nem kellene beszélnetek az irracionális számokról. A GRE-vel az a helyzet, hogy minél kevesebbet tudsz, annál jobban teljesítesz. – A legjobb Nem megmondtam? pillantásommal nézek Rocíóra. Megint megrúg. – Ha elvégzel egy előkészítő tanfolyamot, ott tanítanak apró trükköket, amikkel könnyebb megcsinálni; jobban, mint tényleges matekkal.

– Te megcsináltad a GRE-t? – kérdezi Rocío.

– Aha. Ez a menedzserkedés átmeneti dolog. Most kezdem a tanári PhD-t ősszel. A Johns Hopkinson.

Rocío a homlokát ráncolja.

– Te… a Johns Hopkinsra mész?

– Igen! – bólint boldogan Kaylee. – A szüleim fizették az előkészítő kurzust, és van egy csomó jegyzetem. És a legtöbb dologra emlékszem is. Mi lenne, ha segítenék?

Rocío olyan rémült tekintettel fordul felém, hogy majdnem felnevetek.

Majdnem. Helyette fogom a smoothie-mat, és felállok.

– Nagyon kedves tőled, hogy felajánlod. – Rocío próbál még egyszer megrúgni, de elsiklom előle. – Megyek, megnézem az űrközpont edzőtermét. Rocío azt mondta, hogy ingyen van.

– Az is. Levi a múltkor átállíttatta velem a státuszotokat.

– Kinek a státuszát?

– A tiédet. És Rocíóét. – Kaylee rám kacsint. – Csapattaggá tettelek titeket a rendszerben, ami jár bizonyos előnyökkel.

– Ó, köszönöm! Ez nagyon… – Váratlan? Levira nem jellemző? Valami, amit biztosan itt és most találtál ki, mert Levi miért tenne ilyet? – …nagylelkű.

– Levi fantasztikus. Életem legjobb főnöke. Addig nyaggatta a NASA-t, míg meg nem győzte őket, hogy egészségbiztosítást is kapjak. – Mosolyogva Rocíóhoz fordul, aki úgy fest, mint aki kész belefojtani magát egy dán patakba. Megint. – Hol akarod kezdeni?

Rocío felperzsel a szemével, miközben búcsút intek. Őszintén, kitűnő kezekben van. Meg sem érdemli. A járdán előveszem a telefonomat, és gyorsan bepötyögök egy tweetet.

@MitTenneMarie… ha az egyik nagy akadály, ami miatt nem vehet részt a felsőoktatásban, a GRE lenne: egy vizsga, ami 1) drága 2) rosszul jósolja meg az egyetemi sikerességet, és 3) elfogult azokkal szemben, akik alacsony jövedelműek, a BIPOC közösség tagjai, és nem cisz férfiak?

A zsebembe csúsztatom a telefonomat, és a gondolataim visszatérnek az edzőteremhez. Levi valószínűleg csak azért akarja, hogy használhassam, hogy ne kelljen minden héten különböző temetőkből elhoznia. Őszintén, nem hibáztatom.

Aha. Biztosan ezért.

11

NUCLEUS ACCUMBENS: SZERENCSEJÁTÉK

– LEVI? ÁT TUDNÁD KÜLDENI a legújabb…

– A tervrajzok a szerveren vannak – motyogja a miniatűr csavarhúzó mellett, amit a fogai között tart. Nem néz fel a kábelek és a lemezek tömkelegéből, amin dolgozik.

Péntek este kilenc óra múlt. Mindenki más elment. Egyedül vagyunk a mérnöki laborban, mint a hét legtöbb napján, ahogy én gondolok rá: Barátságtalan Barátságos Csend™-ben. Nagyon hasonlít más csendekhez, csakhogy tudom, hogy Levi nem kedvel, és Levi tudja, hogy tudom, hogy nem kedvel, és hogy cserébe én sem kedvelem. De nem hozza szóba, én pedig nem igazán gondolok rá. Mert nincs rá okunk.

Szóval ja. A Barátságtalan Barátságos Csend™-ünk gyakorlatilag sima barátságos csend. Egymással szemben ülünk különböző munkaasztaloknál. Besötétítünk, hogy lássuk a kinti fák körvonalait. Mindketten a magunk feladatára koncentrálunk. Időnként megosztunk néhány megjegyzést, gondolatot, kétséget a BLINK-kel kapcsolatban. Csinálhatnánk ugyanezt az irodáinkból is, de felnézni a laptopomból és szóban feltenni egy kérdést jobb, mint leírni egy e-mailben. Legépelni azt, hogy Helló, Levi meg A legjobbakat, Bee akkora nyűg.

Ráadásul Levi hoz nasit. Magának hozza a melóba, de pocsékul számolja ki az adagokat, és mindig túl sokat csinál. Eddig ettem házi diákcsemegét, avokádókrémet és sós kekszet, rizssütit, popcornt, pitachipszet, bab-mártogatóst, és kábé négyfajta energiagolyót.

Igen, jobb szakács, mint én valaha leszek.

Nem, nem vagyok túl büszke, hogy elfogadjam a kajáját. Nem vagyok túl büszke, hogy elfogadjam bárki kajáját.

Ráadásul egy hónapja vagyok Houstonban, és már közel járunk ahhoz, hogy legyen a prototípusnak egy működő verziója. Megérdemlek egy kis ünnepi búratömést.

– A régi tervrajz van fönt a szerveren, az új nincs.

Levi kiveszi a csavarhúzót a szájából.

– De igen. Én tettem oda.

– Az nem a jó file.

Felnéz.

– Ellenőriznéd még egyszer, kérlek?

A szememet forgatom, és nagyot sóhajtok, de engedelmeskedem. Mert ma étcsokis és mogyoróvajas energiagolyókat csinált, és egetrengetően finomak lettek.

– Megtörtént. Továbbra sincs itt.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Ott kell lennie. – Türelmetlen pillantást küld felém, mintha attól a létfontosságú feladattól vonnám el, hogy vigyázzon az ország nukleáris kódjaira.

– Nincs. Akarsz fogadni valamiben?

– Miben szeretnél fogadni?

– Lássuk csak! – Az arca, amikor rájön, hogy igazam volt, jobb lesz, mint a szex. Jobb, mint a szex Timmel, az biztos. – Egymillió dollárban.

– Nincs egymillió dollárom. Neked van?

– Hát persze, fiatal kutató vagyok. – Levi felnevet. Valami megrebben bennem, de nem törődöm vele. – Fogadjunk Schrödingerben!

– Nem fogadok a macskámban!

– Mert tudod, hogy veszíteni fogsz.

– Nem, mert a macskám tizenhét éves, és rendszeresen kézzel kell kinyomni a végbélmirigyeit. De ha még mindig akarod…

Grimaszolok.

– Nem, kösz! – Az ujjaimmal dobolok a bicepszemen, azon töprengek, mije van még Levinak, ami kellhet nekem. Kérhetném, hogy mindennap főzzön nekem egy hónapig, de már így is kábé ezt csinálja anélkül, hogy feltűnne neki. Miért változtatnánk valamin, ami működik? – Ha én nyerek, lesz egy tetkód.

– Milyen?

– Egy kecske. Élő kecskéről – teszem hozzá nagylelkűen.

– Nem lehet.

– Miért?

– Már van egy.

Felnevetek.

– Ó, megvan! A bögréd. Amin az van, hogy Yoda Best Engineer.

– Igen?

– Olyat akarok. De természetesen az legyen rajta, hogy „idegkutató”. Felvonja az egyik szemöldökét.

– Ez ugyanolyan, mint amikor valaki magának veszi meg a Világ legjobb főnöke bögrét. Gratulálok, hivatalosan is te vagy a NASA Michael Scottja!

– Méghozzá büszkén. Oké – mondom, és felé fordítom a gépemet, hogy lássa. – Áll az alku! Gyere, ámulj a tervrajzok hiányán a szerveren!

– Várj! És én?

– Mi van veled?

– Te mit csinálsz, ha én nyerek?

– Ó! – vállat vonok. – Amit akarsz. Úgyis igazam van. Szeretnéd a nehezen megszerzett millióimat?

– Nem. – Elgondolkodva rázza a fejét.

– Menjek át, és nyomogassam én szegény Schrödinger végbélmirigyét, amíg Houstonban vagyok?

– Csábító, de Schrödinger nagyon szégyenlős az ánuszával kapcsolatban. – Levi megkocogtatja férfias, szépen metszett állát. Hm.

Egyáltalán miért veszem észre? – Ha én nyerek, benevezel egy 5 kilométeresre itt, Houstonban.

Vállat vonok.

– Persze. Benevezek egy…

– És lefutod.

Kitör belőlem a röhögés.

– Az ki van zárva!

– Miért?

– Mert jelenleg a programom negyedik lépésénél tartok, és még mindig képtelen vagyok lefutni 800 métert anélkül, hogy összeesnék. Lefutni egy 5 kilométeres versenyt kábé annyira hangzik kellemesnek, mint a véreztetés. Piócákkal.

– Futok veled.

– Úgy érted, sétálni fogsz mellettem a hétmérföldes lábaiddal?

– Edzeni foglak.

– Ó, Levi, Levi! Te naiv gyermek! – Magamra mutatok. Ma orrpöttyöt viselek, galaxisos leggingset és fehér trikót. Lila hajam lazán a vállamra omlik. Biztos vagyok benne, hogy az egyik háttetkóm kilátszik. Minden azt üvölti rólam, hogy Levi kriptonitja. – Látod ezt a vézna, satnya, izomtalan testet? Arra teremtették, hogy parazitikus szimbiózisban éljen egy kanapéval. Sok millió ohmnyi erővel áll ellen az edzésnek.

Levi jó sokáig bámulja a testemet, de elvörösödve félrenéz. Szegény flótás! Biztosan nézni is rossz lehet.

– Nem számít, nem? Hiszen annyira biztos vagy benne, hogy nyersz.

– Igaz. – Vállat vonok. – Áll az alku! Gyere, érezd a vereség keserű ízét!

Jön is, néhány lépéssel ott is terem a munkaasztalomnál azokkal a nevetséges, hétmérföldes lábaival. De nem áll meg a laptop előtt, amit kényelmesen odafordítottam neki. Inkább megkerüli a pultot, mögém áll, aztán felénk húzza a gépet. Hogy jobban láthassam a közelgő vesztét, gondolom.

– Alig várom, hogy a könnyeidet kortyolgassam az új bögrémből! – suttogom.

– Majd meglátjuk. – A bal kezével nekitámaszkodik a pultnak, a másikkal megfogja az egeret. Még a magas zsámolyomon is sok-sok centivel magasabb nálam, gyakorlatilag körülzár a helyemen. Ennek nyugtalanítónak kellene lennie, fojtogatónak, de hagy nekem elég teret, úgyhogy nem bánom. Ráadásul tudom, hogy nem jelent semmit. Mert ő Levi. Én pedig Bee vagyok. Ami azt illeti, szinte kellemes a belőle áradó forróság, miközben dübörög a légkondi. Eredményes második karrierje lehetne súlyozott takaróként.

– Ez fura. – Hallom a hangján, hogy elgondolkodik. – Hiányzik a file.

– Lehet a bögre nagy méretű?

– Itt kellene lennie. – Levi előrehajol, az álla súrolja a hajamat. Nem szörnyű. Valahogy az ellenkezője. – Elmentettem.

– Talán álmodtad? Néha reggelente azt hiszem, hogy felkeltem és fogat mostam, pedig még ágyban vagyok. Bár az új bögrémmel szupermotivált leszek, hogy korán keljek, és megigyam a kávémat.

– Fura. – Kár, hogy nem figyel a gúnyolódásomra. Pedig egész jól csinálom, ha mondhatok ilyet. – Nézd! – Gyorsan gépel, a könyöke belső fele a felkaromnak dörzsölődik, és megnyit egy tevékenységnaplót. – Látod? Valaki, történetesen én, elmentette a file-t délután 1:16-kor. Aztán 4:23-kor valaki eltávolította…

Azonnal tudom, mire akar kilyukadni ezzel. Hátradöntöm a nyakamat, hogy felnézzek rá, ő pedig már lefelé néz öt centivel feljebbről. Istenem, a szeme! Feltalált egy új zöld színt.

– Nem én voltam! – bukik ki belőlem.

– Mennyire akarod a macskámat?

– Lényegesen kevésbé így, hogy tudok a végbélproblémáiról.

– És a bögrémet?

– Nagyon, de esküszöm, hogy nem én voltam!

Szkeptikusan hümmög. Érzem a lélegzetét az arcomban. Menta egy leheletnyi mogyoróvajjal.

– Hajlok rá, hogy higgyek neked, de csak azért, mert nem először történik ilyen.

– Hogy érted?

– A frekvenciák listája a parietális elektródákhoz, amiket tegnap küldtél. Az, amit elküldtél e-mailben és feltettél a szerverre. Nem volt ott.

Ráncolom a homlokom.

– De én feltettem.

– Tudom. A mérnökök is panaszkodtak hiányzó és rossz helyre került file-okra, sérült cuccokra. Sok kis apróságra.

– Valószínűleg szerverhiba.

– Vagy az emberek elcseszik.

– Meg tudod mondani, ki mozgatta a file-t? Levi gépel még kicsit.

– A naplókból nem. A rendszert nem így kódolták. Tudod, mire képes?

– A fejemet rázom, így beleverem valahová a mellkasába. – Meg tudja mondani, hova került az a file, ha még a szerveren van, csak egy másik mappában. Ami a tervrajzok esetében… – megnyomja a space-t, és felugrik egy kép – épp itt van.

– Ó, tökéletes. Pontosan ezt… – Összekoccan a fogam, amikor becsukom a számat. – Egy pillanat!

– Milyen 5 kilométeresre nevezzünk be? – Végigsimít a nyelvével az arca belső oldalán. – Általában van egy űrtematikájú júniusban…

– Kizárt! – megpördülök. – A file nem ott volt, ahol lennie kellett volna.

– A fogadás úgy szólt, hogy a file a szerveren van. – Elégedetten mosolyog. – Fogadok, hogy örülsz, hogy nem egyeztem bele az anális nyomkodásba.

– Úgy értettem, hogy egy konkrét mappában.

– Micsoda pech, hogy nem konkretizáltad, hol! – Levi megjátszott megnyugtatásul a vállamra teszi a kezét. Komolyan fontolgatom, hogy leharapom, és röhejes, hogy minden porcikám eltörpül minden porcikája mellett. Hogy mi röhejes még? Az, hogy úgy tűnik, nem szűnnek a tolakodó gondolatok arról, ahogy a teste az enyémhez simul. És attól, hogy ilyen közel van hozzám, eszembe jut, ahogy a combja a lábaim közé nyomakodott, erősen és hajthatatlanul a…

– Mit csináltok ti ketten?

Boris áll a labor bejáratában, és az ösztönöm először azt súgja, hogy lökjem el magam Levitól, és kiabáljam azt, hogy semmi sem történt, semmi sem történt, csak dolgoztunk. De a közöttünk lévő távolság tökéletesen helyénvaló. Csak úgy érzem, hogy nem, mivel Levi olyan hatalmas. És meleg. Mert ő Levi.

– Épp most akartunk benevezni egy 5 kilométeres versenyre – mondja Levi. – Mi újság, Boris?

– 5 kilométer, mi? – Ott marad az ajtónyílásban, szokásos fáradt arckifejezésével néz minket. – Ami azt illeti, híreim vannak.

– Rossz hír?

– Nem jó.

– Akkor rossz.

Boris közelebb jön, a kezében egy nyomtatott lap.

– Tervezitek, hogy elmentek a Human Brain Imagingre?

A HBI, azaz humán agyi képalkotás konferencia egyike a számtalan idegtudományi konferenciának. Nem különösebben neves, de az évek során „buli” hírnévre tett szert: mókás városokban zajlik, sok kiegészítő eseménnyel és ipari szponzorokkal. A fiatal, menő idegkutatók itt építenek kapcsolatokat, és rúgnak be együtt.

De én nem vagyok menő. Levi pedig nem idegkutató.

– Nem – felelem Borisnak. – Idén hol lesz?

– New Orleansban. A következő hétvégén.

– Klassz. Tervezed, hogy mész?

Boris a fejét rázza, és feltartja a papírt.

– Nem. De valaki igen.

– A MagTech? – kérdezi Levi a vállam felett olvasva.

– Szemmel tartjuk őket. A cég bemutatja a sisakjuk egy verzióját a HBI-n.

– Kérvényezték a szabadalmat?

– Még nem.

– Akkor a nyilvánosság elé lépni…

– Nem valami intelligens lépés. Szerintem azért próbálnak láthatóvá válni, hogy új befektetőket szerezzenek. Ami számunkra remek alkalom, hogy megtudjuk, hol tartanak.

– Azt javaslod, küldjünk valakit New Orleansba, hogy vegyen részt a HBI-n, és jelentse, hogy a MagTech hogyan halad hozzánk képest?

– Nem. – Boris először mosolyog, amióta belépett. – Titeket utasítalak rá, hogy menjetek.

– EGYSZERŰEN NEM HISZEM, hogy úgy használjuk ki legjobban az időnket, ha elmegyünk New Orleansba Bigyó felügyelőt játszani – mondom Levinak, miközben hazakísér, ahogy ahhoz ragaszkodott. (Houston veszélyes éjszaka; Sosem tudhatod, ki ólálkodik; Vagy hagyod, hogy hazakísérjelek, vagy három méterről követlek. Te döntesz.) Tolja a biciklijét; úgy tűnik, legtöbbször azzal jár munkába. Hmm. Túlteljesítő. Az övére erősített sisakja néhány lépésenként a combjához ütődik. A megnyugtató ritmus határozott háttérzaj a nyavalygásomhoz.

– Minimum Columbo hadnagyok vagyunk.

– Bigyó jobb, mint Columbo – jegyzem meg. – Ne értsd félre, látom az előnyét annak, hogy szemmel tartjuk a versenytársat, de nem lenne jobb valaki mást küldeni?

– Senki más nem ismeri annyira a BLINK-et, mint mi, és te vagy az egyetlen, aki ért az idegtudományhoz.

– Fred tényleg részt vett egy egyetemi kurzuson.

Levi elmosolyodik.

– Legalább hétvégén lesz, úgyhogy munkanapot nem hagyunk ki.

Felvonom az egyik szemöldököm. Mind a ketten dolgozunk minden áldott hétvégén.

– Miért viseled ezt ilyen jól? Levi vállat von.

– Gondosan megválogatom, miért harcolok Borisszal.

– Ezért nem érné meg harcolni? Két napról van szó annak a közvetlen közelében, akit a világon a legjobban utálsz.

– Elon Musk is jön?

– Nem… én.

Levi nagyot sóhajt, a homlokát dörzsöli.

– Ezt már végigjátszottuk, Bee. Ráadásul a csapat folyton elszúr olyan alapvető dolgokat, mint a file-ok biztonsági mentése – teszi hozzá szárazon. – Én nem bíznék rájuk… kémkedést. – Az utolsó szót mosolyogva mondja, és nagyot dobban a szívem. Megmagyarázhatatlan, de Cuki Pasi™

hangulat árad felőle; talán azért, mert ha jókedvű, nagyon cukin néz ki.

– Én még mindig azt hiszem, hogy nem emberi mulasztásról van szó – mondom, és próbálok nem olyasmiken gondolkodni, mint a cukiság.

– Mindegy, összehívok egy megbeszélést a mérnökökkel, és rájuk ijesztek, hogy legyenek óvatosabbak.

– Várj! – Megállok a házam előtt. – Nem teheted, ha nem vagy biztos, hogy nem a csapatból volt-e valaki.

– Biztos vagyok.

– De nincs bizonyítékod. – Értetlen arckifejezéssel néz rám. – Nem akarod olyannal gyanúsítani őket, amit talán el sem követtek, ugye?

– De elkövették. Bosszúsan fújtatok.

– Mi van, ha fura pech?

– Nem az.

– De te… – Összeszorítom a számat. – Figyelj, társ-vezetők vagyunk. Fegyelmi döntéseket együtt kellene hoznunk, vagyis nem vádolhatsz senkit semmivel, amíg én rá nem bólintok. Az pedig nem történik meg, csak ha konkrét bizonyítékot látok, hogy ez az egyik csapattag műve. – Gyengéd, jókedvű arccal néz le rám, mintha nagyon aranyosnak találná a bosszúságomat. Micsoda szadista! – Jó? – nógatom.

Bólint.

– Oké. – Leakasztja a sisakját, és megköti az álla alatt. Tuti biztos, hogy nem tűnik fel, ahogy mozog a bicepsze. – És Bee?

– Igen?

Felül a biciklijére, és elindul.

– Majd szólok, hogy melyik 5 kilométerest választottam. Hátat fordít nekem, de akkor is bemutatok neki.

12

VENTRÁLIS STRIÁTUM: VÁGYAKOZÁS

SHMAC: A GRE tweet elég nagyot megy, mi?

Az biztos.

Ha azt, hogy „elég” úgy érti, hogy „nagy”. A „megy”-et, pedig úgy, hogy „szarvihart kavar”.

Fogalmam sincs, hogy egyáltalán hogyan történt. Aznap, amikor elküldtem a tweetet, ágyba bújtam, miután olvastam a kommenteket, amiben az emberek a vizsgával kapcsolatos negatív tapasztalataikról beszéltek. Amikor felébredtem, lett egy új hashtag (#FairEgyetemiFelvételik) és tucatnyi, a STEM világában működő női és kisebbségi szervezet pedig GRE-sztrájkot hirdetett, arra biztatva a diákokat, hogy a GRE nélkül adják be a doktori iskolás felvételijüket.

@OliviaWeiBio: Ha mindenki megteszi, a doktori programoknak nem lesz más választása, mint a tapasztalataink, a CV-nk, a korábbi erőfeszítéseink és a képességeink alapján értékelni minket. Gyakorlatilag, amit eddig is csinálniuk kellett volna.

Említettem már mennyire imádom a nőket a STEM világában? Mert imáááádom a nőket a STEM világában!

Két órával később a The Atlantic egyik újságírója üzenetet küldött nekem, interjút kért. Aztán a CNN. Aztán a Felsőoktatási Krónika. Aztán a Fox News (mintha adnék!). Összefogtam Shmackal, hogy még nagyobb közönséget érjünk el, és együtt összehoztunk egy ezer szavas esszét, amiben összefoglaltuk a GRE mint felvételi eszköz használatát támogató bizonyítékok hiányosságait. Arra biztattam a sajtóorgánumokat, hogy azokat a nőket interjúvolják meg, akik elkezdték a hashtaget (kivéve a Fox Newst, nekik nem válaszoltam). Többen előléptek, és beszéltek a médiával arról, hogy hány minimálbéres óra kell ahhoz, hogy kifizethessék a vizsgát, a frusztrációról, amikor a gazdagabb osztálytársaik, akik megengedhettek maguknak magántanárt, jobban teljesítettek, a lesújtó csalódásról, amikor álmaik intézménye elutasítja őket a tökéletes GPA pontszám és a kutatási tapasztalataik ellenére, mert a pontszámuk néhány százalékkal valamilyen önkényes határvonal alatt marad. Még most is beszélnek, egyre többen nyílnak meg.

A #FairEgyetemiFelvételik egy mozgalom, és valódi esélye van, hogy megszabaduljon ettől a hülye, igazságtalan vizsgától. Összevissza kalapált a szívem.

Tudod, kinek kalapált még összevissza a szíve? Rocíónak, aki berontott az irodába.

– Többet nem készülök a GRE-re, szolidaritást vállalok a testvéreimmel. A Johns Hopkinsnak a többi felvételi anyagom alapján kell elismernie, hogy mennyire kemény vagyok.

Fölnéztem a laptopomból, és bólintottam.

– Támogatom.

– Ugye tudod, miért történik ez? – Összeesküvőn az asztalom fölé hajolt. – A múltkor arról beszéltünk, mennyire pocsék a GRE, most pedig az emberek azért esnek neki, mert Marie elkezdte a társalgást. Nem lehet véletlen.

– Ó – dadogtam –, hát valószínűleg tényleg csak véletlen…

– Nincsenek véletlenek – mondta, csodaszép sötét szeme a szemembe nézett. – Bee, mindketten tudjuk, hogy kinek köszönhetem ezt.

– Ó… biztos vagyok…

– La Lloronának. – Kivette a telefonját a zsebéből, és képeket mutatott nekem gyönyörű vízmosásokról. – Elmentem a közeli helyekre, ahol látták őt, és kis ajándékokat hagytam nagyrabecsülésem jeléül.

– Ajándékokat?

– Igen. Tarot kártyákat, verseket, amikben a halál szépségét magasztaltam, ágakból kirakott pentagramokat. A szokásos.

– A… szokásos.

– Szerintem ő így üzeni, hogy „Rocío, felismerek egy rokonlelket, sőt utódot benned.” – Rám mosolygott, és letette a táskáját az asztalra. – Annyira boldog vagyok, Bee!

Viszonoztam a mosolyt, és folytattam a munkát, megkönnyebbülve, hogy Rocío nem gyanítja, ki áll az MTM mögött. Néha eltűnődöm, hogy vajon dr. Curie-nek is volt-e titkos identitása, amit nem fedhetett fel. A korszak alapján Hasfelmetsző Jack is lehetett. Soha ne mondd, hogy soha, igaz?

MARIE: Gondolod, hogy tényleg megszabadulunk a GRE-től?

SHMAC: Közelebb vagyunk hozzá, mint valaha, az biztos.

MARIE: Egyetértek. Egyébként kösz, hogy segítettél.

Shmacnak és nekem ugyanannyi követőnk van, de teljesen más rétegeket érünk el. Utálok pasiknak köszönetet mondani a Virslireferenciáért™, de az igazság az, hogy a tudományos világ sok férfitagja inna inkább aludttejet, minthogy reagálna az MTM-re. Ami nem is baj, mert semmit sem szeretnék jobban, mint több liter aludttejet ledönteni a torkukon. De a #FairEgyetemiFelvételik-nek akkor is szüksége van minden támogatásra, amit csak kaphat.

MARIE: Hogy van a Lány?

SHMAC: Hogy van Tevepöcs?

MARIE: Elképesztő, de szinte jól kijövünk. Ha még nem húztunk be egymásnak, együttműködünk-e egyáltalán? De szép terelés. Mesélj a Lányról.

SHMAC: Minden rendben.

MARIE: A rendben sokféleképpen értelmezhető. Szűkítsd le!

SHMAC: Mennyire?

MARIE: Nagyon.

SHMAC: Oké. Leszűkítve: minden remek, a lehető legrosszabb módon. Sokat dolgozunk együtt, mert ezt kívánja meg a projekt. És talán ezért iszom a negyedik sörömet egy csütörtök este.

MARIE: Miért rossz a közös munka?

SHMAC: Csak… tudok róla dolgokat.

MARIE: Dolgokat?

SHMAC: Tudom, mit szeret enni, milyen sorozatokat néz, mi nevetteti meg, mi a véleménye a háziállatokról. Tudom, mit nem kedvel (rajtam kívül). Milliónyi kis jellegzetességét listáztam a fejemben, és varázslatosak. Ő varázslatos. Okos, vicces, hihetetlen kutató. És… vannak dolgok. Dolgok, amire gondolok. De részeg vagyok, és ez nem helyes.

MARIE: Imádom, ami nem helyes.

SHMAC: Tényleg?

MARIE: Néha. Ki vele!

SHMAC: Tudnod kell, hogy soha nem tennék olyasmit, amivel kellemetlen helyzetbe hoznám.

MARIE: Shmac, tudom. És ha valaha ilyet tennél, levágnám a farkad egy rozsdás szikével.

SHMAC: Jogos.

MARIE: Mondd el.

A konyhában ketyeg az óra. A késő éjjel közlekedő kocsik halk zajjal haladnak el az ablak előtt, és a telefonom képernyője elsötétül. Nem hiszem, hogy Shmac folytatná. Szerintem nem fog megnyílni, és ez elszomorít. Bár semmit sem tudok az életéről, az a benyomásom, hogy ha velem nem teszi meg, akkor senkivel. A szemem lecsukódik, megszokja a sötétet, és a képernyő ekkor villan fel újra.

A levegő kiszalad a tüdőmből.

SHMAC: Tudom, milyen az illata. Van az a kis szeplő a nyakán, amikor összefogja a haját. A felső ajka kicsit teltebb az alsónál. A csuklója íve, amikor tollat tart a kezében. Helytelen, tényleg helytelen, de ismerem az alakját. Úgy alszom el, hogy arra gondolok, aztán felébredek, elmegyek dolgozni, ő pedig ott van, és lehetetlen. Olyasmiket mondok neki, amiről tudom, hogy egyet fog vele érteni, csak hogy halljam, ahogy visszahümmög nekem. Mintha forró víz folyna végig a rohadt gerincemen. Férjnél van. Fantasztikus nő. Megbízik bennem, én pedig csak arra tudok gondolni, hogy beviszem az irodámba, levetkőztetem, és kimondhatatlan dolgokat csinálok vele. És el akarom mondani neki. El akarom neki mondani, hogy ragyog, olyan élesen ragyog az agyamban, hogy néha nem tudok koncentrálni. Néha elfelejtem, miért mentem be valahová. Elterelődnek a gondolataim. Neki akarom lökni a falnak, és azt akarom, hogy lökjön vissza. Vissza akarok menni az időben, és behúzni a hülye férjének azon a napon, amikor megismertem, aztán visszatérni a jövőbe, és még egyszer behúzni neki. Venni akarok neki virágokat, kaját, könyveket.

Fogni akarom a kezét, és be akarom zárni őt a hálószobámba. Ő minden, amire valaha vágytam, és egyszerre akarom őt beinjekciózni az agyamba, és soha nem látni többé. Nincs hozzá hasonló, és ezek az érzések kurvára elviselhetetlenek. Félálomban voltak, míg távol járt, de most itt van, és a testem egy rohadt tinédzsernek hiszi magát, én meg nem tudom, mihez kezdjek. Nem tehetek semmit, úgyhogy én csak… nem.

Nem kapok levegőt. Nem tudok megmoccanni. Még a torkomba gyűlő gombócot sem tudom lenyelni. Lehet, hogy elsírom magam. Shmacért. A lányért, aki soha nem fogja tudni, hogy valakiben hegynyi vágy lakozik. És talán magamért, mert eldöntöttem, hogy soha nem fogom ezt érezni, soha többé. Soha, de soha, és most rájövök, most először, hogy milyen borzalmas árat fogok fizetni.

MARIE: Jaj, Shmac!

Mi mást mondhatnék? Szerelmes valakibe, aki nem szereti viszont. Aki házas. Ennek a sztorinak nincs happy endje. És azt hiszem, Shmac ezt tudja, mert csak annyit válaszol:

SHMAC: Ja.

* * *

– SZIA, BEE!

Félreteszem a cikkemet, és Lamarra mosolygok.

– Mi újság?

– Nem sok. Csak szólni akartam neked, hogy frissítettem a naplózási rendszert a szerveren.

– Ó!

– Aha. Számodra nem változik semmi, de most azokat a felhasználókat, akik file-okat eltávolítanak, cserélnek vagy módosítanak, automatikusan nyomon követjük. Ha valami gáz van, tudni fogjuk, ki a felelős.

– Remek! – A homlokomat ráncolom. – Miért csináltad ezt?

– A gondok miatt.

– Gondok?

– Aha. Hiányzó file-ok meg ilyenek. Levi összehívott egy mérnöki értekezletet, lecseszett minket, és megkért, hogy változtassam meg a szerverkódot. – Megszeppenve vállat von. – Bocs a káoszért! – Kislisszol az irodámból, én meg a cikkemet bámulom. Három perccel később még mindig bámulom, amikor valaki más kopog az ajtómon.

– Mi történt a keringetőddel? – Levi áll az ajtónyílásban, úgy tölti ki, ahogy az Lamarnak nem igazán sikerült. – Hiányzik a rácsa. Hívom a karbantartókat…

– Ne! – megfordulok. – Félicette így jut be éjszakánként. Hogy megegye a jutifalatokat, amiket neki hagyok.

Levi felvonja az egyik szemöldökét.

– Nyitott szellőzőt szeretnél, mert a képzeletbeli macskád…

– Nem képzeletbeli! A múltkor találtam egy mancsnyomot a számítógépem mellett. Elküldtem neked. – Amire azt válaszolta, Olyan, mint egy paca a kajádból. Utálom őt!

– Rendben. A holnappal kapcsolatban: korán kellene indulnunk, mivel New Orleans több mint ötórányira van. Nem baj, ha bérelt kocsival megyünk, és én vezetek? Alhatsz a kocsiban, de szeretnék hat körül indulni…

– Összehívtál egy megbeszélést.

Levi oldalra billenti a fejét. Egy fekete hajtincse a homlokába hullik.

– Tessék?

– Beszéltél a mérnököknek a hiányzó file-okról.

– Á! – Összeszorítja az ajkát. – Így van.

Felállok, anélkül, hogy tudnám, miért. Csípőre teszem a kezem, továbbra sem tudva, miért.

– Megkértelek, hogy ne.

– Bee. Meg kellett tennem.

– Megegyeztünk, hogy nem, amíg nincs bizonyítékunk. Összefonja a karját a mellkasa előtt, a vállai makacsul merevek.

– Nem egyeztünk meg. Azt mondtad, hogy nem akarsz teljes megbeszélést összehívni emiatt, és nem is tettem. De én vagyok a mérnöki részleg vezetője, és úgy döntöttem, hogy az én csapatomnak szólok a problémáról.

Felhorkanok.

– A csapatod mindenki rajtam és Rocíón kívül. Szép kiskapu.

– Miért zavar ez téged ennyire?

– Mert.

– Ennél kicsit pontosabbnak kellene lenned.

– Mert a hátam mögött intézted – berzenkedem. – Pont, mint egy hónappal ezelőtt, amikor nem szóltál, hogy a NASA megpróbálja törölni a BLINK-et.

– Ez egyáltalán nem ugyanaz.

– Elméletben az. És elvi kérdés. – Az arcom belső oldalát harapdálom. – Ha társvezetők vagyunk, meg kell egyeznünk, mielőtt fegyelmi döntéseket hozunk.

– Nem történtek fegyelmi lépések. Egy ötperces megbeszélés volt, ami során megkértem a csapatot, hogy ne szórakozzanak fontos file-okkal. Erős kézzel fogom a gyeplőt, és a csapatom tudja ezt. Senki nem csinált belőle nagy ügyet, kivéve téged.

– Akkor miért nem szóltál, hogy mire készülsz?

Levi tekintete megkeményedik, perzselő, sötét és frusztrált. Az arcomat fürkészi némán, és érzem, hogy a szobában magasra csap a feszültség. Mindjárt robban. Nagyon össze fogunk veszni. Mindjárt rám üvölt, hogy törődjek a magam dolgával. Én megdobom a kajámmal. Püfölni fogjuk egymást, az emberek berohannak, hogy szétválasszanak minket, szép kis műsort rendezünk.

De csak annyit mond:

– Hatkor felveszlek. – A hangja fagyos. Kemény. Rideg. Nagyon más, mint amit az elmúlt öt hétben megütött velem.

Eltűnődöm, hogy miért van ez. Eltűnődöm, hogy utál-e. Eltűnődöm, hogy én utálom-e őt. Annyira eltűnődöm, hogy elfelejtek válaszolni neki, de nem számít. Mert már ott sincs.

13

FELSŐ IKERTESTEK: VETNÉL ERRE EGY PILLANTÁST?

EGY ÓRA, HUSZONNÉGY PERC és tizenhét másodperc.

Tizennyolc. Tizenkilenc. Húsz.

Ennyi ideje ülök ebben a Nissan Altimában, ahol citrom, műbőr és Levi mennyei, férfias illata érződik. És ennyi ideje hallgatunk. Mélységesen, szívből hallgatunk.

Szartasztikus hétvége lesz. 007-est fogunk játszani, miközben alig szólunk egymáshoz. Semmi hibát nem látok a tervben.

Az én hibám? Talán. Talán én kezdtem ezt a – beismerem, rendkívül gyerekes – állóháborút, amikor nem mondtam neki azt, hogy „Helló!” ma reggel. Talán én vagyok a bűnös. De tőlem aztán repülő mókusok is potyoghatnak, mert mérges vagyok. Úgyhogy belevetem magam. Összegyűjtöm az összes Levijal kapcsolatos sérelmemet, és nagy, kornyadozó, izzó szupernovává gyúrom hallgatásból, ami…

Őszintén, nem vagyok benne biztos, hogy észreveszi.

Tény, hogy felvonta a szemöldökét, amikor nem köszöntem, a lehető legjobban előadva egy tizenegy évest, aki az előbb fejezte be a Bébicsőszök klubjának újraolvasását. De elég gyorsan lerázta magáról. Betett egy CD-t (Mer de Noms A Perfect Circle-től, és úristen, a fantasztikus zenei ízlése olyan, mint egy késdöfés a petefészkembe), aztán elindult. Egykedvűen. Nyugodtan.

Lefogadom, hogy még csak nem is gondol rá. Lefogadom, hogy nem érdekli. Lefogadom, hogy itt ülök, idegesen játszadozom a nagymamám gyűrűjével, duzzogok a Judith ritmusára, miközben ő valószínűleg a termodinamikai törvényeken töpreng, vagy hogy csatlakozzon-e a samponmentes mozgalomhoz. A pasik min gondolkodnak egyáltalán egyfolytában? A Dow Joneson. A MILF pornón. A következő randijukon.

Levi randizik? Biztosan, tekintve hányan gondolják őt Szexi PasiTM-nak. Lehet, hogy nem nős, de talán tartós kapcsolatban él. Talán fülig szerelmes, mint Shmac. Szegény Shmac! Kaotikus, zavaros módon belesajdul a szívem, amikor arra gondolok, amit mondott. Arra, hogy Levi hasonlóan szenvedélyes, ijesztő, hatalmas dolgokat érez egy nő iránt. Hogy Levi azokat a dolgokat csinálja, amiket Shmac csinálna a lánnyal.

Megborzongok, és azon tűnődöm, hogy miért bukkannak fel még mindig kósza emlékek az agyamban arról, ahogy Levi nekinyom a falnak. Azon töprengek, hogy vajon a barátnője, aki talán nincs is, rendkívül szerencsés, vagy pont az ellenkezője? Azon tűnődöm, hogy egyáltalán miért tűnődöm…

– Sajnálom!

Olyan gyorsan fordulok oda, hogy meghúzom a nyakam.

– Tessék?

– Sajnálom! – ismétli.

– Mit? – A nyakamat masszírozom.

Levi az utat nézi, és felvonja az egyik szemöldökét.

– Ez valami tanítási technika? „Bocsánatkérés hülyéknek?”

– Nem. Őszintén össze vagyok zavarodva.

– Akkor sajnálom, hogy megbeszélést hívtam össze anélkül, hogy a beleegyezésedet kértem volna.

Hunyorgok.

– Komolyan?

– Komolyan mi?

– Te… tényleg bocsánatot kérsz?

– Aha.

– Ó! – bólintok. – Akkor, hogy pontosak legyünk, te tényleg kérted a beleegyezésemet. Amit én határozottan nem adtam meg.

– Így van. – Szerintem Levi az arca belső oldalát harapdálja, hogy ne mosolyogjon. – Nem követtem a határozott tanácsodat. Nem a tekintélyedet akartam aláásni, vagy úgy tenni, mintha a véleményed lényegtelen lenne. Azt hiszem… – Összeszorítja az ajkait. – Ami azt illeti, tudom, hogy túlságosan belevonódtam a BLINK-be. Amitől túlzottan irányító és parancsolgató leszek. Igazad van, másodszor nem beszéltem meg veled fontos dolgokat. – Végre rám néz. – Sajnálom, Bee!

Pislogok. Többször.

– Nahát!

– Nahát?

– Ez kitűnő bocsánatkérés volt. – Csalódottan csóválom a fejemet. – Most hogyan folytassam a nagyon felnőtt némaságomat a következő három és fél órában?

– Abba akartad hagyni, amikor New Orleansba érünk?

– Nem, de nézzük reálisan: egy jól kivitelezett hallgatáshoz hatalmas energia kell, és én határtalanul lusta vagyok.

Levi halkan felnevet.

– Akkor váltsunk albumot?

– Miért?

– Azt hittem, a kilencvenes évek végének grunge zenéje passzol a hangulatodhoz, de ha túllépsz a haragodon, talán hallgathatunk valamit, ami kicsit kevésbé…

– Dühös?

– Aha.

– Mik a lehetőségeink?

Van abban valami rendkívül fura, hogy Levi Ward elárulja nekem a telefonja kódját (338338), és megengedi, hogy nézelődjek a zenemappájában. A gyűjteményében nincs egyetlen kínos Nickelback szám sem (utálom őt). A kilencvenes évek bandáinak – az én választott évtizedem – keveréke, kivéve, hogy mind…

A véletlenszerű lejátszást választom, hátradőlök az ülésen, a gyönyörű tájat nézem, és megfogalmazom az egyetlen kritikát, ami eszembe jut.

– Ugye tudod, hogy nők is csinálnak zenét?

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Semmit. – Vállat vonok. – Csak hogy a zenei könyvtárad dühös fehér fiúkból áll.

A homlokát ráncolja.

– Ez nem igaz.

– Értem. Ezért van pontosan… – Görgetek néhány másodpercig. Újabb másodpercekig. Egy percig. – …mindent összevetve zéró olyan dal a telefonodon, amit nő ad elő.

– Az lehetetlen.

– És mégis.

A homlokráncolása elmélyül.

– Ez csak véletlen.

– Mmm.

– Oké… Nem vagyok rá büszke, de lehetséges, hogy a zenei ízlésemet befolyásolja az a tény, hogy a meghatározó éveimben én is dühös fehér fiú voltam.

Felhorkanok.

– Azt lefogadom. Hát, ha valaha termékenyen akarod feldolgozni a haragodat, ajánlhatok neked néhány énekes-dalszerzőt… – Van valami az út szélén. A nyakamat nyújtogatom, hogy jobban lássam.

– Úristen!

Levi aggódva néz rám.

– Mi van?

– Semmi. Én csak… – A szememet törölgetem. – Semmi, tényleg.

– Bee? Te… sírsz?

– Nem – hazudok. Rosszul.

– A női énekes-dalszerzők miatt van? – kérdezi Levi pánikolva. – Veszek egy albumot. Csak mondd meg, melyik a legjobb! Őszintén, nem tudok róluk eleget…

– Nem. Nem, én… Volt ott egy döglött oposszum. Az út szélén.

– Ó.

– Nekem… gondjaim vannak. Az elütött állatokkal.

– Gondjaid?

– Csak… az állatok olyan cukik. Kivéve a pókokat. De a pókok igazából nem állatok.

– De… igen.

– És ki tudja, hová tartott az oposszum? Talán volt családja. Talán épp a gyerekeknek vitt haza kaját, akik most épp azon tűnődnek, hogy anyu merre van. – Ettől csak még jobban bőgök. Megtörlöm az arcomat, és szipogok.

– Nem vagyok benne biztos, hogy a vadvilág a hagyományos nukleáris család szabályait követi… – Levi észreveszi, hogy felnyársalom a tekintetemmel, és azonnal befogja. A tarkóját vakarva hozzáteszi: – Szomorú.

– Semmi gond. Jól vagyok. Érzelmileg stabil. Levi ajka felfelé ível.

– Tényleg?

– Ez semmi. Tim régen mindig azt a hülye „Találd ki, mit ütöttek el!”-játékot játszatta velem, hogy megedződjek, és egyszer konkrétan kifogytam a könnyekből. – Levi álla szemmel láthatóan megfeszül. – Amikor tizenkét éves voltam, láttunk egy szétlapított süncsaládot egy belga autópályán, és annyira sírtam, hogy amikor megálltunk tankolni, a Federale Politie egyik tagja kihallgatta a nagybátyámat gyermekbántalmazás gyanújával.

– Értem. New Orleansig nincs megálló.

– Nem, ígérem, nem sírok többet. Felnőtt vagyok elszáradt, megkeményedett szívvel.

Levi szkeptikus pillantást vet rám, aztán azt kérdezi:

– Belgium, mi? – És a hangja kíváncsi.

– Igen, de ne gyere túlságosan izgalomba, a flamand rész volt.

– Azt hittem, azt mondtad, hogy Franciaországból származol.

– Én mindenhonnan. – Leveszem a szandálomat, és a lábamat a műszerfalnak nyomom; remélem, Levit nem fogja sérteni az élénksárga körömlakkom és a hihetetlenül rusnya kislábujjaim. Kis Quasimodóknak hívom őket. – Németországban születtünk. Az apám német és lengyel volt, az anyám félig olasz és félig amerikai. Ők… nomádok voltak? Az apám szakíró volt, úgyhogy bárhol dolgozhatott. Letelepedtek valahol, maradtak néhány hónapig, aztán új helyre költöztek. A tágabb családunk pedig szétszóródott a szélrózsa minden irányába. Ezért amikor meghaltak, mi…

– Meghaltak? – Levi tágra nyílt szemmel fordult felém.

– Aha. Szörnyű autóbaleset. Nem nyíltak ki a légzsákok.

Újraélesztették őket, de… – Vállat vonok. – Akkor múltunk négyévesek.

– Múltunk? – Levit jobban érdekli az élettörténetem, mint gondoltam.

Azt hittem, csak a csendet akarja kitölteni.

– Én és az ikertestvérem. Nem igazán emlékszünk a szüleinkre. Mindegy, a haláluk után egyik rokontól a másikig küldtek minket. Ott volt Olaszország, Németország, megint Németország, Svájc, az Államok, Lengyelország, Spanyolország, Franciaország, Belgium, az Egyesült Királyság, megint Németország, rövid idő Japánban, megint az Államok. És így tovább.

– És a nyelvet megtanultad?

– Többé-kevésbé. Helyi iskolákba iratkoztunk be, ami hatalmas nyűg, pár havonta új barátokat szerezni. Volt idő, amikor több olyan nyelven gondolkodtam, amit nem is beszéltem; a saját agyamat sem értettem. Arról nem is beszélve, hogy mindig mi voltunk a gyerekek, akiknek akcentusuk volt, a gyerekek, akik nem igazán értik a kultúrát, úgyhogy igazából soha nem illeszkedtünk be, és… Nem az utat kellene figyelned ahelyett, hogy engem nézel? – Levi többször pislog, mintha szabadulna a sokktól, aztán egyenesen előrenéz.

– Bocs! – motyogja.

– Mindegy. Sok ország volt, sok rokon. Végül Amerikában kötöttünk ki az anyai nagynénémnél a középiskola utolsó két évére. – Vállat vonok. – Azóta itt vagyok.

– És a testvéred?

– Reike olyan, mint a szüleim voltak régen. Tele kalandvággyal. Elment, amint azt jogilag megtehette, és az elmúlt tíz évben egyik helyről a másikra utazik, mindenféle munkát elvállal, napról napra él. Szeret… csak úgy lenni, érted? – Felnevetek. – Biztosra veszem, hogy ha a szüleim élnének, összefognának Reikével ellenem, amiért nem szeretek utazni, mint ők. De ez van. Reikének csak az számít, hogy új helyekre jusson el, és új emlékeket szerezzen, de számomra, ha az ember folyamatosan új dolgok után megy, akkor soha semmi nem lesz neki elég. – A kezemmel végigsimítom a hajamat, játszom a lila hajvégekkel. – Nem tudom. Talán csak lusta vagyok.

– Nem arról van szó – mondja Levi, és felpillantok. – Stabilitást akarsz. Állandóságot. – Bólint, mintha most találta volna meg egy puzzle hiányzó darabját, és ezért a kép hirtelen értelmet nyerne. – Hogy elég sok időt tölts el valahol ahhoz, hogy úgy érezd, oda tartozol.

– Hé, Freud – kérdezem meg lágyan –, végeztél a kéretlen terápiával? Levi elvörösödik.

– Háromszáz dollár lesz.

– Az a szokásos tarifa.

– A testvéreddel egyformák vagytok?

– Igen. Bár ő ragaszkodik hozzá, hogy csinosabb. Ami marhaság. – Szeretetteljesen forgatom a szememet.

– Gyakran látod őt? A fejemet rázom.

– Majdnem két éve nem találkoztunk személyesen. – És akkor is csak két napig: átszállás New Yorkban, úton Alaszkába… fogalmam sincs, honnan. Már rég nem tudom követni. – De sokat beszélünk telefonon. – Elmosolyodom. – Például sokat panaszkodom neki rólad.

– Hízelgő. – Elmosolyodik. – Klassz lehet közel lenni a testvéredhez.

– Ti nem álltok közel egymáshoz? Szakadékot teremtett köztetek az a rossz szokásod, hogy anélkül csinálsz dolgokat, hogy előbb tisztáznád velük?

Továbbra is mosolyogva a fejét rázza.

– Nincs szakadék. Csak… Mi a szakadék ellentéte?

– Egy lezárás?

– Aha. Az.

Bármilyen is a kapcsolata a fivéreivel, nem tűnik boldognak tőle, és belém nyilall a bűntudat.

– Bocsánat! Nem akartam arra célozni, hogy a családod utál, mert irányításmániás vagy.

Levi elmosolyodik.

– Te ugyanúgy irányításmániás vagy, mint én, Bee. És azt hiszem, inkább ahhoz van köze, hogy a tágabb családomban én vagyok az egyetlen, aki nem katonai karriert választott.

– Komolyan?

– Aha.

Behajlítom a lábam, és úgy fordulok, hogy szembenézzek vele.

– Ez kimondatlan szabály a családodban? A seregben kell lenned, különben csődtömeg vagy?

– Egyértelműen ki van mondva. Én vagyok a hivatalos csalódás. Az egyetlen civil unokatestvér. A hétből. Nagy a nyomás.

– Hűha!

– Tavaly hálaadáskor a nagybátyám nyilvánosan megkért, hogy változtassak nevet, és ne hozzak többé szégyent a családra. És ez még az előtt volt, hogy benyakalt volna egy láda Blue Moont.

A homlokomat ráncolom.

– NASA-mérnök vagy, publikálsz a Nature-ben.

– Számontartod a publikációimat? A szememet forgatom.

– Nem. Csak Sam szeret arról fecsegni, hogy milyen elképesztő vagy.

– Talán őt kellene elvinnem jövőre hálaadáskor.

– Hé! – A mutatóujjammal megbököm a bicepszét. Kemény és meleg az ingujján keresztül. – Tudod, mi… nemezisok vagyunk?

– Nemezisek.

– Nemezisek, de a családod nem az. Én pedig általában azzal töltöm a hálaadást, hogy megpróbálom kideríteni, hány vegán mályvacukrot tudok a számba tömni. Úgyhogy ha jövőre szükséged van valakire, aki elmagyarázza, mennyire elképesztő vagy a munkádban, vagy csak be kell húzni nekik, ráérek. – Mosolygok, és pár másodpercen belül Levi viszonozza, kicsit halványan.

Van ebben valami megnyugtató. Itt. Ebben a közös pillanatban. Talán azért, mert Levi és én pontosan tudjuk, hogyan állunk egymással. Vagy hogy mindkettőnk számára most a BLINK a világon a legfontosabb. Talán van közöttünk egy kapocs. Egy nagyon fura, nagyon bonyolult kapocs.

Hátradőlök az ülésen.

– Ez – mélázok – az egyetlen jó dolog abban, ha árva vagy.

– Micsoda?

– Nincsenek szüleim, akiknek csalódást okozhatok. Ezt megfontolja.

– Ezzel a logikával nem tudok vitatkozni.

Ezután visszatérünk a Barátságtalan Barátságos Csend™-ünkhöz. Nem sokkal később elalszom, Thom Yorke hangja halkan és megnyugtatóan szól a fülemben.

* * *

HÁROM ÉS FÉL PERCE vagyok a HBI-n, amikor találkozom az első ismerőssel, aki régen kutatóasszisztens volt Sam laborjában, és most PhD-hallgató – a kitűzőjére sandítok – a Stony Brookon. Megöleljük egymást, kicsit beszélgetünk, megígérjük, hogy összefutunk egy italra a hétvégén (nem fogunk). Mire megfordulok, Levi találkozott valakivel, akit ő ismer (egy idősebb, övtáskás és szemüvegzsinóros pasas, akiről a Holdról is látszik, hogy „mérnök”). Ez a kör kábé húsz percig tart.

– Jesszusom! – dohogok, amikor egyedül maradunk. Nem mintha híresek lennénk vagy ilyesmi, de az agyi képalkotás világa nagyon szűk. Belterjes. Megkerülhetetlen. És még sok kellemes jelző.

– Több társas interakcióm volt az elmúlt 20 percben, mint az elmúlt 10 hónapban – jegyzi meg Levi.

– Legalább négyszer láttalak mosolyogni. – Vigasztalóan megveregetem a karját. – Az nem lehetett könnyű.

– Lehet, hogy le kell dőlnöm kicsit.

– Hozok egy borogatást az arcodra. – Körülnézek a zsúfolt teremben, hirtelen eszembe jut, miért utálom a tudományos konferenciákat. – Egyébként miért ma jöttünk? A MagTech prezentációja csak holnap lesz.

– Boris parancsa. Erőtlen kísérlet arra, hogy ne tűnjön úgy, mintha csak szimatolni jönnénk, azt hiszem.

Elvigyorodom.

– Nem érzed néha úgy, mintha szuperkémek lennénk, és ő lenne a megbízónk?

Félig jókedvű, félig lesújtó pillantással néz rám.

– Nem.

– Ne már! Boris teljesen az én James Bondom M-je.

– Ha te vagy James Bond, én ki vagyok?

– Te vagy a Bond-lány. Elcsábítalak cserébe a tervrajzokért, és leszúrlak, miközben a martinimet kortyolgatom. – Levira kacsintok, aztán észreveszem, hogy elvörösödik. Túl messzire mentem? – Nem akartam…

– Van néhány mérnöki előadás, amire el akarok menni – mondja hirtelen a konferencia programjára mutatva, és feltűnően normálisnak hangzik. – Te?

– Van egy panel 4-kor, ami érdekesen hangzik. És szent kötelességem, hogy elmenjek inni egyet. Hisz ez a Nagy Lazaság városa, meg minden.

– Ó… Szeretnél…

Oldalra billentem a fejem.

– Szeretnék?

Levi a torkát köszörüli.

– Szeretnél társaságot? Már úgy tervezted, hogy a barátnőddel mész, vagy…

– A barátnőmmel?

– Azzal a barátnőddel.

– Kivel?

– Nem emlékszem a nevére. A lány, aki Sam laborjában volt. Sötét hajú, fNIRS-kutatást végzett, és… – Hunyorog. – Nem, ez minden, amire emlékszem.

– Annie Johanssonról beszélsz? Levi visszapillant a programra.

– Talán. Azt hiszem.

Nem hiszem el, hogy Levi elfelejtette Annie nevét, miután ő könyörtelenül futott utána a végtelenségig. Annie még a vércsoportját is tudta, a kés szerelmére! Valószínűleg még a társadalombiztosítási számát is.

– Miért mennék el vele inni?

– Csak feltételeztem – válaszolja Levi szórakozottan. – Elválaszthatatlanok voltatok.

A szívverésem felgyorsul. Valószínűleg minden ok nélkül.

– De ő nincs itt.

Levi tovább olvassa a programot, nem igazán figyel rám.

– Azt hiszem, egy perce láttam.

Megpördülök. Igen, a tenyerem izzadni kezd, de csak azért, mert néha csinál ilyet. Mindegyik tenyér izzad néha, nem? Kapkodva körülnézek, de biztos vagyok benne, hogy Annie nincs itt. Nem lehet. Levi még a nevére sem emlékezett; ebben biztosan téved. Valószínűleg azt hiszi, hogy minden fekete hajú nő ugyanúgy néz ki, és…

Annie.

Rövidebb frizurával. Csinos, lila ruhában. Szép ajkán széles mosollyal. A sorban áll a kitűzőosztó pultnál, cseveg valakivel, valakivel, aki most sétált oda, odanyújt neki egy kávét, valakivel, aki…

Tim.

Tim. Látom Timet, de csak egy pillanatig. Aztán a látásom elhomályosul, nagy fekete foltok nyelik el a világot. Elönt a forróság. Fázom. Izzadok. Remegek, mint egy nyárfalevél, a szívem zakatol, és elrepülök.

– Bee! – Levi hangja egy pillanatra visszahoz a földre; meleg, mély, aggódó, erős, és hála istennek, hogy itt van, különben darabokra hullanék, törmelék lennék a szélben. – Bee, jól vagy?

Nem. Haldoklom. Elájulok. Pánikrohamot kapok. A szívem és a fejem felrobban.

– Bee?

Levi tart engem. Újra tart engem, a karjában vagyok, és úgy érzem, biztonságban vagyok. Hogy lehet az, hogy ha mellettem van, csak amikor mellettem van, akkor én tényleg biz…

14

PERIAQUEDUCTALIS SZÜRKEÁLLOMÁNY & A HIPPOCAMPUS: FÁJDALMAS EMLÉKEK

EZ NEM AZ ÉN hotelszobám.

Először is, innen sokkal szebb a kilátás. Egy nyüzsgő, festői New Orleans-i utca, nem az a szűk udvar felhalmozott kerti bútorokkal. Másodszor, halvány fenyő- és szappanillata van. Harmadszor, és talán ez a legfontosabb, nincs kupi. Ha valamiben tehetséges vagyok, akkor abban, hogy egy hotelszobát totális „nem vandál káoszba” taszítok az ott tartózkodásom első három percében.

Ez a lány rendkívüli másodlagos képességekkel rendelkezik.

Felülök az ágyban, ami felteszem, szintén nem az enyém. Az első, amit látok, az zöld. A zöld egy konkrét fajtája: Levi Zöld™.

– Cső! – mondom neki kissé bugyután, és azonnal visszahanyatlok a párnára. Ki vagyok facsarva. Kimerültem. Émelygek. Elfogytam. Egyáltalán hogy kerültem ide?

Levi odajön, és leül mellém az ágy szélére.

– Hogy vagy? – Hangjának telt zöngése emlékeztet valamire. Utoljára a nagyon közeli múltban hallottam. És nem kaptam levegőt. Nem kaptam levegőt, mert…?

– Elvesztettem az eszméletemet? Bólint.

– Nem azonnal. Elsétáltál velem a liftig. Aztán idehoztalak.

Azonnal eszembe jut. Tim. Annie. Tim és Annie. Itt vannak a konferencián. Beszélgetnek. Egymással. Biztosan Levi ágyában vagyok, a fejem belül rohad, megint kiborulok, és…

– Lélegezz mélyeket! – utasít. – Ki és be! Ne gondolj rá, jó? Csak lélegezz! Egyenletesen! – A hangja épp eléggé határozott. Tökéletes mértékben parancsoló. Amikor ilyen vagyok, egy hajszálnyira a robbanástól, rendszerre van szükségem. Külső frontális lebenyre. Kell valaki, aki gondolkodik helyettem, amíg lehiggadok. Nem tudom, mi a kiakasztóbb: az, hogy Levi teszi meg helyettem, vagy hogy meg sem lepődöm rajta.

– Köszönöm! – mondom, amint jobban magamnál vagyok. Oldalra fordulok, a jobb orcám a párnához simul. – Ez… Köszönöm!

Az arcomat fürkészi, nem győztem meg.

– Jobban érzed magad?

– Kicsit. Kösz, hogy nem akadtál ki!

Levi a fejét rázza, állja a tekintetemet, és újabb mély lélegzeteket veszek. Jó ötletnek tűnik.

– Akarsz róla beszélni?

– Nem igazán.

Bólint, és azt teszi, amit hetekkel ezelőtt, miután megmentett attól, hogy palacsintává lapítsanak a felszerelések: a homlokomra teszi meleg kezét, és hátrasimítja a hajamat. Ez a legjobb dolog, amit hónapok óta éreztem. Évek óta.

– Tehetek valamit?

– Nem.

Újra bólint, és fel akar állni. A rettegés a gyomorszájamnál újult erővel visszatér.

– Te… – Ráébredek, hogy az ujjamat becsúsztattam a farmerje egyik övlyukába, azonnal elvörösödök, és elengedem. De a világ összes zavara sem akadályozza meg, hogy folytassam. – Itt maradnál? Kérlek! Tudom, hogy valószínűleg inkább…

– Sehol máshol nem lennék – vágja rá azonnal. – Sehol máshol nem lennék szívesebben. – Így maradunk, Barátságtalan Barátságos Csend™-ben, ami ugyanannyira része a kapcsolatunknak, mint a BLINK, a mogyoróvajas energiagolyók, és a vita Félicette létezéséről. Egy perc, vagy talán harminc után megkérdezi: – Mi történt, Bee? – Ha tolakodónak, vádlónak, zavartnak hangzana, nagyon könnyű lenne kizárni őt. De csak tiszta, leplezetlen aggodalom látszik a szemében, és nem csak el akarom mondani neki. El kell mondanom.

– Annie-vel összevesztünk a doktori iskola utolsó évében. Azóta nem beszélünk.

Levi lehunyja a szemét.

– Egy rohadt seggfej vagyok!

– Nem. – Az ujjaim a csuklójára kulcsolódnak. – Levi, te…

– Én hívtam fel rá a figyelmedet, a rohadt életbe…

– Nem tudhattad. – Szipogok. – Mármint tényleg seggfej vagy, de más okból. – Elmosolyodom. Biztosan nevetségesen festek, az arcom csillog az izzadtságtól, a könnyektől és az elkenődött szemfestéktől. Úgy tűnik, Levi nem bánja, legalábbis abból, ahogy két kezébe fogja az arcomat, a hüvelykujja meleg a bőrömön. Sok érintés ez két nemezis között, de hagyom. Sőt talán örülök is neki.

– Annie a Vanderbilten van – mondja olyan hangon, mint aki magában beszél. – Schreiberrel.

– Tehát emlékszel rá.

– Az, hogy így látlak, egyértelműen felébresztette az emlékezetemet. Valamint más dolgok is. – A keze nem moccan, ami teljesen rendben van a részemről. – Ezért nem dolgozol Schreiberrel? Ezért vagy azzal az idiótával, Trevor Slate-tel?

– Trevor nem idióta – javítom ki. – Szexista, ostoba pöcs. De igen. Úgy volt, hogy együtt csináljuk a posztdoktorit. Még azt is összehangoltuk, mikor végzünk, hogy egyszerre költözzünk Nashville-be. Aztán… – Amennyire tudok, vállat vonok. – Aztán beütött a krach, és többé nem mehettem. Nem lehettem vele és Timmel.

Levi a homlokát ráncolja.

– Timmel?

– Úgy volt, hogy mindhárman Schreiberrel dolgozunk majd.

– De mi köze ennek Timhez?

Ez a nehéz része. Az, amit csak kétszer mondtam ki hangosan. Egyszer Reikének, és később a terapeutámnak. Azt mondom magamnak, hogy lélegezzek. Mélyeket. Be és ki.

– Annie-vel Tim miatt vesztünk össze.

Levi megfeszül. A keze lejjebb csúszik, hogy a tarkómat fogja.

Valahogy pontosan erre van szükségem.

– Bee.

– Azt hiszem, tudod, milyen volt Tim. Mert mindenki tudta, milyen volt Tim. – Elmosolyodom. A könnyek megint potyognak, csendesen megállíthatatlanok. – Vagyis engem kivéve. Én csak… A főiskola első évében ismertem meg. És kedvelt engem. Azon a télen nem volt hova mennem, ő pedig megkérdezte, hogy nem akarom-e a családjával tölteni ezt az időt. És persze akartam. Elképesztő volt. Istenem, hiányzik a családja! Az anyja zoknikat kötött nekem; nem ez a legkedvesebb, kötni valakinek valami meleget? Még mindig hordom, ha hideg van. – Letörlöm az arcomat a csuklómmal. – A terapeutám szerint nem akartam beismerni, hogy Tim igazából milyen, mert túlságosan sokat tettem bele a kapcsolatunkba. Mert ha elismertem volna, hogy egy barom, akkor a családja többi részét is fel kellett volna adnom. Talán igaza van, de szerintem csak meg akartam bízni benne, tudod? Évekig voltunk együtt.

Feleségül kért. Meghívott az életébe, amikor azt senki más nem tette. Egy ilyen emberben megbízol, nem?

– Bee. – Levi úgy néz rám, amit nem értek. Mert még soha, senki nem nézett rám így.

– Szóval volt az a sok másik lány. Nők. Soha nem hibáztattam őket; nem az ő dolguk volt ügyelni a kapcsolatunkra. Mindig csak Timet hibáztattam. – Az ajkaimnak só és túl sok víz íze van. – Három éve voltunk jegyesek, amikor megtudtam. Kérdőre vontam, levettem a gyűrűmet, azt mondtam, hogy végeztünk, elárult, remélem, gonorrhoeát kap, és leesik a farka. Azt sem tudom, miket mondtam neki. Annyira dühös voltam, hogy nem is sírtam. De ő azt mondta, nem jelentett semmit. Hogy nem gondolta, hogy ennyire ki fogok borulni, és abbahagyja. Hogy ha én… – Nem tudom rávenni magam, hogy elismételjem, hogyan csavart ki mindent, hogy én legyek a hibás. (Ha kicsit gyakrabban dugtál volna velem. Ha jobb lettél volna. Ha tudtad volna, hogyan élvezd, és hogyan tedd élvezetesebbé. Legalább kicsit igyekezhettél volna.) – Hét évig voltunk együtt. Korábban senki nem volt az életemben ilyen hosszú ideig, úgyhogy visszafogadtam. És jobban próbálkoztam. Több energiát fektettem a… kapcsolatunkba. Hogy boldogabbá tegyem őt. Nem vagyok áldozat, megalapozott döntést hoztam. Úgy gondoltam, ha a házasságot, a stabilitást akarom, akkor nem mondhatok le túl gyorsan Timről. Ki mint vet, úgy arat. – Reszketegen kifújom a levegőt. – Aztán ő és Annie… – A hangom elcsuklik, de Levi el tudja képzelni a többit. Már eleget tud, valószínűleg többet, mint amennyit valaha szeretett volna. Nem kell előtte kimondani, hogy annyira szerencsétlen, szánalmas lábtörlő voltam, hogy nemcsak visszafogadtam a csalfa vőlegényemet, de arra sem jöttem rá soha, hogy továbbra is megcsalt. A legjobb barátnőmmel. A laborban, ahol minden nap dolgoztam. Nem gondolok Annie-re túl gyakran, mert fáj, hogy elveszítettem. Ezzel soha nem sikerült igazán megbirkóznom. – Nem tudom, Annie miért tette. De nem mehettem velük a Vanderbiltre. Karrier-öngyilkosság volt, de egyszerűen képtelen voltam rá.

– Te… – Levi keze szorosabban fogja a tarkómat. – Nem mentél hozzá.

Soha nem mentél hozzá.

Bánatosan mosolygok.

– A legrosszabb, hogy sokáig megpróbáltam megbocsátani neki. De aztán képtelen voltam rá, és… – A fejemet rázom.

Levi pislog, az arcára elképedt kifejezés ül ki.

– Nem vagy házas – ismétli, én pedig felülök, miközben az agyam végre felfogja a döbbenetét.

– Te… azt hitted, hogy az vagyok? – Bólint, mire könnyesen felnevetek.

– Biztos voltam benne, hogy tudod, hisz Timmel együtt dolgoztok. Azért hitettem el Guyjal, mert azt hittem, megpróbálsz kiutat adni nekem, de… – Felemelem a bal kezemet. – Ez a nagyanyám gyűrűje. Nem vagyok férjnél. Timmel évek óta nem beszéltünk.

Levi elmotyog valamit, amit nem értek, és úgy húzza vissza a kezét, mintha a bőröm hirtelen megégette volna. Feláll, és az ablakhoz sétál, kinéz, miközben a kezével végigszánt a haján. Dühös?

– Levi?

Semmi válasz. Az ujjaival dörzsöli a száját, mintha mélyen elgondolkodna, mintha megértene egy rendkívül jelentős eseményt.

– Levi, tudom, hogy Timmel együtt dolgoztok. Ha ezzel kínos helyzetbe kerülsz, akkor te…

– Mi nem. – Végre megfordul. Bármi is történt az imént, úgy tűnik, összeszedte magát. De a szeme zöldje fényesebb, mint eddig. Fényesebb, mint valaha. – Mármint nem dolgozunk együtt.

Felülök, a lábaim lelógnak az ágyról.

– Te és Tim már nem dolgoztok együtt?

– Nem.

– Mióta?

– Mostantól.

– Mi? De…

– Nincs kedvem elmenni a konferenciára – szakít félbe. – Pihenned kell?

– Pihenni?

– Hát… – Nagyjából rám és az ágyra mutat. – …az ájulás miatt.

– Ó! Jól vagyok. Ha pihennem kellene, valahányszor elájulok…, sok pihenésre lenne szükségem.

– Ez esetben van valami, amit szívesen csinálnék.

– Micsodát?

Nem válaszol.

– Csatlakoznál?

Fogalmam sincs, mire céloz, de nem igazán van tele a táncrendem.

– Igen…

Levi mosolyog, kissé öntelten, és szörnyű gondolatom támad: bármi is fog történni, meg fogom bánni.

– UTÁLOM EZT!

– Tudom.

– Miből jöttél rá? – Kisimítok egy izzadt tincset a homlokomból. Remeg a kezem. A lábaim pipaszárak, de mintha trutyiból lennének. Jellegzetes vasízt érzek a számban. Ez annak a jele, hogy haldoklom? Lehetséges. Megálljt akarok parancsolni, de nem megy, mert a futópad megy tovább. Ha összeesem, a futópad el fog ragadni a nyirkos sötétség örvényébe. – A zihálásból? A majdnem hányásból?

– Leginkább abból, hogy nyolcszor mondtad, mióta elkezdtél futni; ami egyébként pontosan 60 másodperce történt. – Előrehajol a saját futópadján, és megnyomja a sebesség gombot az enyémen: lelassítja. – Remekül csináltad. Most sétálj kicsit! – Kiegyenesedik, és olyan sebességgel fut tovább, amire akkor sem lennék képes, ha egy falka féreg üldözne. – Három perc múlva még egyszer futsz hatvan másodpercet. – Ő még csak ki sincs fulladva. Bionikus tüdeje van? – Majd sétálsz még három percet, aztán lenyugszol.

– Várj! – A fülem mögé tűröm a hajam. Be kell ruháznom egy fejpántra. – Ennyi?

– Aha.

– Csak két percig futok? Ez az edzésem?

– Ühüm.

– Honnan tudod? Csináltad valaha is „A kanapétól az 5 kilométerig” programot? Tartottál egyáltalán valaha a kanapénál? – Szkeptikusan végigmérem. Nyugtalanítóan jól néz ki a combközépig érő sortjában és pittes pólójában. A hátán izzadtságfolt terjed, amitől a pamut a bőréhez tapad. Nem hiszem el, hogy vannak emberek, akiknek sikerül dögösen kinézni futás közben. Csesszék meg!

– Kutattam kicsit.

Felnevetek.

– Kutatást végeztél?

– Persze. – Sértett pillantást küld felém. – Azt mondtam, hogy edzelek az 5 kilométerre, és így is lesz.

– Vagy egyszerűen felmenthetnél a fogadás alól.

– Szép próbálkozás!

Tovább nevetve csóválom a fejemet.

– Nem hiszem el, hogy kutatást végeztél. Ez vagy hihetetlenül kedves, vagy a legszadistább dolog, amit valaha hallottam. – Ezen eltöprengek. – Az utóbbi felé hajlok.

– Csitt, különben a Húsimádók versenyére regisztrállak! Befogom, és sétálok tovább.

Három órával később egy bárban kötünk ki a Francia-negyedben.

Együtt. Mármint én és Levi Ward. Szerzünk italokat. Sazeracot kortyolgatunk ugyanannál az asztalnál. Kuncogok, mert a pincérnő az enyémet szívalakú szívószállal szolgálta fel.

Nem igazán tudom, hogyan jutottunk ide. Azt hiszem, volt benne guglizás, a Drinking NOLA nevű honlap alapos átböngészése, aztán ötperces séta, ami alatt megállapítottam, hogy Levi egy lépése pontosan az én két lépésemnek felel meg. De azt nem tudom, hogyan jutottunk arra a döntésre, hogy jó ötlet együtt kimerészkedni.

Igazából, akár a Sazeracra is koncentrálhatok.

– Szóval – kezdem egy hosszú korty után, a whiskey édes lángokkal folyik le a torkomon –, ezen a hétvégén ki foglalkozik Schrödinger ánuszával?

Levi elmosolyodik, miközben lötyögteti a borostyánszínű folyadékot a poharában. Zuhanyzás után nem szárította meg a haját, és néhány nedves tincs még mindig a füléhez tapad.

– Guy.

– Szegény Guy! – Előrehajolok. A világ sarkai kezdenek összemosódni lágy, kellemes módon. Mmm, alkohol. – Nehéz? Ki tanított meg rá? Szükség van hozzá eszközökre? Schrödinger szereti? Milyen a szaga?

– Nem, az állatorvos, csak kesztyű és néhány jutalomfalat, ha igen, akkor jól titkolja, és borzasztó.

Iszom még egy kortyot, és remekül szórakozom.

– Hogy kötött ki nálad egyébként egy olyan macska… aminek nyomkodásra van szüksége?

– Amikor megkaptam, még nem volt szüksége, tizenhét éve. Tizenöt éven át lassan rászedett, hogy megszeressem, és most itt vagyok. – Vállat von. – Hetente egyszer nyomunk.

Jobban röhögök, mint az valószínűleg ildomos. Mmm, alkohol.

– Kölyökként kaptad meg? A menhelyről?

– A kerti fészerből. Egy szánalmasan festő galambszárnyat majszolt.

Gondoltam, szüksége van rám.

– Hány éves voltál?

– Tizenöt.

– Életetek nagy részét együtt töltöttétek. Levi bólint.

– A szüleim nem rajonganak kifejezetten a háziállatokért, úgyhogy vagy vittem magammal, ahova csak mentem, vagy magáról kellett gondoskodnia. Velem jött a főiskolára. És a doktorira. Felugrott az asztalomra, és vádlón hunyorogva nézett rám, amikor lazítottam. A kis seggfej!

– Ő a tudományos sikered valódi titka!

– Olyan messzire nem mennék…

– Az intelligenciád forrása!

– Túlzásnak tűnik…

– Az egyetlen ok, amiért van munkád! – Levi felvonja az egyik szemöldökét, és megint nevetek. Nagyon vicces vagyok. Mmm, alkohol. – Nagyon kedves Guytól, hogy ezt megteszi neked.

– Tisztázzuk: Guy csak eteti Schrödingert. A nyomást elintéztem, mielőtt elindultam. De igen, remek fickó.

– Van számodra egy illetlen kérdésem: elloptad Guy munkáját?

Levi elgondolkodva bólint.

– Igen és nem. Valószínűleg ő lenne a BLINK vezetője, ha engem nem helyeznek át. De nekem nagyobb vezetői és neurotapasztalatom van.

– Borzasztóan elegánsan kezeli.

– Aha.

– Én ebben a helyzetben ledöfnélek egy körömreszelővel. Elmosolyodik.

– Azt nem kétlem.

– Azt hiszem, mélyen legbelül Guy tudja, hogy menőbb. – Látom Levi értetlen arckifejezését. – Úgy értem, űrhajós.

– És?

– Nos, megmondom, mi van: ha a NASA egy középiskola lenne, és a különböző részlegei klikkek lennének, az űrhajósok lennének a focisták.

– A foci még mindig ilyen nagy szám? Az agykárosodás ellenére?

– Igen! Őrület, ugye? Mindegy, a mérnökök inkább a kockák lennének!

– Szóval én kocka vagyok?

Hátradőlök, és alaposan végigmérem. A testfelépítése egy védőé.

– Ami azt illeti, én a támadósorban voltam – jegyzi meg. A francba! Hangosan kimondtam?

– Igen. Kocka vagy.

– Érthető. És az idegkutatók?

– Hmm. Ők a művészlelkek. Vagy talán a cserediákok. Menők, de örökké félreértik őket. A lényeg az, hogy Guy járt az űrben, ezért a jobb klikkhez tartozik.

– Értem az okfejtésedet, de ellentmondok: Guy soha nem járt az űrben, és nem is fog.

A homlokomat ráncolom.

– Azt mondta, együtt dolgozott veled az első űrmisszióján.

– Mint földi személyzet. Úgy volt, hogy kijut a nemzetközi űrállomásra, de az utolsó pillanatban elbukott a pszichológiai értékelésen; nem mintha az bármit jelentene. Azok a tesztek iszonyúan szelektívek. Egyébként a legtöbb űrhajós, akikkel találkoztam, nagyon földhözragadt…

– Földhözragadt! – Annyira nevetek, hogy az emberek odafordulnak és megbámulnak. Levi kedvesen rázza a fejét.

– És ahhoz, hogy az ember űrhajós legyen, kell egy STEM-diploma. Vagyis ők is kockák; olyan kockák, akik úgy döntöttek, hogy további képzésen vesznek részt.

– Álljunk meg egy pillanatra! – Megint előrehajolok. – A végén te is űrhajós akarsz lenni?

Levi elgondolkodva összeszorítja a száját.

– Lenne mit mesélnem.

– Óóó! Egy sztori!

– De titokban kell tartanod.

– Mert ciki?

– Kicsit.

Lebiggyesztem az ajkam.

– Akkor nem tehetem. Te az ősellenségem vagy… muszáj a becsületedbe gázolnom. Benne van a szerződésben.

– Akkor nincs sztori.

– Jaj, ne már! – A szememet forgatom. – Jó, nem mondom el senkinek!

De, csak hogy tudd, valószínűleg bele fogok halni.

Bólint.

– Kész vagyok vállalni a kockázatot. Tudod, hogy a családom nem túl lelkes miattam.

– Még mindig alig várom, hogy kollektívan seggbe rúgjam őket hálaadáskor.

– Értékelem. Amikor a NASA-nál kezdtem dolgozni, az anyám félrevont, és elmondta, hogy az apám szemében talán jóvá tehetném a dolgokat, ha jelentkeznék űrhajósnak.

A szemem elkerekedik.

– Megtetted?

– Aha.

– És? – Egyre közelebb hajolok. Ez nagyon érdekes. – Bejutottál?

– Nem. Még a rostán sem jutottam túl.

– Ne! Miért?

– Túl magas vagyok. Nemrég szigorították a magassági megkötéseket: nem lehetsz 188 centinél magasabb vagy 155-nél alacsonyabb.

Átfut az agyamon, hogy sem Levi, sem én nem felelünk meg az űrhajósok magassági feltételeinek, de drámaian más okból. Durva.

– Összetörtél?

– A családom igen. – Egyenesen a szemembe néz. – Én annyira megkönnyebbültem, hogy aznap éjszaka a haverommal filmszakadásig leittuk magunkat.

– Hogy mi?

Levi hátradönti a fejét, és kiissza a maradék italát. Nem bámulom az ádámcsutkáját. Nem.

– Az űr kurva rémisztő. Hálás vagyok az ózonrétegért, a Hold gravitációs vonzásáért meg egyebek, de meg kellene kötözniük, mint egy roston sült malacot, hogy kiküldjenek oda. Az univerzum folyamatosan tágul, és egyre hidegebb, a galaxisunk darabkái elszívódnak, fekete lyukak száguldanak át az űrön több millió kilométeres sebességgel, és hatalmas napviharok törnek ki egyik pillanatról a másikra. Közben a NASA űrhajósai odakint vannak az egyértelműen nem megfelelő öltözékükben, literszámra isszák a saját újrahasznosított vizeletüket, aligátorbőr jelenik meg a lábfejükön, és gumilabdákat szarnak, amik ott lebegnek szemmagasságban. Az agy-gerincvelői folyadékuk tágul, és addig nyomja a szemgolyójukat, hogy a látásuk megromlik, a gyomorbaktériumjaik szart kavarnak – szó szerint –, és a gammasugarak, amik szó szerint elporlaszthatnák őket kevesebb mint egy másodperc alatt, ott lebegnek. De tudod, mi rosszabb még ennél is? A szag. Az űrnek olyan a szaga, mint egy záptojásokkal teli vécének, és nincs menekvés. Az ember ott ragad, míg Houston meg nem engedi, hogy hazajöjjön. Úgyhogy hidd el, amikor azt mondom, minden áldott nap hálás vagyok azért a néhány plusz centiért.

Rámeredek. És nézem. És még egy kicsit nézem, tátott szájjal. Nézem ezt az embert, aki 193 centi, 90 kiló izom, és az előbb öt percig arról beszélt, hogy az űr ijesztő hely.

Istenem! Uramisten! Azt hiszem, kedvelem.

– Az űr egyetlen formája tűrhető – mondja.

– Mégpedig?

– A Csillagok háborúja filmek.

Uramisten!

Felpattanok a helyemről, megragadom a kezét, és kivonszolom a bárból. Zokszó nélkül követ.

– Bee? Hova me…?

Nem fáradok azzal, hogy hátranézzek.

– A szállodai szobámba. Megnézni A birodalom visszavágot.

– YODA EGY KIS pöcs. – Előrehajolok, hogy ellopjak egy marék popcornt Levi öléből. Az én zacskóm sajnos már rég elfogyott. Be kellett volna osztanom.

– Mindegyik jedi pöcs. – Levi vállat von. – A rájuk erőszakolt cölibátus miatt.

Nem hiszem el, hogy egy ágyon vagyok. Levi Warddal. Filmet nézek. Levi Warddal. És még csak nem is tűnik furának. Lopok még popcornt, és véletlenül megragadom az ujját.

– Bocs!

– Az nem vegán – mondja, és van valami a hangjában, engem pedig lenyűgöznek az árnyékok, amiket a tévé fényei vetnek az arcára. Az elegáns orra, az ajka váratlan teltsége, a fekete haja, ami kékes árnyalatú a sötétben.

– Mi az? – kérdezi anélkül, hogy levenné a szemét a képernyőről.

– Hogyhogy mi az?

– Bámulsz.

– Ó! – El kellene fordítanom a tekintetemet, de kicsit becsíptem. És szeretem nézni őt. – Semmi. Csak…

Végre felém fordul.

– Csak?

– Csak… nézz ránk! – Elmosolyodom. – Még csak nem is olyan, mintha utálnánk egymást.

– Azért, mert nem is.

– Ó! – Oldalra billentem a fejemet. – Már nem utálsz?

– Új szabály. – Még jobban felém fordul, és nevetségesen hosszú lábai súrolják az enyémet. A Dagobah mocsaras erdejében Yoda szegény Luke-ot gyötri azt állítva, hogy kiképzi őt. – Ahányszor azt mondod, hogy utállak, annyiszor kell átjönnöd kinyomkodni Schrödinger mirigyeit.

– Ezt úgy mondod, mintha nem lenne élvezetes.

– Mivel nyilván van egy fétised. Akkor valahányszor említed ezt a nem létező ellenségeskedést, amit elvileg érzek, hozzáteszek egy mérföldet a versenyhez, amivel lógsz nekem.

– Ez őrültség!

– Tudod, hogy mit kell tenned, hogy abbamaradjon. – Levi beleejt egy kukoricát a szájába.

– Hmm. Azt mondhatom, hogy én utállak téged?

Levi félrenéz.

– Nem tudom. Utálsz?

Hogy utálom-e? Nem. Igen. Nem. Nem felejtettem el, mekkora rohadék volt a doktori alatt, vagy hogy leteremtett a ruháim miatt az első munkanapomon, sem bármelyik pöcs húzását, amit velem tett. De egy ilyen nagy nap után, mint a mai, amikor megmentett a totális, katasztrofális összeroppanástól, az egész nagyon távolinak tűnik.

Ezek alapján nem. Nem utálom őt. Sőt, valahogy kedvelem. De nem akarom beismerni, úgyhogy miközben Han és Leia évődik a képernyőn, hogy mennyire szeretik egymást, húzom az időt.

– Mit veszel fel holnap? Levi értetlenül néz rám.

– Nem tudom. Fontos?

– Naná! Kémkedünk.

A bólintása egyértelműen elárulja, hogy mennyire agyamentnek tart.

– Akkor valami jelentéktelent. Ballonkabátot. Napszemüveget.

Elhoztad az álbajuszodat, ugye?

Rácsapok a karjára.

– Nem mindannyiunknak van hosszú kémkedő múltja. Egyébként mi a sztori a MagTech képek mögött?

– Az titok.

– Tényleg kockáztattad a karrieredet, ahogy Boris mondta?

– Nincs hozzáfűznivalóm.

A szememet forgatom.

– Hát, ha így történt… köszönöm. – Újra a párnámnak dőlök, a filmre koncentrálok.

– Bee?

Annyira imádom a vukikat. A valaha volt legjobb földönkívüliek.

– Igen?

– Ha holnap látod Annie-t és Timet, és úgy érzel… ahogy ma éreztél… csak fogd meg a kezem, oké?

Meg kellene kérdeznem, hogy azzal egyáltalán mit érnénk el. Meg kellene jegyeznem, hogy a keze nem jeleskedik benzodiazepinek azonnali kibocsátásában. De azt hiszem, igaza van. Szerintem ez megoldás lehet. Úgyhogy bólintok, és az egész zacskó popcornt kilopom az öléből.

Van abban valami, amit mond. Az űr tényleg ijesztő.

15

FUSIFORM TERÜLET: ISMERŐS ARCOK

– ALKALMAZTAK egy idegkutatót – mondja Levi, a tekintete a pódiumra szegeződik, ahol erős holland akcentusú mérnökök a stimulációs sisakjukról beszélnek.

Bólintok, de émelygek. A MagTech sisakjai ugyanabban a stádiumban vannak, mint a mieink. Talán kicsit előrébb. Picit előrébb, de akkor is. A banán, amit reggelire ettem, ugrál a gyomromban.

– Aha.

– Máshogy oldották meg a kimeneti elhelyezkedés problémáit – suttogja Levi. Magában beszél, az egyik keze a karfát markolja, az ujjpercei elfehérednek.

Aha. Ez szívás.

Hé, dr. Curie! Tudom, hogy lefoglalja, hogy meztelenül csintalankodjon Pierre-rel, és tudom, hogy nem fair, hogy erre kérem, de ha maga vagy Hertha tenne nekem egy szívességet, és lesújtana a MagTech sisakjára radioaktív villámmal, az klassz lenne. Ha előttünk szabadalmaztatják ezt a technológiát, egyszerűen eladják annak a milíciának, amelyik a legtöbbet fizeti érte, és mint tudod, az embereknek nincs szükségük kognitív fejlesztésre, amikor arról van szó, hogy egymást gyilkolják. KösziPuszi.

– Elakadtak a hardver és a szoftver egybeolvasztásánál – mondja Levi.

– Ja. Ahogy mi is. – Fészkelődőm a helyemen. Ez az út felesleges volt. Teljesen felesleges. Vissza akarok menni Houstonba, és belefektetni öt, tíz, húsz óra munkát. Átmenni minden egyes összegyűjtött adatunkon, és megnézni, hogy kihagytam-e bármit, ami segít nekünk továbblépni.

Ez egy verseny. Mindig is az volt, a legelejétől, de a BLINK-kel töltött első hetem bizonytalansága után annyira hálás voltam a lehetőségért, hogy tehetek egy próbát, hogy ez majdnem kiment a fejemből. Ha minden tőlünk telhetőt megteszünk, haladást érünk el… ez elégnek tűnt. Spoiler: nem volt elég. Hetek óta először gondolok, igazán gondolok a munkámra az NIH-nél. Heti jelentéseket küldtem Trevornak és az intézet vezetőjének. Részükről nem sok reakció érkezett azon kívül, hogy „Szép munka!” és „Folytassátok a remek munkát!”. Néha eltűnődöm, hogy vajon olvassák is, vagy csak hívószavakat keresnek. Az idegi hálózatok, a mágneses impulzusok és a neuroplaszticitás mindig bejön.

Mit mondanának, ha elárulnám nekik, hogy talán a MagTech fogja először átlépni a célvonalat? Engem hibáztatnának? A munkám biztonságban lenne? És mi lesz az előléptetéssel, amit akarok? Vagy kirúgnak, vagy örökké Trevornak fogok dolgozni; ennyi lett a szakmai ambícióimból, hogy örökké a kisebb rossz felé törekszem?

Legyél kutató, mondták. Jó móka lesz, mondták.

– Menjünk! – Levi abban a pillanatban felpattan a székéről, amint a prezentáció véget ér. – Ha most indulunk, délutánra otthon leszünk.

Még soha nem akartam ennyire kijutni egy légkondicionált teremből.

– Be akarsz zárkózni a laborba, és addig dolgozni, amíg ki nem dőlsz?

– Aha. – Megnyomja a H-t. Legalább egyetértünk.

– Tudod, mit? – töprengek átfurakodva a tömegen. – Talán van egy ötletem, hogyan oldjuk meg a gradiensmező problémáját…

– Megeszem a kalapom! Levi és Bee!

Földbe gyökerezik a lábunk. De nem fordulunk meg, mert nem kell. Végtére is a hangok olyanok, mint az arcok: az ember soha nem felejti el, akkor nem, ha fontos emberhez tartoznak. A szüleihez. A testvéreihez. A legjobb barátokhoz, párokhoz, szerelmekhez.

Doktori témavezetőkhöz.

– Nem hiszem el, hogy itt vagytok, és nem tudtam róla!

Levi elkapja a pillantásomat. Basszus!, olvasom ki abból, ahogy a pupillája kitágul. Telepatikusan azt üzenem, bizony. Az arckifejezése elsötétül.

Szeretem Samet. Mindketten szeretjük Samet. Soha nem beszéltem róla Levijal, de tudom, hogy különleges kapcsolatban álltak, csak úgy, ahogy mi is. Kiváló témavezető: intelligens, támogató, és törődött, tényleg törődött velünk. Miután összevesztem Timmel és Annie-vel, nem volt szívem megmondani neki, hogy igazából mi történt. Úgyhogy kitaláltam pár hazugságot a barátságos szakításról és arról, hogy Baltimore-ban kell lennem nem létező rokonokkal. Sam segített nekem munkát találni Trevornál, és soha nem kritizált azért, mert visszautasítottam egy jobb pozíciót a Vanderbilten. Mindig szeretek hallani felőle, tudni, hogy áll a munkája, együtt kávézni. Mindig.

Kivéve pont most.

Mosolygok, miközben medveölelésbe von, oké… ez elképesztő érzés. Magas és erős testalkatú. Nagyon elkötelezett ölelő. Azon kapom magam, hogy nevetve viszonzom az ölelését.

– Annyira örülök, hogy látlak, Sam!

– Ez az én szövegem. És te, Levi, nézzenek oda! Még magasabb lettél? – Az ő ölelésük sokkal visszafogottabb. Így is le vagyok döbbenve a ténytől, hogy Levi ölelkezik, és a szeretetteljes mosolytól az ajkán.

– Nem tudok róla. Örülök, hogy látlak, Sam!

– Miért nem tudtam, hogy ti ketten itt vagytok?

– Mert nem vagyunk benne a programban. Csak egy konkrét előadásra jöttünk.

– Jöttünk? – Sam szeme elkerekedik. Néhányszor járatja közöttünk a tekintetét, aztán Levion állapodik meg széles, elégedett mosollyal, amit nem tudok megfejteni. Aztán megfogja Levi egyik kezét. – Nem tudtam, hogy létezik olyan, hogy „mi”, Levi. Nagyon örülök neked. Nagyon régóta reménykedem, és végre egy ilyen hihetetlen…

– Bee és én egy NASA-projekten dolgozunk együtt. Átmenetileg. – Levi gyorsan beszél, mint egy tinédzser, nehogy az anyja elárulja, hogy még mindig egy plüss triceratopsszal alszik.

Sam levegő után kapkod, majd a szája elé kapja a kezét.

– Persze. Persze, a NASA-projekt. Nem hiszem el, hogy kiment a fejemből. De ti ketten akkor is gyertek el a villásreggelimre! Ami méghozzá – a telefonjára pillant – tíz perc múlva lesz. Az összes doktorisom jön. A kaját természetesen én állom.

Ajaj!

Aj-francbafrancbafrancbafrancba-aj!

Felpillantok Levira, készen állok rá, hogy könyörögjek neki, ne kényszerítsen rá, hogy harminc percig azt nézzem, ahogy Tim és Annie huevos rancherost eszik, de ő máris rázza a fejét.

– Köszönjük, de nem lehet. Indulnunk kell.

– Jaj, badarság! Alig lesz egy óra. Csak mutassátok meg magatokat, köszönjetek mindenkinek, reggelizzetek az én kontómra! Mindketten olyan nyeszlettek vagytok.

Eltűnődöm, hogy képes bárki Levi mellkasára, bicepszére, lábára vagy… igazából bármijére nézni, és a nyeszlett szóra gondolni, de ő rögtön reagál.

– Indulnunk kell.

– Nem tehetitek! – ragaszkodik hozzá Sam. Említettem, hogy Sam parancsolgat? Azt hiszem, ez szakmai járulékos kockázat, ha az ember évtizedek óta egy labort vezet. – Ti vagytok a kedvenc doktoranduszaim.

Mi értelme egy labor-villásreggelinek, ha ti ketten nem vagytok ott? Akár le is mondhatom!

– Három perccel ezelőttig azt sem tudtad, hogy itt vagyunk – jegyzi meg Levi türelmesen.

– De most tudom. És… – Előrehajol, egy-egy kezét a vállunkra teszi. – Ma fontos bejelentést fogok tenni. A szemeszter végén nyugdíjba vonulok. És ha egyszer kiszálltam, többé nem tervezek konferenciákra járni. Úgyhogy talán nem lesz legközelebb.

Levi bólint.

– Értem, Sam. De mi tényleg…

– …jövünk – szakítom félbe. – Csak mondd el, hol lesz! – Felkacagok attól, ahogy Sam izgatottan összecsapja a kezét.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod? – kérdezi Levi higgadtan, amint Sam hallótávolságon kívülre kerül.

– Biztos vagyok benne, hogy nem akarom ezt. – Ha be kéne gépelnem egy átfogó listát azokról a dolgokról, amit inkább csinálnék, több gigabyte-nyi hely kellene a felhőben. – De ha bejelenti a visszavonulását, és fontos neki, akkor nem lehet, hogy ne menjünk, azok után nem, hogy annyi mindent tett értünk. – A halántékomat masszírozom, vágyakozva gondolok a fájdalomcsillapítóra. – És a régi terapeutám büszke lenne rám.

Levi egy hosszú pillanatig engem fürkész. Aztán bólint, egyszer.

Látom, hogy nem tetszik neki.

– Jó. De ha nem érzed jól magad, azonnal szólsz, és elviszlek. – Olyan parancsolóan beszél, amitől el kellene küldenem a búsba, de… nem teszem. Ami azt illeti, pont az ellenkezőjét érzem. Micsoda rejtély! – És ne feledd a kezemet!

– Oké, apu! – Csak akkor veszem észre a baklövésemet, amikor a szavak már kicsúsztak a számon. Mivel nem szívhatom vissza, megfordulok, és elvörösödve kisétálok a konferenciateremből. Hoppá!

Milyen katasztrofális nap. És még csak hét perccel múlt tíz.

KÉPZELD EL EZT: belépsz egy étterembe, és a hostess azonnal a társaság asztalához kísér. Kerek és tele van, de amikor a partnereddel megérkeztek, kihúznak két széket, ami garantáltan sok könyökléssel jár. Hurrá! Sok tágra nyílt szempár üdvözöl, hüledezés és néhány „Egek, milyen régen volt!”. Néhány neked szól, néhány a partnerednek. Van, ami mindkettőtöknek. Rájössz, hogy azon kívül, aki meghívott, senki sem várt téged. Dupla hurrá.

Arra akarsz koncentrálni, hogy beszélgess a régi barátokkal az életükről, de valami zavar. Egy kis féreg ott sziszeg a koponyád hátsó részében. Először azt hiszed, hogy a két emberhez van köze, akiknek még fel kell állniuk, hogy üdvözöljenek téged, és ahhoz, hogy régen az egyiknek a jegyese voltál, a másikat pedig úgy szeretted, mint a testvéredet. Érthető. Ez bárkit piszkálna, nem?

De aztán van egy extra valami, ami növeli a feszültséget: az asztalnál szinte mindenki pontosan tudja, hogy mi történt közöttetek, a volt vőlegényed és a nem annyira testvéred között. Tudják, milyen rosszul léptél le, hogy a végén másik munkát kellett keresned, hogy mennyire elgyötörtté tett, és bár nem rossz emberek, ott van körülötted egy érzés, egy érzés, hogy műsor készül. Egy műsor, aminek részese vagy.

Tudod követni? Jó. Mert ennek a hagymának van még egy rétege. A villásreggeli felülemelkedik a szokásos katasztrófáidon, és ez a partnerednek köszönhető. Nem volt épp a rajongód, amikor utoljára ezekkel az emberekkel lógtál, és azt látván, hogy vele érkezel, felrobban a fejük. Nem értik. Ez a műsor mindig jó lett volna, de most? Most ez a rohadt Hamilton, baby!

Látod magad előtt? Érzed mélyen a csontjaidban, mennyire kellemetlen helyzet? Azt fontolgatod, hogy bekúszol az asztal alá, és álomba ringatod magad? Oké. Jó. Mert én pontosan itt tartok, amikor Timothy William Carson megáll előttem, és azt mondja:

– Szia, Bee!

Szeretném tökön rúgni. De szomorúan jelentem, sok szempár szegeződik rám, és bár nincs jogi végzettségem Louisianában, attól tartok, a tökön rúgást testi sértésnek tekintik ebben a nagyszerű államban. Úgyhogy a legjobb hamis mosolyomat villantom, nem törődöm a gyülemlő érzéssel a gyomorszájamnál, és azt válaszolom:

– Szia, Tim. Remekül nézel ki!

Nem igaz. Rendben van. Jól néz ki. Úgy néz ki, mint egy Cuki Pasi™, akinek szüksége van egy Dorian Gray portréra, mert rohadó személyisége kezd meglátszani. Elfogadhatóan néz ki, de semmi a mellettem álló pasihoz képest. Aki egyébként azt mondja:

– Tim.

– Levi! Mi újság?

– Nem sok.

– Újra el kell kezdenünk együtt dolgozni. – Tim ráncolja a száját, amekkora seggfej. – Rengeteg a meló mostanság!

Levi mosolya nem változik, és amikor Tim odahajol egy haveri ölelésre, elfogadja.

Amitől ráncolom a homlokom. Mi a fene? Azt hittem, hogy Levi az én oldalamon áll. Ami hülyeségnek hangzik, ha hangosan kimondom, és nem fair tőlem, hogy elvárom, mert Levijal mi alig vagyunk barátok, és az én harcaim nem az ő harcai, minden joga megvan azt megölelni, akit csak…

A gondolatmenetem elakad, amikor észreveszem, hogy Levi nem csak öleli Timet. Szorosan markolja a vállát is, az ujjai fájdalmasan belemélyednek Tim húsába, miközben valamit a fülébe suttog. Nem értem a szavakat, de mire Levi újra kiegyenesedik, Tim szája vékony vonallá változott, az arca falfehér, szerintem még soha nem láttam így, az arckifejezése pedig szinte… riadt.

Tim fél?

– Én… Te… Nem akartam – dadogja, de Levi félbeszakítja.

– Örülök, hogy újra látlak! – mondja parancsoló, elutasító hangon. Tim biztosan annak veszi, ami: parancsnak, hogy húzzon el.

– Mi történt itt? – suttogom, miközben Levi kihúzza a székemet. Úgy tűnik, 1963-ban vagyunk.

– Nézd! – Sam kajáira mutat. – Quinoa tál is van.

– Tim miért néz ki úgy, mint aki retteg?

Levi ártatlan pillantást vet rám.

– Retteg?

– Levi! Mit mondtál neki? Levi ügyet sem vet rám.

– Sam, abban a tálban van tojás?

Az első húsz perc nem olyan rossz. A kerek asztalokkal az a baj, hogy igazán senkit sem lehet levegőnek nézni, de Tim és Annie elég messze vannak ahhoz, hogy beszélgethessek másokkal anélkül, hogy túlságosan kínos lenne. Vannak részek, amik tényleg kellemesek: hogy Sam ott van, hallani, hogy régi ismerősök megházasodtak, gyerekeik születtek, tudományos állást találtak, házat vettek. Néha-néha Levi könyöke súrolja az enyémet, emlékeztet rá, hogy nem vagyok teljesen egyedül. Van valaki mellettem. Egy pasi, aki szereti a Csillagok háborúját, túl magas az űrbe, és fél életét egy macskáról való gondoskodással tölti.

Aztán a beszélgetés elcsendesedik, és valaki megkérdezi az asztal túlfeléről.

– Egyébként, ti hogyhogy együtt dolgoztok?

Ezután mindenki ránk figyel. Minden szem Levira és rám szegeződik.

Levi épp egy krumplit rág, úgyhogy én felelek:

– Egy NIH-NASA együttműködés miatt, Mike.

– Ja, igen, persze. – Mike egy kicsit izgatottnak tűnik, de iszik egy kortyot a puncsából. Harmadéves volt, amikor én bekerültem a laborba. És szar alak volt. – De hogyan bírjátok? Levi, te minden megbeszélés után kihipózod az agyad, vagy…

Az arcom lángol. Néhányan kuncognak, páran konkrétan nevetnek, mások félrenéznek, egyértelműen zavarban vannak. Sam a homlokát ráncolja, és a szemem sarkából látom, hogy Tim vigyorog. Azt kívánom, bár lenne egy elmés visszavágás a tarsolyomban, de túlságosan megalázó, hogy a tény, miszerint Levi undorítónak talál, még mindig a labor legviccesebb belsős poénja. Kinyitom a számat anélkül, hogy tudnám, mit mondanék, és…

– Remekül haladunk – mondja Levi Mike-nak, a hangja a „higgadt nagykutya” és a „ki tudnálak nyírni egy strandlabdával” keveréke. A karját lazán a székem támlájára teszi, és elvesz egy szőlőt a tányéromról. Az asztalra fülsiketítő csend ereszkedik. Mindenki minket néz. Mindenki. – És te, Mike? – kérdezi Levi anélkül, hogy venné a fáradtságot, hogy felnézzen a kajájából. – Úgy hallottam, gondok akadtak az oktatói portfólióddal. Azzal mi a helyzet?

– Ó, az…

– Aha, gondoltam.

A rohadt életbe. A rohadt életbe. A rohadt életbe! Azt hiszem, Levi befejezte a krumpli rágcsálását.

– Csak kíváncsiságból – suttogja a fülembe, amikor a beszélgetés folytatódik, és Mike a saját tányérját bámulja megfenyítve –, a doktori iskolában mindenki azt gondolta, hogy utállak? Nem csak a te tévképzeted volt?

– Közismert tény volt.

Levi karja megfeszül a vállam körül, ugyanúgy, ahogy az álla is.

Pár perccel később kimentem magam, és kimegyek a mosdóba. A szemem ki van festve, de azt mondom, „Csessze meg!”, és akkor is megmosom az arcom hideg vízzel. Ki fog ránézni az elfolyt szemfestékemre? Levi? A sírós, szétesett Beet már úgyis látta.

Aztán észreveszem őt, Annie-t a tükörben. Ott áll közvetlenül mögöttem, várja, hogy végezzek a mosdókagylónál. Csakhogy van még három másik kagyló, és szó szerint senki más nincs a mosdóban. Úgyhogy talán rám vár.

Fáj a fejem. A szívem is, a pereménél, ahol Annie két évvel korábban megrepesztette. Nem tudok beszélni vele. Nem megy. Nem megy. Lassan megszárítgatom az arcomat a ruhaujjammal. Aztán összeszedem magam, megfordulok, és szembenézek vele.

Döbbenetesen szép. Mindig is az volt. Van benne valami leírhatatlan, valami varázslatos, ami miatt boldog voltam, ha a közelében lehettem. Furcsa, de az érzés még most is megvan, az ismerősség, a szeretet és csodálat keveréke, ami mélyre döf, miközben az arcát nézem. Timet látni fájdalmas volt, de az semmi, semmi ahhoz képest, hogy Annie itt van.

Egy pillanatig rettegek. Nagyon, nagyon megbánthat mindössze néhány jól megválasztott szóval. De aztán azt mondja:

– Bee – és rájövök, hogy sír. Abból ítélve, ahogy a szemem ég, én is.

– Szia, Annie! – Mosolyogni próbálok. – Rég láttalak.

– Aha, én… aha. – Bólint. Az ajka remeg. – Imádom a hajad! Talán a lila a kedvencem.

– Köszönöm. – Szünet. – Tavaly kipróbáltam a narancssárgát. Úgy néztem ki, mint egy útjelző bója. – Vágyakozóan hosszúra nyúlik a csend. Arra emlékeztet, amikor minden közös pillanatunkat beszélgetéssel töltöttük ki. – Hát, nekem… – Az ajtó felé indulok, de ő a karomra teszi a kezét, és megállít.

– Ne… kérlek! Kérlek, Bee, lehetne, hogy mi… – Elmosolyodik. – Hiányoztál!

Nekem is hiányzott. Folyton hiányzik, de ezt nem árulom el neki. Mert gyűlölöm őt. Én és a sokaságaim.

– Sokat hallgatom azt az albumot, amit tőled kaptam. Bár még mindig nem tudom biztosan, hogy tetszik-e. És tavaly elmentem Disneylandbe, és ott volt az az új Csillagok háborúja-park, úgyhogy gondoltam rád. És Schneider laborjában nem tudtam barátokat szerezni, mert mind pasik. Tiszta Virslifesztivál™. Kivéve két lányt, de ők már a legjobb barátnők, szerintem nem is kedvelnek túlságosan, és… – Most jobban sír, de nevet is azzal az önmagát bíráló nevetéssel, ami annyira Annie. – Szóval te és Levi, mi? Még dögösebb, mint a Pitten volt.

A fejemet rázom.

– Nem arról van szó.

– Valószínűleg minden álmát valóra váltottad. Még soha nem láttam ennyire boldognak. Nem mintha a mai nap előtt bármikor boldognak láttam volna.

Hideg borzongás fut végig a gerincemen. Fogalmam sincs, miről beszél.

– Ami azt illeti, Levi utál engem – mondom makacsul.

– Kétlem. A fogalom egyik definíciója szerint sem. Ő csak nagyon… – Határozottan rázza a fejét. – Nem erről akartam beszélni, nem tudom, miért emlegetek olyasmit, ami… – Mély lélegzetet vesz. – Sajnálom!

Tehetnék úgy, mintha nem tudnám, hogy miért kér bocsánatot. Tehetnék úgy, mintha az elmúlt két évben nem gondoltam volna rá minden áldott nap. Tehetnék úgy, mintha nem hiányozna az, ahogy megnevettettük egymást addig, amíg már belefájdult a hasunk, de az kimerítő lenne, és bár délelőtt negyed tizenkettő van, már rettenetesen fáradt vagyok.

– Miért? – kérdezem. Ezt a kérdést ritkán engedem meg magamnak, ha Annie-ről van szó. – Miért tetted?

– Nem tudom. – Lehunyja a szemét. – Nem tudom, Bee. Évek óta próbálok rájönni. Én egyszerűen… nem tudom.

Bólintok, mert hiszek neki. Soha nem kételkedtem benne, hogy Annie szeret.

– Talán féltékeny voltam.

– Féltékeny? Vállat von.

– Gyönyörű voltál. A legjobb a laborban. A mesés, világjáró múltaddal. Mindig mindenben jó voltál, mindig annyira… annyira boldog, menő és szórakoztató. Annyira könnyednek tűntél.

Soha semmi nem voltam ezekből. Távolról sem. De Levira gondolok: a kifürkészhetetlen, rideg, arrogáns Levira, akiről kiderült, hogy egyáltalán nem kifürkészhetetlen, rideg és arrogáns. Nem tűnik annyira elképzelhetetlennek, hogy ilyen drámaian félreértsék az embert.

– És te meg Tim… Mi ketten mindig együtt voltunk, de a végén hazamentél Timhez, én meg egyedül maradtam, és volt ez a… dolog, aminek soha nem voltam a része.

– Te próbáltál… büntetni engem?

– Nem! Nem, én csak próbáltam… jobban azt érezni, amit te. – A szemét forgatja. – És amilyen hülye vagyok, ehhez a legrosszabb részedet választottam. Dugtam Timmel. – Bugyborékoló, nedves nevetés tör ki belőle. – Mi soha… Egy hétig tartott közöttünk. És én… soha nem kedveltem őt, tudod jól. Megvetettem őt. Annyival jobb voltál nála, és ezt mindenki tudta. Én tudtam. Ő is tudta. Abban a pillanatban, amikor megtettem, miközben megtettem, végig rád gondoltam. És nem csak azért, mert pocsék volt az ágyban. Folyton azon tűnődtem, hogy ha megteszek egy ilyen kimondhatatlan szörnyűséget, az… valahogy felemel engem. Hasonlóbbá tesz hozzád. Istenem, teljesen kész voltam. Most is az vagyok.

– Két ujjával letörli a könnyeit. Máris újak érkeznek, lepotyognak. – Bocsánatot akartam kérni. De letiltottad a számomat, és azt mondtam magamnak, hogy hagyok neked teret, és találkozunk a Vanderbilten. Aztán elmúlt a nyár, és nem voltál ott… – A fejét rázza. – Annyira sajnálom! Annyira sajnálom, minden nap gondolok erre, és…

– Én is sajnálom.

Hitetlenkedő pillantással néz rám.

– Nincs mit sajnálnod.

– Lehet, hogy nem dugtam a vőlegényeddel, de sajnálom, hogy nem voltam melletted, amikor azt érezted, hogy nem vagy elég jó. Te voltál a legjobb barátnőm, de mindig azt hittem… sebezhetetlen vagy.

Hallgatunk, aztán azt mondja:

– Egyáltalán nem önmagamnak akarok gratulálni, de örülök, hogy nem mentél hozzá Timhez. Örülök, hogy Levijal vagy. Ő az a fajta ember, akit érdemelsz.

Nem látom értelmét, hogy ellentmondjak neki. Akkor nem, amikor mindennel egyetértek, amit mondott, azokkal is, amik nem feltétlenül igazak. Úgyhogy bólintok, és indulok.

– Bee?! – kiált utánam. Megfordulok.

– Nem bánnád, ha néha-néha írnék neked?

Valószínűleg nagy dolgokat kellene gondolnom a megbocsátásról, a büntetésről és az önvédelemről. Vissza kéne dobnom neki a kérdést, hogy ő engedné-e, hogy fordított helyzetben írjak neki. Akkor kellene ezen gondolkodnom, amikor az agyam nem egy megzápult káosz. De megfeledkezem az összes „kellene” létezéséről, és az első dolgot mondom neki, amit a szívem súg.

– Megpróbálhatjuk. Megkönnyebbülten bólint.

Levi a mosdó előtt vár, hegyként dől neki a falnak. Nem kell megkérdeznem, tudom, hogy látta, hogy Annie utánam jön, és úgy döntött, követ, hátha szükségem lesz rá. Nem kell hazudnom vagy megnyugtatnom őt, hogy jól vagyok, még akkor sem, ha az arcomat törölgetem. Nem kell megmagyaráznom semmit.

Csak bólintok, amikor megkérdezi, hogy indulhatunk-e, és megfogom a kezét, amikor felajánlja.

16

SZUBTALAMIKUS MAG: MEGSZAKÍTÁSOK

A NÉGYÓRÁS STRESSZALVÁSBÓL akkor ébredek fel, amikor Levi az út utolsó szakaszán ráfordul az autópályára, és azonnal eszembe jut a BLINK.

– A frekvencialöketekkel kapcsolatban azon gondolkodom, ki tudjuk-e használni a magnetotermikus… – Megakad a szemem az út szélén szétplaccsant valamin. – Az mi volt?

– Hű! – Levi hangja erőltetetten vidám. – Nézd azt a farmot jobbra!

– De mi van a… Jaj, ne!

– Én nem láttam semmit.

– Egy halott mosómedve?

– Nem.

– De az volt! – Elsírom magam. Megint. Negyvennyolc óra alatt hetedszer. Azt hinnéd, hogy a könnycsatornáim túlcsordulnak, de nem. – Szegény kicsikém!

– Tudod, mit? Tényleg egy mosómedve volt, de egyértelműen az öregkor vitte el.

– Tessék?

– Pont ott. Békésen halt meg álmában, aztán valaki elütötte. Nincs miért szomorkodni. – Szúrós szemmel nézek rá. Legalább már nem sírok. – Mit mondtál a magnetotermikus tulajdonságok kihasználásáról?

– Akkora hazug vagy! – Felemelem a lábam, megrúgom az alkarját, aztán a kesztyűtartóhoz támasztom a lábamat. A tekintete minden mozdulatomat követi, egy rövid ideig megállapodik a meztelen térdemen.

– De köszönöm! Hogy az érzéseim bébiszittere voltál ezen a hétvégén. Hogy nem hagytál szabadesésben bezuhanni a kétségbeesés vermébe. Ígérem, hogy visszaváltozom felnőtté. Mostantól kezdve.

– Végre – válaszolja fapofával. Felkacagok.

– De komolyan… mit mondtál Timnek?

– Azt mondtam, helló. Megkérdeztem, hogy van.

– Jaj, ne már! A fülébe beszéltél.

– Csak édes semmiségeket suttogtam. Felhorkanok.

– Nem lenne meglepő. Talán te vagy az egyetlen a laborban, akivel nem csalt meg. – Hosszú ujjai megmarkolják a kormányt, és azonnal megbánom a szavaimat. – Hé, vicceltem! Igazából már nem nagyon érdekel. Bánnám-e, ha azt látnám, hogy Tim kétrét görnyed a fájdalomtól? Nem. De nem is tennék meg mindent, hogy leszúrjam őt. Ezt nem tudtam ezelőtt a hétvége előtt, és ez felszabadító. – Szabaddá tesz ez a majdnem közöny. Sokkal boldogabbá, mint az a harag, amit évekig őrizgettem. És a beszélgetés Annie-vel… Még nem dolgoztam fel, de talán ez a hétvége kevésbé volt felesleges, mint hittem. Csak kicsit megint pánikolok a munkám miatt. – Bármit is mondtál Timnek… köszönöm! Klassz volt látni, hogy majdnem a gatyájába csinál.

A fejét rázza.

– Nem kellene megköszönnöd. Önző voltam.

– Mit tett veled? Bacont csempészett a szendvicsedbe? Mert az az egyik védjegye…

– Nem. – Levi összeszorítja az ajkát, és az útra mered. – Hazudott nekem.

– Ó, igen. – Sokatmondóan bólintok. – A másik védjegye.

A helyi rádió tölti ki a csendet. Valami Rachmaninovval kapcsolatos dolog. Aztán Levi azt mondja:

– Bee, én… Nem biztos, hogy ezt el kellene mondanom neked. De nem jöttünk ki jól abból, amikor titkoltam előled dolgokat. És azt kérted tőlem, hogy legyek őszinte.

– Így van. – Őt fürkészem, nem tudom, hova akar kilyukadni.

– Amikor mi megismerkedtünk – mondja lassan, gondosan mérlegelve a szavait –, gondjaim voltak azzal, hogy emberekkel beszéljek. Bizonyos dolgokról.

– Mármint… afáziás voltál? Mosolyogva rázza a fejét.

– Nem egészen.

Megpróbálok visszagondolni az ötödéves Levira. Feltűnő volt, legyőzhetetlen, pengeagyú. De Annie is legyőzhetetlennek tűnt, én meg állítólag könnyednek. A doktori nagyon elcseszett minket, ugye?

– Sosem vettem észre. Értelmes voltál, magabiztos, és a legtöbb emberrel jól kijöttél. – Ezt végiggondolom. – Kivéve persze velem.

– Nem magyarázom elég jól. Nem azzal volt gondom, hogy a normális emberekkel beszéljek. A gondjaim… veled voltak.

A homlokomat ráncolom.

– Azt akarod mondani, hogy nem vagyok normális?

Halkan nevet.

– Nem vagy normális. Nekem nem.

– Mit jelentsen ez? – Elfordulok az ülésen, hogy szembenézzek vele, nem tudom pontosan, miért sérteget már megint, miután két napig hihetetlenül kedves volt. Visszaesett? – Csak azért, mert rondának gondoltál vagy ellenszenvesnek, az nem azt jelenti, hogy nem voltam normális…

– Soha nem gondoltalak rondának. – A keze még szorosabban markolja a kormányt. – Soha.

– Ugyan már! Mindig úgy viselkedtél, mintha…

– Ami azt illeti, épp az ellenkezője. A homlokomat ráncolom.

– Egyáltalán mit… – Ó!

Ó.

Ó.

Úgy érti, hogy…? Nem, lehetetlen. Nem tenné. Vagy igen? Még ha mi… Egyszerűen nem célozhat arra. Vagy mégis?

– Én… – Az agyam a pillanat törtrészéig kikapcsol; teljes, totális üresség. Hirtelen zsibbasztóan fázom, úgyhogy előrehajolok, hogy kikapcsoljam a légkondit. Fogalmam sincs, mit válaszoljak neki. Hogyan akadályozzam meg, hogy a szívem ki akarjon ugrani a torkomon? – Úgy érted, hogy te…

Bólint.

– Te nem… azt sem hagytad, hogy befejezzem a mondatot.

– Bármit is képzelsz a legszelídebbtől a leg… illetlenebb gondolatokig, az agyamban valószínűleg megfordult. – Láthatóan nyel. Nézem, ahogy mozog a torka. – Mindig te jártál a fejemben. És sosem tudtalak kiverni onnan.

Skarlátvörösen az ablakhoz fordulok. Nincs olyan univerzum, ahol helyesen értem a szavait. Ez félreértés. Valamilyen mentális eseményt élek áll. És csak annyit akarok kérdezni, hogy: És most? Még mindig a fejedben vagyok?

– Mindig úgy bámultál, mintha valamilyen csúf rusnyaság lennék.

– Próbáltalak nem bámulni, de… nem ment könnyen.

– Nem. Nem, te… a ruha. Utáltál abban a ruhában. A kék ruhámban, ami…

– Tudom, melyik ruha, Bee.

– Azért tudod, mert utáltad – mondom pánikolva.

– Nem utáltam. – Levi szavai csendesek. – Csak meglepett.

– A Target ruhám meglepett?

– Nem, Bee. Az… lepett meg, ahogyan arra reagáltam, hogy rajtad van. A fejemet rázom. Ez nem lehet igaz.

– Még mellém sem akartál ülni.

– Nehéz volt gondolkodni, ha a közelben voltál. – Levi hangja rekedt.

– Nem. Nem! Nem voltál hajlandó együtt dolgozni velem. Azt mondtad Timnek, hogy valaki jobbat kellene elvennie, úgy kerültél, mint a bubópestist…

– Tim leállított. Felé fordulok.

– Tessék?

– Megkért, hogy álljak le, és hagyjalak békén.

– Ó… – A szám elé kapom a kezem, elképzelem, ahogy Tim, a nagyon átlagos magasságú Tim kérdőre vonja Levit, egy nem túl gyengéd bölényt.

– Hogyan…?

– Azt mondta, hogy tudod, hogy én… érdeklődöm irántad. Hogy kényelmetlen helyzetbe hozlak. Hogy kellemetlennek tartasz. – Levi torka mozog. – Megkért, hogy kerüljelek, amennyire csak tudlak. És megtettem. Bizonyos szempontból könnyebb volt.

– Könnyebb?

Önvádló mosollyal vállat von.

– Csak… Ha vágysz valamire, és nem kaphatod meg, az elviselhetetlenné válhat. Gyorsan. – Levi benedvesíti az ajkát. – Amúgy sem tudtam, mit mondjak. Kérlek, értsd meg, ahonnan én jövök, az emberek nem beszélnek az érzéseikről. Teljesen megkukultam melletted… ezért, úgy tűnik, te és mindenki más azt hitte, hogy lenézlek. Nekem… erről fogalmam sem volt. Ezért bocsánatkéréssel tartozom.

Nem hiszem el, amit mond. Nem hiszem el, amit hallok. Nem hiszem el, hogy Tim tudta, és sikeresen manipulálta Levit, hogy elkerüljön, míg ő végigkefélte a Pittet.

– Miért mondod el ezt nekem? Miért most?

Olyan őszintén és komolyan néz rám, ahogy arra csak Levi Ward képes, és valami feltámad bennem. Valami fájdalmas, örömteli és zavaros. Valami lélegzetelállító és lenyűgöző, telt és ijesztő. Nem egy kiforrott érzés, hanem annak korai vázlata. Ott van hátul a torkomban és a nyelvem hegyén. Meg akarnám ragadni az ízét, mielőtt eltűnik. Utánakapok, majdnem elérem, amikor Levi azt mondja:

– Bee, én…

Megcsörren a telefonom. A csalódottságtól és a megkönnyebbüléstől felnyögök, és kotorászok, hogy felvegyem.

– Halló!

– Bee, itt Boris Covington. – Miii? – Visszaértetek már Levijal? A Google Mapsre pillantok.

– Körülbelül tízpercnyire vagyunk.

– Be tudnátok jönni mindketten a kutatóintézetbe, amint ideértek?

– Persze. – A homlokomat ráncolva kihangosításra kapcsolok. – Köze van ennek a BLINK-hez?

– Nem. Vagyis igen. De csak közvetve. – Boris fáradtnak hangzik, és mintha… zavarban lenne? Levijal hosszan egymásra nézünk.

– Miről van szó?

Boris felsóhajt.

– Ms. Jacksonról és Ms. Cortorealról. Kérlek, gyertek be, amilyen gyorsan tudtok!

Levi rálép a gázpedálra.

KÖRÜLNÉZEK Boris irodájában, és legalább négyszer pislogok, mielőtt megkérdezem:

– Hogy érted, hogy „tilos a szexuális aktus a munkahelyen”?

Boris bőre még a szokásosnál is vörösebb, és még jobban az asztala mögé húzódik.

– Pontosan úgy, ahogy mondtam. Ez…

– Bee nem az anyám, és nem vagyok kiskorú – jelenti ki Rocío az egyik székről. – Ez a beszélgetés sérti a személyiségi jogaimat.

Boris megcsípi az orrnyergét. Ez nyilván már tart egy ideje.

– A személyiségi jogai orvosi kartonokra vonatkoznak, nem arra, hogy rajtakapják szex közben az irodájában. Ami, ahogy minden más tér az épületben null-huszonnégyben be van kamerázva a szigorúan titkos projektek miatt. Nos, emiatt nem kell aggódni, Guy a biztonsági admin, és beleegyezett, hogy törli az összes felvételt. De Bee a közvetlen felettese, ahogy Ms. Jacksoné Levi, és mivel fegyelmi lépések szükségesek, amikor NASA-alkalmazottak olyan tevékenységeket folytatnak, mint például… a szexuális aktus a munkahelyen, tájékoztatni kell őket.

Levira pillantok. Az arca teljesen üres. Biztos vagyok benne, hogy magában úgy fetreng a röhögéstől, mint malac a sárban. Teljesen biztos.

– Bocs. – A tarkómat vakarom. – Csak hogy egyértelmű legyen, ti ketten aktust folytattatok…

– Egymással – közli velem Rocío büszkén.

Bólintok. Rocío mellett Kaylee el van ragadtatva a saját rózsaszín körömlakkjától. Amióta beléptünk, fel sem nézett.

– Hát… – Fogalmam nincs, mit mondjak. Semmi. Nuku. Dr. Curie vajon hagyott hátra hasznos tippeket a hasonló helyzetek kezelésére? Bárcsak ne lennének a jegyzetei túl radioaktívak ahhoz, hogy 3511 előtt megérinthessük! Talán elmehetnék a Bibliothèque Nationale-ba védőruhában, és…

– Nem emelek írásban panaszt – közli Boris –, és bízom benne, hogy Bee és Levi gondoskodni fog a… – A két legokosabb nő felé int, akiket valaha ismertem, akiken biztosan kitört a nimfománia. – De térden állva könyörgök. Ne csináljanak ehhez hasonlót soha többé!

– Köszönöm, Boris! – mondom remélve, hogy olyan hálásnak hangzom, amennyire érzem magam.

Halálos csendben sétálunk ki az épület elé, aztán körbeállunk, és különböző mértékben ellenségesen (Rocío) vagy zavarban (Kaylee) vagy rosszul leplezett jókedvvel (Levi) nézünk egymásra. Remélem, én semlegesen festek. Valószínűleg nem.

– Szóval… ez megtörtént – kezdem. Rocío bólint.

– Bizony.

– Boris egyáltalán hogyan… jött rá?

– Guy bejött az irodánkba valamiért, az asztalodon talált minket, és jelentette.

– Az én… Miért kellett egyáltalán az én… – Elakadok. Nagy levegőt veszek. – Tisztázzuk! – A tekintetem közöttük jár. – Ez… kölcsönös beleegyezésen alapult?

– Nagyon is! – válaszolják egyszerre; egymás szemébe néznek, és úgy vigyorognak, mint a vadalma.

A torkomat köszörülöm.

– Szeretnél valamit hozzátenni? – kérdezem Levit, amit úgy értek, hogy kérlek, segíts, de ő a fejét rázza, az ajkába harap, hogy ne mosolyogjon. Kudarcot vall.

– Oké. Nos, semmi közünk ahhoz, hogy mit csináltok.

– Életemben először egyetértek veled – közli Rocío.

– Komolyan? Először? – Bólint. Hálátlan kis kobold! – Ha ti boldogok vagytok, mi is. De kérlek, ne… folytassatok aktust kamerák előtt! Kivéve, ha szexvideót gyártotok – teszem hozzá sietve –, abban az esetben csak… ne csináljátok nyilvános helyen…?

Kaylee némán bólint, úgy tűnik, egy hangyányit kevésbé van zavarban. Rocío a szemét forgatja.

– Tök mindegy. – Kézen fogja Kayleet, és elvonszolja. – Nem vagy az anyám, Bee! – kiabálja anélkül, hogy megfordulna.

Levijal nézzük őket, ahogy elsétálnak a késő délutáni napsütésben.

Amikor már csak apró pöttyök az utcán, azt mondja:

– Ez kiváló gyakorlás volt ahhoz, amikor majd tinédzser lányaink lesznek.

Kihagy a szívverésem. Nem úgy érti, hogy közösen, te hülye!

– Fiatalok. A frontális lebenyük még nem fejlődött ki teljesen. Levi kiveszi a kocsikulcsát a zsebéből, és belógatja az arcom elé.

– Szeretnéd feldolgozni a traumát, hogy a huszonhárom éves gyerekeink a Marie Curie egérpadodon szerepjátékoztak, miközben hazaviszlek?

– Ajánlom, hogy Kayleehez menjenek!

– Miért?

– A lakásom és Rocíóé között vékonyak a falak.

– Ruházz be zajszűrős fejhallgatókra! – A kocsi felé húz. – Rendeld meg a neten, amíg vezetek!

– OLYAN LÉGBŐL kapottnak tűnik – mondom az anyósülésen. – Először is, Rocío kapcsolatban van. Ó… kíváncsi vagyok, esetleg polik?

– Muszáj beszélgetnünk a kutatóasszisztenseink szerelmi életéről?

– Általában azt mondanám, hogy nem, de az, hogy az íróasztalomon kamatyoltak, automatikusan felhatalmaz erre minket.

Ezt végiggondolja.

– Jogos.

– És… ők ketten annyira különböznek egymástól.

– Szerinted az gond?

Talán nem. Szép kerekded gyerekeik lesznek, akik tudják, hogy kell mosómedve stílusban szemfestéket feltenni és csillámot.

– Oké, nem az. De Rocío utálta Kayleet. Folyton megkukult, valahányszor Kaylee a közelben volt. Egy egész listát írt arról, hogy mit utál benne.

Levi halványan elmosolyodik.

– Biztos vagy benne?

– Aha. Azt mondta nekem… – Eszembe jut, mit mondott nekem Levi alig egy órával azelőtt, és befogom a szám. Elfelejtettem, amikor Boris hívása miatt vészüzemmódba kapcsoltam, és most minden visszatér, kavarog az agyamban, amitől pedig a szívem a torkomban dobog, folyékony melegség támad a gyomorszájamnál, úgy érzem, egy szakadék szélén táncolok. Leeshetek. Le fogok esni, gyorsan és keményen, csak lépnem kell egyet előre, és elengedni magam…

Eszembe jut valami. Fejbe kólint. Mint egy tehervonat. Levegő után kapkodok.

– Megvan.

Levi megáll a felhajtón.

– Mit mondtál?

– Megvan!

– Megvan… micsoda?

– A sisak. A BLINK. Tudom, hogyan oldjuk meg a kompatibilitási problémát… Van nálad papír? Miért nincs papír a hülye autódban?

– Ez egy bérelt…

– A lakásom! Fent van papír! – A kocsi még meg sem állt teljesen, de én így is kipattanok, és felszaladok a lépcsőn. Kinyitom az ajtót, levadászok egy tollat és egy jegyzetfüzetet, és olyan gyorsan kezdek körmölni, ahogy csak az ujjaim bírják; szánalmasan, levegő után kapkodva. Egy perccel később lépteket hallok a hátam mögött, és Levi becsukja az ajtót, amit nyitva hagytam. Hoppá!

– Felteszem, azt akartad, hogy utánad jöjjek, de ha nem…

– Nézd! – Az orra alá tolom a noteszt. – Ezt fogjuk tenni. Ezt nézd! Levi párszor pislog.

– Bee, azt hiszem, ez nem… az anyanyelvem. Megfordítom a noteszt. A francba, németül írtam.

– Oké… Ne nézd meg! Csak hallgass végig! És ne ijedj meg! Gondjaink voltak a kapcsolótáblával, igaz? Megpróbáltuk kijavítani, de… mi van, ha csak kikerüljük?

– De a különböző frekvenciák…

– Így van. Itt foglak megijeszteni.

– Megijeszteni?

– Igen. – Helyet csinálok az asztalon, és nekilátok lerajzolni egy diagramot. – De ne ijedj meg!

– Nem ijedtem meg.

– Jó. Maradjon is így!

– Én… miért ijednék meg?

– Amiatt, amit mindjárt mutatok. Talán ijesztőnek találod. – A tollal megkocogtatom a diagramot. – Oké. Eltávolítjuk a kapcsolótáblát. – Keresztet rajzolok rá. – Külön áramköröket hozunk létre. Aztán kihasználjuk mindegyiknek a magnetotermikus tulajdonságait…

– …a sebesség érdekében. – Levi szeme elkerekedik. – És ha külön áramkörök vannak…

– …számíthatunk a vezeték nélküli irányításra. – Rávigyorgok. – Működni fog?

Levi az alsó ajkába harap, a diagramot nézi.

– A huzalozás trükkös lesz. És az áramkörök elkülönítése is. De ha azt megoldjuk… – Széles, kifulladt mosollyal fordul felém. – Ez működhet. Tényleg működhet.

– És sokkal jobb lesz annál, mint amit a MagTech csinál.

– A végleges prototípus elkészülhet… heteken belül. Napokon belül. – A száját dörzsöli. – Ez fantasztikus ötlet!

Izgatottan ugrálok fel-le. Ciki, de nem bírom megállni. Hova tűnik ez a sok energia, amikor futni próbálok?

– Zseni vagyok, vagy mi?

Levi a fejét csóválva azt mondja:

– Az vagy.

– Menjünk be a laborba? Kezdjünk el dolgozni rajta?

– Mielőtt a takarítóknak esélye lenne fertőtleníteni az asztalodat?

– Jogos. De muszáj csinálnom valamit! Kedvesen mosolyog.

– Esetleg folytathatod a le-föl ugrálást?

– Igazából kezdek fáradni.

– Jó, akkor… – Vállat von, és mielőtt felfognám, mi történik, a karjában vagyok, forog velem, a lábam a derekára fonódik, a keze a combomon.

Nevetek. Úgy nevetek, mint aki boldog. Micsoda hétvége! Pehely vagyok. Legyőzhetetlen. Tudománnyal foglalkozom. Remekül szórakozom. Dolgokat alkotok, hasznos, fontos dolgokat. Szembenézek a múltam démonjaival. Körbeforgatnak, amikor túl fáradt vagyok ahhoz, hogy egyedül csináljam. Pezsgő, felvillanyozott, bátor vagyok. Most vagyok leginkább önmagam, és egyszerre egyáltalán nem vagyok az. Szorosabban fogom Levi nyakát, és amikor lelassít, megkérdezem:

– Megcsókolsz?

Fogalmam sincs, hogy ez honnan jött. De nem sajnálom, hogy kimondtam.

A mosolya nem halványul el, de a fejét rázza.

– Nem hiszem – mondja csendesen. Lila hajtincsek súrolják a homlokát. Az arcát. Közel vagyunk, nagyon közel. Nagyon jó az illata.

– Miért?

– Mert nem vagyok benne biztos, hogy azt akarod, hogy megcsókoljalak.

– Ó! – Bólintok. A hajam csiklandozza az orrát. Fintorog, én pedig felnevetek. – Mi van, ha azt mondom, hogy akarom? Akkor megcsókolnál?

– Akkor sem hiszem – mondja higgadtan. Komolyan.

A mosolyom elhalványul. Ó, a francba! A francba, elcsesztem!

– Nem akarsz? – A hangom erőtlen, bizonytalan. A fejét rázza.

– Nem erről van szó.

De biztosan erről. Mi másról?

– Értem. – Egy ideje már a karjában tart, de hirtelen zavarba jövök. Nem tetszik neki a dolog. Régen vonzódott hozzám, de már nem. Túlzásba vittem. – Sajnálom! Nem akartam túl messzire menni.

– Nem érted, Bee. – Halvány mosoly. Összeér a homlokunk, a bőre meleg a bőrömön. Nagyon, nagyon akarok egy csókot ettől az embertől. Annyira akarom, hogy éget. – Nem tudsz túl messzire menni.

– Akkor miért?

Levi lehunyja a szemét. Az ajka közeledik.

– Rettegek, hogy nem mész elég messzire.

Amikor Tim először megcsókolt – a 2001: Űrodüsszeia egyik vetítése után, amiről később megtudtam, hogy átaludta –, a tizennyolc éves Bee felhívta a testvérét, hogy elmondja, hogy élete legszebb csókját élte át. De a tizennyolc éves Bee ostoba volt. A tizennyolc éves Beenek fogalma sem volt. A tizennyolc éves Bee túlértékelte, hogy Tim nem volt túl ügyetlen, és fogat mosott. És a huszonnyolc éves Bee azt fontolgatja, hogy visszamegy az időben, és fejbe kólintja önmagát, de lefoglalja, hogy kap egy valódi, igazi, tényleges, istenien jó csókot.

A legjobb csókot. Biztosan azért, amiért olyan lassan kezdődik. Ahogy Levi és én egy pillanatig egymás mellett lélegzünk, csak lélegzünk, és megízleljük a levegőt kettőnk között. Nevetségesnek kellene éreznem, de van valami egyedi abban, ahogy Levi a számat nézi a lesütött pillái alól. Ahogy köréfonódom, érzem a zakatoló szívverését, a bőre forróságát, és hirtelen nem félek többé. Akarja ezt… akar engem. Tudom a hasamban gyűlő folyékony, zavaros melegségből, az arccsontjain terjedő vörösségből, a légzéséből, ami még gyorsabb és hangosabb, mint az enyém.

– Bee.

A feszültség annyira elviselhetetlenné nyúlik, hogy akár a világ két oldalán is lehetnénk. Úgyhogy megszüntetem a távolságot, aztán már nem annyira lassú a dolog. Kemény, gyors és nyitott szájú. Nedves, sürgető félharapások. Kaotikus, életem legkevésbé sima csókja; de talán ez egyáltalán nem is csók. Csak két ember próbál a lehető legközelebb kerülni egymáshoz. Levi keze felcsúszik a fenekemen. A körmeim a fejbőrébe vájnak. Érdes, meglepett dicséretet nyög a torkomba – Igen. Igen. –, belenyal a kulcscsontom mélyedésébe, és lángba borulok, fél perc ebből, és máris lángolok, lüktetek a vágytól és a szükségtől. Nincsenek fékjeim: tehetetlenül hozzá dörgölőzöm, a mellbimbóm kemény a mellkasánál, izmos hasizma tökéletes lemez, amihez hozzádörzsölhetem a bensőmet.

– Annyira… – Levi mélyen felnyög, mintha félig már eszét vesztette volna. Túlságosan lefoglal, hogy kétségbeesetten keresem a súrlódást, ahhoz, hogy egyáltalán megpróbáljam részemről is a csókot, de nem probléma. Levi fog engem. Nagy tenyere felkúszik, a nyakamra fonódik, éles szögben megdönti a fejemet, pont jól. A nyelve a számban, az enyémhez préselődik, és…

Mocskos. Ez nem egy csók… ez valami mocskos. Obszcén. Levi nekilök a falnak, és nyomakodom vissza, vissza és vissza, mintha nem lehetne közöttünk levegő. A keze a pólóm alatt birtokló, magabiztos, olyan nagy, hogy teljesen átéri a mellkasomat, és ívben megfeszülök, a torkomból nyöszörgés szakad fel. A fejem kótyagos, a testem elolvad, harangokat hallok, és…

Nem harangok. Egy telefon. Csörög. Lassan behatol a sűrű ködbe, ahogy Levi a szájába veszi a melleimet, nedves nyomot hagyva a pólómon; istenem, ó, istenem!

– A telefonod – suttogom, kényszerítve magam, hogy megálljt parancsoljak a csípőmnek. A hangom ennyi hangerőre képes. Aztán Levi egyik keze hátul becsusszan a bugyimba, elkezd le föl csúsztatni engem a hasizmán, és elfelejtem, mit akartam mondani. Pontosan az a hely, pontosan az a ritmus, amit megpróbáltam elérni. Levi megtanulta, és segít nekem fenntartani, az ujjai a fenekembe mélyednek. Egy tökéletes lökés. Levi morog, én nyöszörgök a belém nyilalló gyönyörtől. A szemem fennakad, és… Igen. Pont ott a… Igen!

Ott.

– Levi – zihálok. – A telefonod… nem akarod esetleg… ó… felvenni? – Vagy egyszerűen csak folytathatjuk, míg a sajgás el nem múlik. Igen, az klassz lenne. Abbahagyni pedig elviselhetetlen. A farka dörzsölődik a fenekemhez? Nem. Lehetetlen. Senkinek sem ekkora, igaz?

A telefon tovább csörög. Mindent megteszek, hogy ne figyeljek rá, de Levi… rájövök, hogy Levi nem figyel rá. Levi továbbhalad a sortomban, szívogatja azt a pontot a fülem alatt, és még csak nem is hallja.

– Levi. – Nem figyel. Nem húzódik hátra, nem veszi le a száját a bőrömről, de megáll. Szorosabban fog engem. Olyan, mint egy gyerek, aki nehezen engedi el a kedvenc játékát. – A telefonod. Akarod…?

A tekintete üveges. A keze nem túl biztos, amikor óvatosan, nagy nehezen elenged. Nézem, ahogy hosszú másodpercekig próbálja összeszedni magát, mielőtt felveszi.

– Ward.

Kifulladt, a mellkasa hullámzik. Úgy teszi a kezét az erekciójára, mintha fájna, és közben engem néz, engem, csakis engem. Aztán elfordítja a tekintetét, és a viselkedése hirtelen megváltozik.

– Mondd még egyszer! – A hívó a vonal túlfelén nő. Nem értem a szavakat, de hallottam már a hangot korábban. A képről az irodájában. – Igen, persze – mondja Levi megnyugtatóan. A hangja még mindig rekedt, de lágy. Törődő. Meghitt. Megfordul, és a hátát mutatja nekem, mintha többé már itt sem lennék. Régen randiztak, mondja egy piszkálódó hang. Amit az előbb Levijal csináltál? Azt régen vele csinálta. És sokkal többet.

– Mindjárt ott leszek.

A valóság gyorsan utolér. Én az előbb… azt csináltam. Évek óta nem voltam ennyire közel egy másik emberi lényhez, és most… Levijal. És tetszett is. Megfeledkeztem magamról, és valószínűleg az illemről is, de talán ő nem? Faképnél hagy a közepén. Egy telefonhívás miatt. Egy barátjától. Akivel régen randizott. A francba. A francba…

– Bee? – Felnézek. Levi tekintete lángol. A farmerjében felállítottak egy sátrat. Oké… Tényleg olyan nagy. – Mennem kell. – A torka ugrál, mielőtt ezt mondja, és utána is. Úgy tűnik, nem teljesen ura önmagának. Ha megpróbálnám, meggyőzhetném, hogy maradjon?

Valószínűleg nem. Amúgy sem fogom.

– Persze.

– Én…

– Semmi baj.

– Én majd…

– Aha, te…

– Igen.

Fogalmam sincs, mit próbál mondani, és komolyan kétlem, hogy tudja, én hogyan értem, mert nekem sincs sejtésem róla. Átbeszélünk egymáson. Ahogy az előbb egymáson voltunk. Dobpergés.

Egy utolsó pillantás, és elmegy. Félúton jár a lépcsőn, amikor észreveszem a kocsikulcsát az asztalon, a diagrammon, amit rajzoltam. Felkapom, és utánaszaladok.

– Hé, elfelejtetted a kulcsodat!

Megáll a fordulóban, és kinyújtja a kezét, úgyhogy odamegyek, és beleejtem a tenyerébe. Arra számítok, hogy utána azonnal indul, de azzal lep meg, hogy közelebb lép. Aztán még közelebb.

Hosszú másodpercekig csak néz engem, a szeme tele gyönyörű, megfejthetetlen zöld dolgokkal. A torkom összeszorul, a gyomrom ugrik egyet, és el akarom neki mondani, hogy sajnálom, semmi baj, tudom, hogy hibát követett el, hogy erről többé nem kell beszélnünk, soha többé. De mielőtt bármit mondhatnék, két kezébe fogja az arcomat, és lehajol, hogy még egyszer megcsókoljon.

Ez alkalommal édes, lassú, ízlelgető. Türelmes. Most sóvár és gyengéd: minden, ami a másik csókunk nem volt.

Mindegyiket ki akarom próbálni. Az összes csókot, amire Levi Ward képes, meg akarom ízlelni, mint a jó bort.

Megérintem az ajkam, érzem az ottmaradt melegét, és nem veszem le a szemem a hátáról, miközben elmegy.

17

PULVINAR: ELÉRNI ÉS MEGRAGADNI

Feladó: Levi-ward@nasa.gov

Címzett: BLINK-FŐMÉRNÖKÖK@MAILSERV, Bee-Koenigswasser@nasa.gov

Re: BLINK-hétfő

Ma személyes okból szabadságon leszek, és egyáltalán nem leszek bent (hétfő). Feltöltöttem három tervet, amin dolgozhattok. Bee talált egy remek megoldást a hardver/szoftver inkompatibilitási gondokra, és szeretném véglegesíteni a megvalósítását, amint lehet.

Üzenetben elérhettek, ha kérdés adódna.

LW

Hetedszer olvasom az e-mailt, és hetedszer csodálkozom azon, hogy az ötletet nekem tulajdonította. Látszik, hogy a cisz pasiknak milyen alacsonyan van a léc a STEM világában, igaz? Köszönet, ó, péniszt viselő nagyurak, az elismerésért, amit érdemlek!

Nem mintha nem lennék hálás azért, hogy ő dobta be az ötletet, mivel nem vagyok benne biztos, hogy a beosztottjai komolyan vennék, ha tőlem hallanák. Tudtad, hogy 1903-ban a Királyi Intézet meghívta dr. Curie-t, hogy tartson előadást, aztán nem engedték, hogy előadjon, mivel alsóbbrendű, női agya van? A végén Pierre beszélt helyette, bár Marie ott ült a közönség soraiban.

Egyébként minél többet változnak a dolgok, annál inkább maradnak ugyanazok. A Virslireferencia™ még létezik, és néha haragszom magamra azért, ahogy elfogadom.

Néha más dolgok miatt is haragszom magamra. Például azért, mert dolgoznom kellene, nem pedig a telefonomat ellenőrizni, hogy Levi írt-e. Vagy azért, mert felzaklat, hogy nem tette. Vagy azért, mert hirtelen tudni akarom, mit csinál minden nap minden percének minden másodpercében.

Amúgy sem az én dolgom. Dolga van. Az exével. Talán, ha Tim nem csalt volna meg több éven át, mint azt egy kezemen meg tudnám számolni, nem is gondolkodnék ezen. De mivel Levi nem adott magyarázatot, eltűnődöm, nem rejteget-e valamit. Félreértés ne essék: tudom, hogy a csókunk semmit sem jelentett a számára. A doktori iskola idején belém volt zúgva? Nagy ügy. Eltelt hat év. Sok minden igen drámaian megváltozott az elmúlt hat évben. A Trónok harca forgatókönyveinek színvonala. A kézfertőtlenítő fontossága. A véleményem a kacsapéniszekről. De akkor is egy csók volt. Ha Levi kapcsolatban van valaki mással… jaj! Ő Tim 2.0? Nem, ő nem akkora féreg. Nem lenne. De nem minden férfi egyforma?

Felrobban a fejem?

– Azt képzeled el épp, ahogy Kayjel csináljuk?

Felriadok. Rocío az asztalánál ül, fekete Dr. Martens-es lába fent van a billentyűzete mellett, a szájában rózsaszín nyalóka.

– Mióta vagy itt?

– Kábé öt perce. A távolba révedtél riadt „őzike a fényszóró előtt” tekintettel, szóval… – Hangos cuppanással abbahagyja a nyalókázást. – Szóval mi voltunk Kayjel? Az asztalodon?

– Egész biztos vagyok benne, hogy ez szexuális zaklatás.

– Engem nem zavar.

– Nem, te zaklatsz engem… – Felsóhajtok, és a fejemet rázom. Lehetetlen nőszemély! Örökbe akarom fogadni, és soha nem ereszteni az életemből. – Minden rendben?

Bólint, visszadugja a nyalókát a szájába.

– Az… epres?

– Rágógumis. Kaytől kaptam.

– Kaytől, mi?

– Aha.

A torkomat köszörülöm.

– Gondolkodtam a nem is olyan régi beszélgetésünkön, amiben azt mondtad, hogy nem igazán rajongsz… Kayért és…

Rocío bakancsa a földnek csapódik. Keményen.

– Szeretem őt – jelenti ki. – Tökéletes. Azt akarom, hogy ő legyen az én gyönyörű kaliforniai csajom rózsaszín masnikkal a hajában. Habfürdőben akarom fürdetni, aminek vattacukor illata van. Gyümölcsös koktélokat akarok neki venni, amikben pici esernyők vannak. – Előrehajol, rám szegezi a pillantását. – Csillámot fogok viselni a kedvéért, Bee. Fekete csillámot.

Kicsit elakad a lélegzetem a szenvedélytől.

– Alex tudja?

– Szakítottam vele. Megmondtam neki, hogy nem elég rózsaszín. – Rocío vállat von. – Nem igazán érdekli.

Elvigyorodom.

– Annyira örülök neked! Kijózanodik.

– Ne tedd! Az élet fájdalom, aztán meghalsz.

– Á, igen. Elfelejtettem.

– Mindegy. Minden eddiginél fontosabb, hogy bejussak a Johns Hopkins neuro-programjába, mivel Kay odamegy. Úgyhogy úgy döntöttünk, hogy azt az időt, amit a GRE-felkészülésre fordítottunk volna, inkább a GRE elpusztításával töltjük.

– Elpusztításával?

– Csatlakozunk a #FairEgyetemiFelvételik csapatához. Most már mozgalom lett belőle. Az emberek pénzt gyűjtenek, felhívják rá a figyelmet, nyomást gyakorolnak a doktori iskolákra, hogy ne használják a vizsgát. Segítünk a szervezésben. – Vad csillogást látok a szemében. – Több száz dollárom és órám ment el arra a vizsgára, Bee. Több száz. Bosszút fogok állni, különösen a Felsőoktatási Krónika hülye cikke után.

Fogalmam sincs, milyen cikkről beszél, de könnyen megtalálom. Egy nyílt levél, amit egy bizonyos Benjamin Green írt, aki – mint azt egy gyors Google keresésből megtudom – az STC egyik elnökhelyettese. A cégé, amelyik a GRE-t árulja.

KIHÍVÁS A KIHÍVÓKNAK:

Amiben a #FairEgyetemiFelvételik támogatói tévednek

Az az új divat, hogy szabaduljunk meg a GRE-től, amit évtizedek óta széles körben használnak az egyetemi felvételi bizottságok. @MitTenneMarie használta először a platformját, hogy felhívja a figyelmet az „igazságtalanságra”, amit a GRE fenntart, és @Shmacademics segített felnagyítani a hatást azzal, hogy véleményeket posztolt az azt támadó irodalmakról. Kettejüknek együtt majdnem kétmillió követőjük van. De kik ezek az influencerek? Milyen hatalmas pénzügyi szereplők állnak mögöttük? Van pénzügyi kötődésük az STC versenytársaihoz? Továbbá ezek az influencerek nem kínálnak használható alternatívát a GRE helyett. Holisztikus felvételi protokollokról beszélnek, de végigolvasni több ezer jelentkezést túlságosan időigényes ahhoz, hogy a felvételi bizottságok…

Fennakad a szemem. A bizottságoknak a jelentkezők javát kell szolgálniuk, és időt kell találniuk erre. És ki ez a pasas? Ez az egyszemélyes lakásszövetség? Mi az, hogy hatalmas pénzügyi szereplő? Be akarok törni a házába, és megmutatni neki, hogy a fizetésem valószínűleg annyi, mint amennyi borravalót ő a medencetisztító fiúnak ad, és semmit sem kapok a Twittertől. De nem tudom, hogy Mr. Green hol él, úgyhogy csak elküldöm a linket Shmacnak egy DM-ben.

MARIE: Láttad ezt a hülye cikket? Benjamin Green hivatalosan Tevepöcs 2.0.

A tekintetem az üzenetekre siklik, amiket akkor küldött, amikor legutóbb beszéltünk, amikor mesélt a lányról. A szívem összeszorul, és valamiért Levira gondolok. Arra, hogy nincs itt. Hogy mi lehet a véleménye a GRE-ről.

Nem várok Shmac válaszára. Kijelentkezem az applikációból, és kényszerítem magam, hogy visszamenjek dolgozni.

– MI VAN?

– Figyelj…

– Mi van?!

– Az…

– Mi van?

– Én…

– Mi van?!

Felsóhajtok.

– Oké, Reike. Szólj, ha befejezted!

A testvérem még nyolcszor kiált fel, hogy „Mi van?!”.

– Oké, kifordultam magamból. Folytassuk! Szóval te és Wardbarom smároltatok…

– Úgy érzem, kellene rá egy jobb szó.

– Csőröztetek. Bacit váltottatok. Nyálat cseréltetek. Smaciztatok.

Nyalifaliztatok.

– A múltkor nagy részletességgel beszámoltál arról az ukrán srácról, akivel pegging pózban csináltátok, és én feleennyire sem voltam kiakadva.

– Az más.

– Miért?

– Én már vén róka vagyok peggingben, de te soha nem csinálsz ilyet. Csak azt hajtogattad, hogy „az idegtudományhoz mentem hozzá, felcsatolom az erényövemet, várárkot ások a Bee-kerítés köré”, most meg smárolsz a nemeziseddel, aki úgy tűnik, odavan érted…

– Volt. Oda volt értem. És ez csak egy csók. – Ha eleget hajtogatom, talán az majd eltörli, milyen közel kerültem ahhoz, hogy a konyhám padlóján meztelenkedjek Levijal. Hogy egész nap megszállottan kattogtam a hollétén.

– Csak hogy tudd, az esküvődre visszamegyek az Államokba, de nemrég felfedeztem a menyasszörnyek subredditet, és nem fogom szőkére festeni a hajamat, hogy passzoljak a ceremónia színvilágához…

– Nem fog ilyen történni.

– Igaz, te valószínűleg türkizzöldet szeretnél; még mindig határozott nem.

– Reike, ez csak egy… csók volt. Őt nem érdekli. Nekem meg nem áll szándékomban, hogy még egyszer valaha érdekeljen. Egy kör nászajándék-visszaküldés elég volt.

– Soha nem kaptam vissza az enyémet!

– Soha nem is küldtél. Mindegy, csak egy csók volt. Pusztán… – Testiség. Perzselő. Jó. Felvillanyozó. Obszcén. Súlyos. Veszélyes. Jó. Vad. Jó, jó, jó. Életem legerotikusabb pillanata. De a fejem lehiggadt, már nem vagyok többé a szexuális feszültség begerjedt fekete lyuka, és látom, mekkora butaság volt. Hülye ötlet. Tíz pontból három, nem csinálnám meg még egyszer. És van más is, ami miatt aggódhatok. A BLINK. A munkám. Hogy ki eteti Félicette-et, miután elmentem. – …semmiség. Pusztán semmiség.

– Értem. Az érzelmek még mindig félelmetesek. A határ karbantartása a legfontosabb. A Bee-kerítés teljesen felfegyverkezett. Tehát, amikor holnap látod őt a munkában…

– Nagyban lefoglal, hogy megépítsem a legjobb sisakot, amit ez a világ valaha látott, és ezzel életre szóló szakmai stabilitást szerezzek magamnak. Távol Trevortól.

– Persze. És felteszem, Wardbaromnak tökéletesen megfelel, hogy úgy tegyen, mintha…

Kopogtatnak az ajtómon, és az órára pillantok: este 10:28.

– Mennem kell. Valószínűleg Rocío jött, hogy azt hajtogassa, nem vagyok az igazi anyja. Vagy hogy miután meghalsz, az enzimek az emésztőcsatornádban belülről falják fel a testedet.

– Az összes kollégád közül ez a lány az abszolút kedvencem.

– Rajtakapták, ahogy kamatyol, az íróasztalomon.

– Hogyan múlja állandóan felül magát? A szememet forgatom.

– Szia, Reike!

– A legszívélyesebb üdvözletem, Beetch.

Nem Rocío az. Egy nagy mellkas van ott, ahol az ő fejének kellene lennie. És jó néhány centivel felette: Levi arca.

– Ezt a bérelt kocsiban felejtetted. – Felemeli a bal kezét, a hátizsákom ott himbálózik az ujjain.

– Ó! Köszönöm! – Magamhoz ölelem a táskát. Egy ujjatlan topot viselek, ami már a középiskola óta megvan, és egy pizsamaalsót, ami fehérneműnek is elmenne. Tényleg azt hittem, hogy Rocío áll az ajtóban. Talán, teljesen elvörösödöm. – Te… izé… be akarsz jönni?

A fejét rázza.

– Csak vissza akartam adni a hátizsákodat.

Biccentek. Ő is. Hosszúra nyúlik a csend, újabb feszengő biccentések, aztán azt mondja:

– Akkor megyek.

– Jó. Persze. Jó éjszakát!

Világoskék Henley inget visel, ami csodálatos dolgokat művel a hátával. Amit már megérinthettem. Alaposan. Ezért bámulom, miközben elsétál: lenyűgöz, mennyire brutálisnak, erősnek, keménynek látszik. Ezért talál még mindig ott, amikor eléri a lépcsőt, és megfordul. Még mindig bámulom.

Elmosolyodik. Én is elmosolyodom. A mosoly elnyúlik, meleg, őszinte, és hallom magam, ahogy megkérdezem:

– Biztosan nem akarsz bejönni?

– Nem arról van szó, hogy én… – Mozog a torka. – Nem azért jöttem.

– Nem is gondoltam. – Helyet csinálok neki, és néhány óvakodó, nehézkes lépéssel bejön. Teljes esetlen, masszív eleganciájával. Körülnéz, a kezével végigszánt a haján. Arra gondol, ami huszonnégy órával ezelőtt történt itt? Nos, inkább huszonnyolc és fél az, de melyik eszelős számolja?

– Az egy kolibrietető? – kérdezi.

– Aha.

– Jött már kolibri?

– Még nem.

– Hozzám sem. Úgy értem, a kertembe.

– Észrevettem az izsópfüvet, ami terem nálad. – Újra egymásra mosolygunk. – Van kedved kiülni az erkélyre? Van klassz német söröm.

A szék, amin én kényelmesen elterpeszkedem, gyerekjátéknak tűnik Levi alatt. A kezében eltörpül a sörösüveg. A profilja, miközben elgondolkodva nézi Houston látképét, elviselhetetlenül jóképű. Szinte agresszívan kirí innen. Tudni akarom, min gondolkodik. Meg akarom kérdezni, hogy megbánta-e a csókot. Újra meg akarom érinteni.

– Sajnálom a múltkori estét! És hogy hiányoztam a melóból, amikor kritikus pontra értünk. Vészhelyzet volt.

Ó!

– Valami… a nem-feleségeddel kapcsolatban? A képről? Felnevet.

– Nem hiszem el, mennyi beszédtémát ad nekünk az a kép.

– Elképesztő, mi?

A mosolya elhalványul.

– Penny beteg. Epilepsziás. Kezelik, de gyorsan nő, és gyakran kell állítani a gyógyszerein. Nehéz megtalálni a megfelelő dózist.

– Sajnálom!

– Semmi gond. Fura, de Penny nagyon nyugodtan viseli. Rendkívül találékony kislány. – Kortyol egyet, és grimaszol a sörre. Micsoda pogány!

– De Lily – az anyja – küszködik. Ami érthető. Próbálok mellette lenni, amikor rosszra fordulnak a dolgok.

A távolba meredek. Hát persze. Levi ilyen ember.

– Örülök, hogy ott vagy mellettük.

– Eléggé haszontalan vagyok. Legtöbbször UNO-zunk Pennyvel, vagy veszek neki olyan trutyit, aminek van valamilyen mérgező összetevője…

– Borax.

– …amitől Lily megőrül. Igen, Borax. Honnan tudtad?

– Vannak anyuka barátnőim. Sokat panaszkodnak miatta. – Vállat vonok. – Az apja hol van?

– Meghalt valamivel több mint egy éve. – Levi habozik, aztán hozzáteszi. – Hegymászóbaleset. – Egy pillanatig ebbe nem gondolok bele. Aztán eszembe jut a kép az irodájában. Levi és a magas, sötét hajú férfi.

– Rokonok voltatok?

– Nem. – Az arckifejezése elsötétül. – De egy örökkévalóság óta ismertem. Óvoda óta. Az általános iskola végéig mindig párban voltunk. Peter Sullivan és Levi Ward. Úgy tűnik, nincs sok T, U, V betűs név.

Leteszem az üvegemet az asztalra, és az arcát fürkészem. Sullivan. Már megint ez a név. Gyakori, ezért bukkan fel ilyen gyakran. És mégis…

– Mint a prototípus? – suttogom. – Mint a kutatóintézet?

Azt kívánom, bár rám nézne. De tovább bámulja a várost, és azt mondja:

– Még csak nem is akartam mérnök lenni. Állatorvosnak akartam tanulni. Ezt el is mondtam neki, de Peter meggyőzött, hogy fakultációban válasszak egy mérnöki kurzust. Együtt csináltuk ezt a projektet: létrehoztunk egy szaglókérget. Egy olyan hardvert, ami helyesen tudott szagokat azonosítani. Ő végezte a munka nagy részét, és meg kellett nekem tanítania mindent, de fantasztikus volt. A gondolat, hogy valami ilyesmit talán betegeknél is használhatnak, tudod? Valamikor a jövőben.

– Ez lenyűgöző!

– Nem ment mindig jól. – Levi az arca belső oldalát harapdálja. – Az utolsó prezentációnkon, miközben a tanár megvizsgálta, a kéreg bejelentette, hogy fekáliaszagot érez. – Kitör belőlem a röhögés. – Talán még szüksége volt néhány trükkre. De Peter miatt beleszerettem az agy-számítógép interface-be. Ő volt a legfantasztikusabb mérnök, akit valaha ismertem. – Összeszorítja az ajkát. – Láttam, ahogy kettétörik a koponyája, amikor lezuhant. Kábé három méterre voltam, félúton a mászásban. Az a hang… semmihez sem hasonlított. Nem tudtam, hogyan mondjam el Lilynek. Penny nem akart kimenni a szobából.

A hangja annyira megtévesztően tárgyilagos, olyan fájdalmasan semleges, hogy megdöbbenek, amikor észreveszem, hogy nedves az arcom. Levi felé akarok nyúlni. Felé kell nyúlnom. De bezáródtam a gondolataimba, lebénultam: végre összekötöm és megértem a dolgokat.

– Az intézet felvette a nevét. Ő alkotta meg a prototípust. – A halála előtt. Levinak ezért kellett a BLINK mellett lennie. Ezért kellett az ő irányításával történnie. Ezért harcol érte ennyire.

Levi. Jaj, Levi!

– Megépítem azokat a sisakokat. – Továbbra is a távolba mered. Vasmarokkal szorongatja az üveget. – Úgy, ahogy ő megálmodta. És az ő nevét viselik majd. Penny pedig tudni fogja, hogy az apukája volt, és ő… – Elhallgat, mintha elcsuklana a hangja, ha folytatná.

Hirtelen nem félek többé. Tudom, mit tegyek; vagy legalábbis, hogy mit akarok tenni. Felállok, kiveszem a sört Levi kezéből, és koppanva leteszem a fémkorlátra. Aztán leereszkedem az ölébe, a lábaim a dereka két oldalán, a karom a nyaka köré fonódik. Várok, amíg a kezei át nem fogják a derekamat. Amig csillogó szemmel fel nem néz rám a sötétségben. Aztán azt mondom:

– Meg fogjuk alkotni azokat a sisakokat. Együtt. – Szélesen mosolygok.

– Peter tudni fogja. Penny tudni fogja. Lily tudni fogja. És te is tudni fogod. A csók egy nagyon erős drog, de ismerős is. Hisz egy napja másra sem gondolok. A gyönyör végigcikázik rajtam, valahányszor Levi nyelve az enyémhez simul, valahányszor az ujjai megsimítják a derekamat, minden áhítatos lélegzetvételnél az államnál. Levi magához húz, és belenyög a bőrömbe, félmondatokat, amik porcikánként kergetnek őrületbe.

– Annyira… Basszus, Bee… – hallom, miközben a fogam végigsiklik a torkán – …régen álmodtam rólad – amikor az ujjbegyeim elsuhannak a köldöke alatti finom szőrzetnél. – Én mindjárt… le kell lassítanunk, különben… – Miután elkezdek ringatózni rajta, és ahogy az erekciója súrolja a csiklómat, az máris életem legjobb szexe. Reszketek, lüktetek, mindjárt felrobbanok a gyönyörtől. A fehérneműm tocsog, és közelebb akarok kerülni. Közelebb.

De a ruháink rajtunk maradnak. Frusztráló és őrjítő, akkor is, amikor Levi az ágyhoz visz. A konyhai lámpa fénye beszűrődik a szobába. Levi úgy markolja a csípőmet, hogy lehet, hogy nyoma marad, minden lélegzetvétele éles. A testem meleg, élénk, eltölti a forróság. Levi lenéz rám, és azt mondja:

– Akarlak! – A kulcscsontomat harapdálja, és… Szereti a fogakat. Harapni, markolni, szívni. Van benne valami habzsoló, valami ügyetlen és túlságosan lelkes, de nem veszi el a kedvem. Általában annyira türelmes, aprólékos, de most képtelen várni. Képtelen betelni. – Megdughatlak?

Bólintok neki, hagyom, hogy levegye a felsőmet, a nadrágom, mindent, és attól, hogy úgy néz rám, mintha hirtelen megtalálta volna a válaszokat, mintha a testem egy vallási élmény lenne, vonaglok az érintéséért.

– Ez… – zihálja, a hüvelykujja szenvedélyesen követi a mellbimbómon lévő piercinget.

– Ha nem tetszik, én…

Csitít, és ez jó. Jól vagyok. Teljesen jó, hogy úgy bámulja a kicsi melleimet, mintha csodálatosak lennének, hogy addig csókolja őket, míg az ajka megduzzad, míg már meg kell húznom a haját, míg már annyira nedves vagyok, hogy végigcsorog a combomon. Jó, hogy nevetséges dolgokat mond: jó kislány vagyok, tökéletes, megőrjítem, és amikor először meglátott, megváltoztattam az agyi kémiáját.

Megnevettet, hogy amikor átgördítem magunkat, hogy alattam legyen, a könyökei nekiütődnek a kemény falnak. Motyogva szitkozódik, de amikor lehajolok, hogy újra megcsókoljam, teljesen megfeledkezik róla.

– Túl nagy vagy ehhez az ágyhoz – mondom neki kuncogások közepette, miközben lehámozom róla az ingét. Vannak kockái. Határozottak. És mellizmai. Olyan izomcsoportjai vannak, amikről azt hittem, csak legendák.

– A te ágyad túl kicsi nekem. Legközelebb az enyémben csináljuk – mondja, felemeli a csípőjét, hogy lehúzhassam a cipzárját. A zaj betölti a szobát, és nem kellene ennyire erotikusnak lennie, de meztelenül fekszem rajta, a merevedése hozzám dörzsölődik, és egyértelmű, milyen istenien, őrjítően, mohón nagy.

– Régen volt már – árulja el. Zihálva, kábán pislogok rá.

– Igen. Nekem is. – Nem bírom megállni. Megérintem a farka nedves hegyét, csak súrolják az ujjhegyeim. Levi nyög, az ajkába harap. A csípője rándul egyet. Kicsit olyan, mint egy lovon ülni. Egy bikán.

– Kell óvszer? – kérdezi. A fejemet rázom, és azt tátogom, hogy „tabletta”, alig várom, hogy folytassa. – Lehet, hogy nagyon gyorsan vége lesz – mondja rekedten, a keze a combomat markolja, miközben én irányba állítom. – De majd kárpótollak. A számmal. Vagy az ujjaimmal. Ha… Bee. Bee.

Nem tudom, mire számítottam, hogy milyen lesz Levi bennem. Valószínűleg ugyanolyanra, mint Timmel volt: valami viszonylag kellemesre. A legjobb esetben a szextől közel éreztem magam hozzá. A legrosszabb esetben pár percig unatkoztam, és eszembe jutott, hogy hamarosan be kell fizetni az adót. Levijal teljesen más. Én irányítok. Én engedem be a farkát a testembe. Centiről centire küszködöm, hogy hozzászokjak, de ez a legjobb döntés. Lehunyom a szemem, és érzem, hogy az arcom grimaszba rándul, félig a gyönyörtől, félig a fájdalomtól. Többre vágyom. Ő is. Mindketten, így lefelé nyomom magam, hogy még mélyebben bevezessem, a combom és a kezem remeg, miközben erőlködöm, hogy kitöltsön, és…

Nem megy.

Nincs hely. Újra megpróbálom, nekipréselődöm, a bőrömön izzadtság gyöngyözik. A teltségérzés egyre nő, szúró fájdalom váltja fel, de erőlködöm, kényszerítem magam, hogy…

– Lassíts! – utasít Levi szinte csak morogva. A keze megragadja a csípőmet, hogy megállítson.

Kinyitom a szemem. A fejemet rázom.

– Nekem csak az kell, hogy…

– Neked egy perc kell! – jelenti ki határozottan, a hangja nem tűr ellentmondást. Mindketten izzadtan remegünk, zihálunk egymáson, de egy pillanatra megállok, ő pedig zihálva, elégedetten bólint.

Úgy bámul, mintha azt sem tudná, hova nézzen. Aztán megtalálja azt a helyet, ahol egyesültünk, és ott érint meg, a hüvelykujja lassú, nedves simításai a csiklómon meglágyítanak, és segítenek, hogy egészen befogadjam. A csípőcsontja alulról a combomba nyomódik, amikor a legmélyebbre ér. Érzem, hogy a bensőm összerándul, megragadja őt, és a nyögései elárulják, hogy ő is. Tövig bennem van, és ráhanyatlok.

– Levi – dadogom a szájába –, nagyon nagy vagy.

Valami vibrál közöttünk. Nem fizikai dolog; egy érzés. Rezonál a testemben és az agyamban.

– Majd hozzám szoksz – zihálja a halántékomnak, és remegő kézzel kisimítja a hajat a homlokomból. Annyira tele vagyok, hogy nem tudok tovább nyugton maradni. Mozgatom a csípőmet, hogy próbálgassam, mi fáj (alig valami), és mi jó (nagyon sok minden). Tanulom, hogy mit akarok. Melyik szöget. Melyik ritmust. Cserébe engedem, hogy Levi keze bejárja a testemet, amerre csak akarja, ő pedig mindenhol akarja. Nedves, mocskos, szégyenletes hangokat hallatunk, de nem érdekel, túlságosan lefoglal, hogy a fejtámlát markoljam, és ahhoz a ponthoz dörgöljem magam a bensőmben, ami… Igen, Igen. Levi hatalmas, a határaimig tágít, és kicsit azon is túl. A mellkasán egyensúlyozom magam. A szíve akár egy dob a tenyerem alatt, és mozgok föl-le. Mennyei nyomás. A gyönyör a hasam mélyén lüktet.

– Így? – kérdezem.

Nem válaszol. Vagy igen, de motyogva, összefüggéstelen kis apróságokat, például: Kérlek, Maradj nyugton, Ne mozdulj, Annyira szűk vagy, Én mindjárt… Ó, a francba. Még rosszabb lesz, amikor szándékosan összehúzódom körülötte, csak hogy lássam, meddig mehetek el. Nem maradt bennem több hely. Egyáltalán semmi, és fekete pöttyök jelennek meg a szemem előtt. A pulzusom felgyorsul. A fejem kiürül, a tüdőmben nincs levegő, és úgy élvezek el, mint egy lavina, elönt a vakító gyönyör, amikor a testem ritmikusan összerándul. Az orgazmusomat belenyöszörgöm a kulcscsontja bőrébe.

Amikor újra képes vagyok gondolkodni, Levi már rajtam van, a torkomnál zihál, az ujjai szorosan fogják a csípőmet. Motyog, nyög, kétségbeesetten a hasamhoz dörgöli a farkát, de már kint van.

Fájdalmasan üres vagyok, a semmi körül rándulok össze.

– Te…? – A hangom rekedt.

– Próbálom elhúzni – zihálja. – Nem akarom, hogy véget érjen. – Próbálom újra magamba vezetni, de ő a fejem fölé szegezi a csuklómat, és megcsókol, végtelenül, mélyen, fenntartások nélkül, halk nyöszörgésemet beszívja a szájába. Aztán visszacsusszan. Ebben a testhelyzetben mélyebbre jut. Keményebben. Más szögekben. Teljesen beborít, mindenemet, és hagyom, amit ő hagyott nekem: hogy gyönyörre leljen a testemben. A lökései felszínesek, aztán lassúak, majd mélyek. Aztán elveszíti az önuralmát, hosszú mozdulatai mennyeien dörzsölik minden idegvégződésemet. Szeretem a súlyát magamon érezni. Imádom a torkából feltörő nyögéseket. Szeretem a szeme távolba révedő, áhítatos zöldjét. Annyira közel vagyok. Megint nagyon közel.

Ez jó. Ő jó. Mi jók vagyunk. Együtt. Így.

– Bee – motyogja az arcomnak. – Bee. Te vagy minden, amit én…

A kezem végigsiklik izzadt hátán, és egyben tartom, miközben ő millió darabra hullik.

18

RAPHE MAGOK: BOLDOGSÁG

– ELKÉPESZTŐ! – Guy hangja kissé remeg, a csodálat mellett némi félelem érződik benne. Azt hiszem, úgy hívják: áhítat? Csak az számít, hogy ezután mindenki egyszerre kezd beszélni.

– Hihetetlen!

– …van egy működő prototípusunk…

– …nem hiszem el, hogy létezett egy ennyire egyszerű megoldás…

– …milyen elegáns módja a…

– Elképesztő, a kurva életbe! – jelenti ki Rocío, a leghangosabb hang. Mindenki ránéz, és a lenyűgözött suttogás inkább diákszövetségi bulira hasonlít. Pacsik, ölelések, néha kántálás. Meglep, hogy hirtelen nem bukkan fel a semmiből egy hordó.

Levi nekidől egy asztalnak a terem túlfelén, a tegnapi Henley van rajta.

Ma reggel felajánlottam neki a batikolt sztreccs felsőmet, de erre csak sötéten nézett rám. Hálátlan alak! Észreveszi, hogy bámulom, és mindketten félrenézünk, szégyenlősen, mert rajtakaptak minket. Aztán a tekintetünk újra találkozik. Ez alkalommal összemosolygunk.

– Ünnepeljünk! – kiált fel valaki. Ügyet sem vetünk rá, és tovább mosolygunk.

Amikor Timmel először szexeltünk, rettegtem, hogy nem élvezte. Két napig nem hívott fel, ami alatt én azon agyaltam, hogy szar voltam-e az ágyban; ahelyett, hogy azzal foglalkoztam volna, hogy ő mennyire pocsék volt. Az eljegyzésünknek véget vető vita során azzal vádolt, hogy én löktem más nők ágyába, mert szex közben „tökre olyan voltam, mint egy tengericsillag” (miután elment, rá kellett gugliznom, hogy az egyáltalán mit jelent). Visszatekintve, a kapcsolatunk arról szólt, hogy Tim elhitette velem, hogy szörnyű vagyok.

Talán az elmúlt években megtanultam sokkal jobban leszarni, hogy a pasik mit gondolnak rólam, és ezért az elmúlt 24 órában zéró másodpercet töltöttem azzal, hogy azon agyaljak, Levi szerint pocsék numera vagyok-e. De talán nem ez az egyetlen oka. Talán ahhoz van köze, ahogy reggel nézett rám, amikor rajta ébredtem az ágyban, amit azzal vádolt, hogy „egy kínzóeszköz, amit ágyként hasznosítottak újra”. Talán ahhoz a csendes, aranyosan pironkodós beszélgetéshez, hogy fogamzásgátlót szedek, és arról, hogy mindketten olyan régóta élünk úgy, mint az aszkéta szerzetesek, hogy biztosan nincs semmi betegségünk. Talán az iszonyodó arcához, amit akkor vágott, amikor egyenesen a dobozból ittam az édesítőmentes szójatejet. Talán a röpke, titkos pillantásokhoz, amiket egész nap kapok tőle.

Nem beszéltünk sokat. Vagy… sokat beszéltünk. Áramkörökről, magas frekvenciájú stimulációs lökésekről és Brodmann-mezőkről. A szokásosról.

De a mai nap nem a szokásos.

– Úgy látszik, megvan. – Boris odaáll mellém. Enyhe nemtetszéssel pillant a mérnökeire, akik jelenleg gatyázzák egymást ünneplésképpen.

– A neuroszoftveren még dolgozni kell. Aztán teszteljük a modellt az első űrhajóson. Guy önként jelentkezett. – Ez egy eufemizmus: Guy könyörgött, hogy ő legyen az első tesztalany. Jó tudni, hogy valaki másnak is ennyire fontos a BLINK.

– Az mikor lesz?

– Jövő héten.

Bólint.

– Akkor jövő hét végére összehozok egy bemutatót.

– Bemutatót?

– Meghívom a főnökeimet meg a te főnökeidet. Ők meghívnak valakit még magasabb szintről.

Riadtan meredek rá.

– Az túl korai. Hetek vannak még hátra a projekt határidejéig, és még sok a javítanivaló. Emberi alanyokkal dolgozunk, sok minden sülhet el balul.

– Igen. – Boris eltökélt pillantást küld felém. – De tudod, mi forog kockán, főleg, hogy a MagTech ott liheg a nyakunkban. És tudod, mekkora ellenszele van a projektnek. Sok szempár szegeződik ránk. Sokan vannak, akik nagyon keveset tudnak a tudományról, és mégis nagyon fontos nekik a BLINK.

Habozok. Tíz nap sokkal kevesebb, mint amit kényelmesnek éreznék. Másrészt megértem, milyen nyomás nehezedik Borisra. Hiszen ő szerezte meg nekünk az engedélyt, hogy kezdhessünk.

– Oké. Minden tőlünk telhetőt megteszünk. – Ellököm magam a pulttól. – Szólok Levinak.

– Várj! – Megállok. – Bee, mik a terveid, ha ennek vége?

– A terveim?

– Továbbra is Trevornak akarsz dolgozni? – Összeszorítom a számat, hogy húzzam az időt, de Boris nem hülye. – Beszéltem vele párszor. Úgy tűnik, ő abban a hitben él, hogy szkafandereket készítünk.

– Trevor… – Felsóhajtok. – Hát, igen. Boris együttérzően néz rám.

– Ha a prototípus siker lesz, az NIH valószínűleg előléptet téged, talán ad neked saját labort. Lesznek lehetőségeid. De ha azok nem tetszenek… kérlek, gyere, keress meg!

Elkerekedett szemmel bámulok rá.

– Tessék?

– El akarok indítani egy elhivatott idegtudományi csapatot. Ez – mutat a sisakra – a sok dolog egyike, amit alkothatunk. Az idegtudományi részlegünk szétzilált és kihasználatlan. Szükségem van valakire, aki ténylegesen vezeti. – Fáradtan elmosolyodik. – Egyébként én majd szólok Levinak a bemutatóról. Az a gyengém, ahogy dühös lesz, ha rossz hírt közlök vele.

Állok ott, mint egy hülye, távolba révedve pislogok. Az előbb munkát ajánlottak nekem? A NASA-nál? Hogy vezessek egy labort? Hallucináltam? Szén-monoxid-szivárgás van az épületben?

– Jössz ünnepelni? – riaszt fel Guy.

A fejemet rázom. Az ünneplés korainak tűnik.

– De nektek jó mulatást!

– Meglesz. – A tekintete valahová a fejem fölé siklik. – És te? Megfordulok. Levi ott áll közvetlenül mögöttem.

– Majd máskor.

– Van valami terved? – kérdezem, miután Guy elment. Körülnézek, hogy biztosan egyedül vagyunk-e, mintha a titkos almás pite receptjét kérném el. Nevetséges vagyok.

– Minőségi időt akartam tölteni a macskámmal.

– Nyomkodós este?

– Schrödingerrel néha olyasmiket is csinálunk, aminek nincs köze a végbeléhez – közli. – De nem. Van egy étterem. Vegán. – A tekintete elvándorol, mintha zavarban lenne, hogy megkérdez. – Ki akartam próbálni. Mi esetleg…

Felnevetek.

– Nem kell. Kíváncsian néz rám.

– Mit nem kell?

– Elvinned valahova. Egy randira. A homlokát ráncolja.

– Tudom, hogy nem kell.

– Tisztában vagyok vele, hogy ez nem… – Belekezdek, hogy elmondjam neki, tudom, hogy nem ilyesmi van közöttünk. Hogy nem kell elvinnie valahová. Hogy a szex kitűnő volt, és bár sajgok, álmos vagyok, és talán kimerültem orgazmusilag, örömmel folytatnám. Vele. Ha érdekli a dolog. Ismerem a barátság extrákkal fogalmát. Ágypajtik. Barextrák. Dugócimborák. De aztán eszembe jut a hétvége. A közös Csillagok háborúja nézés, a Sazerac ivászat. A barátságunk régebbi, mint az extrák, még ha csak néhány órával is, és örülnék, ha lenne időm beszélgetni vele. Ráadásul valószínűleg nincs kivel vegán éttermeket kipróbálnia. Velem ugyanez van a Bethesdában. Igen, ezért hív el. – Ami azt illeti, elképesztően hangzik. Kell foglalnunk?

Levi felvonja a szemöldökét.

– Ez egy vegán étterem Texasban. Nem lesz gond.

Tudom, milyen lesz ez: Levi megszabadul az évekig irántam érzett vonzalom maradékától; én végre tisztességeseket fogok szexelni; mind a ketten nyomás nélkül tehetjük ezt, hiszen nem vagyunk kapcsolatban, és nincs jelen a szörnyű ragaszkodás sem, ami mindig beüt, ha megengeded magadnak, hogy túlságosan fontos legyen valaki. A ma esti vacsora nem randi lesz: csak egy vacsora két begerjedt barát közt, akik véletlenül ugyanolyan étrendet követnek. Mégis azon kapom magam, hogy a szokásosnál fontosabb a külsőm. Egy vékony rózsaarany orrkarikát választok, a kedvenc piercingjeimet és klasszikus vörös rúzst. Becsavarom a hajam, hogy hullámokban omoljon a vállamra. Jóval azelőtt elkészülök, mielőtt Levi elvileg értem jön, úgyhogy az erkélyen várok.

Shmac végre visszaírt nekem, bocsánatot kért, hogy offline volt „életem legjobb, majd legrosszabb, majd legjobb hétvégéjén”.

SHMAC: Az STC kapálózik. Mindenki tudja, hogy nem fűződnek hozzá pénzügyi érdekeid, és azért támogatod a #FairEgyetemiFelvételik-et, mert hiszel benne.

MARIE: Utálom, amit arról mondtak, hogy a fair felvételi nem praktikus. Kit érdekel? Jobbak tudunk lenni, és azt is kell tennünk.

SHMAC: Orálisan.

MARIE: ???

SHMAC: *Totálisan.

SHMAC: Bocs, beszédfelismeréses üzenet. Vezetek.

MARIE: LOL!

MARIE: Hová mész? És van köze a legjobb-majd-legrosszabb-majd-legjobb hétvégédhez? És köze van a Lányhoz?

SHMAC: Elviszem vacsorázni.

MARIE: djhsgasgarguyfgquergqe

MARIE: (Ez egy billentyűzetre csapás volt, ha a szöveget beszéddé alakító cserbenhagyna.)

SHMAC: Így volt, köszi.

MARIE: Annyira örülök, Shmac!

SHMAC: Én is. Bár a lány kicsit félős.

MARIE: Félős?

SHMAC: Érthető indokai vannak. De szerintem még nem áll készen, hogy beismerje magának.

MARIE: Mit ismerjen be?

SHMAC: Hogy komolyan gondolom a dolgot. Hogy hosszútávon benne vagyok. Vagy legalábbis addig, amíg akar engem.

A homlokomat ráncolom. Pillanat… a lány kapcsolatban van, nem? Nincs hosszú táv, kivéve, ha elválik, nem? Meg akarom kérdezni, de nem akarom, hogy Shmac azt higgye, elítélem, amiért egy férjes asszonnyal kezd; tényleg nem, főleg, mivel a férj olyasvalakinek tűnik, akit szívesen lelöknék az Eiffel-torony lépcsőjén. Azt is fontolgatom, hogy elmondom, én is vacsorázni megyek – ráadásul Tevepöccsel –, de halk neszt hallok.

Egy kis vörös-szürke labda lebeg a levegőben az etető körül, szép szárnyai boldog, rebegő ritmusban verdesnek. Az év első kolibrije.

– Szia, szépségem! – Vékony csőrét bedugja az egyik lyukba, és elrepül, mielőtt csinálhatnék egy képet. Nézem, ahogy a parkoló felett halad, és észreveszem, hogy Levi autója épp megáll.

Leszaladok a földszintre, mint egy tizenegy éves, és a szökőkút felé tartok.

– Láttam az első kolibrimet! – lelkendezem, és beszállok a furgonba. Levi alig fejezte be a parkolást. – Tüzestorkú! Nem tudtam lefényképezni, de territoriális, úgyhogy visszajön. És kókuszos-gyömbéres csicseriborsólevest fogok kérni. A testvérem szerint gáz elolvasni az étterem étlapját a neten, de teljességgel vállalom a kaják iránti megszállottságomat… – Elakadok. Levi tátott szájjal bámul rám. – Kolibriszar van az arcomon, igaz?

Levi tovább bámul.

– Van egy zsepid? – Körülnézek az utasfülkében. – Vagy akár egy darab papír…

– Nem. Te nem… – A fejét rázza, nem találja a szavakat.

– Mi a baj?

– Te… – nagyot nyel.

– …Én?

– A ruha. Ez volt rajtad… A ruha.

Magamra pillantok. Ó! Igen, tényleg a Target ruhám volt rajtam.

– De hát azt mondtad, hogy nem utálod.

– És nem is. – Levi nagyot nyel. – Tényleg nem. Jobban megnézem őt, és látom, hogyan bámul. Ami…

– Ó! – A szívverésem felgyorsul.

– Megcsókolhatlak? – kérdezi, és bele tudnék szeretni Levi Wardnak ebbe a habozó, szégyenlős változatába: ugyanaz az ember, aki hajnali háromkor a torkomat harapdálva ébresztett fel, hogy elmondja, belehal, ha nem dughat meg még egyszer. Lelkesen hagytam neki. Ahogy most is hagyom, hogy megcsókoljon, amíg már úgy smárolunk, mint a tinédzserek, mélyen, ujjak fogják a nyakamat, nyelvek simogatják egymást, a súlya belenyom az ülésbe, és nagyon, nagyon jól csinálja, sármosan rámenős, mennyeien kitartó. A keze a térdemen, a ruhám alatt, felfele halad a lábamon, feljebb és feljebb, míg a belső combomra nem tapad. Finom érintés a bugyimnál, és belenyöszörgök a szájába, épp, amikor ő felnyög. Azt hiszem, máris nedves vagyok. És Levi tudja, hogy máris nedves vagyok, mert az ujjhegye becsusszan a gumi alá, és beleakad az oldalába. Levegő után kapkodok a szájánál, és a hüvelykujja odacsusszan a…

Valaki dudál egy utcával arrébb, és gyorsan hátrahúzódunk. Hoppá!

– Nekünk valószínűleg…

– Igen. Bizony.

Mindketten egyetértünk. És mindketten vonakodunk. Lassan engedjük el egymást, és amikor Levi elfordítja a kulcsot, ugyanaz a kéz, ami napi szinten használ precíziós csavarhúzókat, kicsit remeg.

Kinézek az ablakon.

– Levi?

– Igen?

– Csak azt akarom mondani, hogy… – Elmosolyodom. – Jól áll neked a vörös rúzs.

EZ NEM randi.

De ha az lenne – ami nem –, ez lenne életem legjobb randija. Persze, mivel ez nem randi, ez vitatható.

De ha az lenne.

Bár nem az.

Még akkor sem, ha be kell valljam, majdnem annak érződik. Talán mert Levi fizetett, míg a mosdóban voltam (kicsit tiltakoztam, de őszintén, bármelyik pasinak engedni fogom, hogy fizesse a vacsorámat, amíg a nemek közötti fizetési különbség létezik). Vagy talán azért, mert végig beszélgettünk, egyetlen pillanatra sem hagytuk abba; csak udvariasan biccentettünk Archie-nak, a túlzottan lelkes pincérnek, amikor jött, hogy az ételünkről érdeklődjön. Vagy talán amiatt az óra miatt, amikor a legtraumatikusabb doktoris emlékeinket elevenítettük fel.

– Labormegbeszélés közben prezentáltam az adataimat. Első évben, félév körül. És te egész idő alatt kifelé bámultál az ablakon.

Levi mosolyog, és ráérősen rág.

– Rajtad volt az az… – a homloka közepe felé mutat – izé. A hajadon.

– Valószínűleg egy fejpánt. Épp a bohém sikk korszakomat éltem. – Megborzongok. – Oké, ezért kapsz orvosi igazolást. De kitűnő adatok voltak.

– Tudom. Hallgattam. A szalienciahálózat-kutatásod… nagyon imponáló volt. Én csak… – Levi vállat von. A keze a poharára kulcsolódik, de nem iszik. – Cuki volt. Nem akartalak bámulni.

Kitör belőlem a nevetés.

– Cuki?

Levi kihívóan felvonja a szemöldökét.

– Van, aki közülünk nem nőtt ki a bohém sikk korszakból.

– Aha. Levi, mit jelent az, hogy bohém sikk?

– Az egy… város? Franciaországban?

Még jobban nevetek.

– Oké. Egy másik. Amikor a barátod a mikrobiológiáról bejött a laborba. Az, akivel… kosaraztál?

– Dan. Kosár. Életemben nem kosaraztam… abban sem vagyok biztos, hogyan kell.

– Egy rakás srác körbeáll pizsamában, és barátságosan elcseveg. Szóval, Dan bejött a laborba, hogy elvigyen egy sportmeccsre, és mindenkinek bemutattad, kivéve nekem.

Levi bólint. Letör egy darab kenyeret. Nem eszi meg.

– Emlékszem.

– Megegyezhetünk, hogy az pöcs húzás volt?

– Vagy… – Leejti a kenyeret, és hátradől. – Vagy megegyezhetünk, hogy pár estével korábban pár pia után kiböktem Dannek, hogy… érdekel egy Bee nevű lány, hogy a Bee nem túl gyakori név, és hogy Dan tökre az a fajta ember, aki a szemedbe néz, és megkérdezi: „Nem te vagy az a csaj, akiről a haverom fecseg, ha leitta magát?”

Kihagy a szívverésem, de nem tágítok.

– Nem lehet kifogásod minden egyes alkalomra, amikor pöcs voltál. Vállat von.

– Tégy próbára!

– Az öltözködési előírás. Pár hete. Eltakarja a szemét.

– Úgy érted, amikor megkértelek, hogy öltözz hivatalosabban, miközben rajtam olyan póló volt, aminek lyukas volt a jobb hónalja?

– Komolyan?

– A legtöbb pólómnak lyukas a hónalja. Statisztikailag igen.

– Mi a mentséged? Levi felsóhajt.

– Aznap reggel Boris mondott nekem valamit arról, hogy szerinte a NASA minden tőle telhetőt bevet, hogy megszabaduljon az NIH-től. Azt mondta: „Nem lepne meg, ha a lánytól a haja miatt szabadulnának meg.” Valószínűleg csak egy odavetett megjegyzés volt, de bepánikoltam. – Felemeli a kezét. – Aztán te kérdőre vontál, hogy a nemi előítéleteket támogatom a munkahelyen, és úgy éreztem magam, mint egy Bond gonosz, aki dicsekszik a pusztító fegyverével.

– Nem hiszem el, hogy nem mondtad el. – Megtorlásként elveszek egy rapinit a tányérjáról.

– Az életrajzom szerint kitűnően kommunikálok, és kiváló interperszonális készségekkel rendelkezem.

– Az enyémben az áll, hogy folyékonyan beszélek portugálul, de amikor legutoljára megpróbáltam kaját rendelni Coimbrában, véletlenül azt mondtam a pincérnek, hogy bomba van a mosdóban. Oké, az utolsó. Mi van azzal, amikor nem voltál hajlandó együttműködni velem? Hallottalak az ajtón keresztül. Azt mondtad Samnek, hogy nem akarsz benne lenni a projektben.

– Meghallottál? – Szkeptikusnak hangzik. – Sam vastag ajtóján keresztül?

Angyalian rebegtetem a szempillámat.

– Igen.

– A fikuszban hallgatóztál?

– Talán. Fel tudsz hozni valamit a mentségedre?

– Rögtön azután elmentél, miután említettem, hogy miattad nem akarom a projektet?

– Aha. Egy sárkányraj dühével masíroztam az irodámba.

– Ez a gyűjtőfogalmuk?

– Annak kellene lennie. Bólint.

– Ha rögtön azután elmentél, hogy hallottad a nevedet, akkor nem hallottál mindent, amit Samnek mondtam. És az a félreértés a te sarad.

A homlokomat ráncolom.

– Tényleg?

– Aha. Mindannyiunk számára van tanulság. – Felveszi azt a kenyérdarabot, amit korábban elejtett.

– Mi lenne az? Ne hallgatózz a fikuszban?

– Nem. Ha hallgatózol, ne csináld félgőzzel! – Beejti a kenyeret a szájába, és van pofája rám vigyorogni.

SCHRÖDINGER EMLÉKSZIK RÁM. Talán a múltkori éjszakáról, amikor a légcsövemen aludt, fojtogató rémálmokat okozott, és fekete szőrcsomókat hagyott a számban. Azonnal lesomfordál a kanapéról, amint belépünk, és a bokám köré fonódik, miközben Levi beteszi a maradékainkat a hűtőbe.

– Szeretlek! – gügyögök neki. – Te egy tökéletes, gyönyörű jószág vagy, és az életem árán is megvédelek! Legyilkolok érted egy sárkányrajt.

– Utánanéztem – mondja Levi az ajtófélfa mellől. – Sárkányfalkának hívják.

– Lenyűgöző! – Alulról megvakarom Schrödinger állát. Macskás boldogságában hunyorog. – De mi a sárkányrajt jobban szeretjük, igaz? Bizony ám! – Felnézek. – Azt hiszem, ígértél némi anális nyomkodást.

Levi a fejét rázza.

– Azért, hogy idecsaljalak. Ne higgy el mindent, amit hallasz!

– Hallottad ezt, Schrödinger? Apu csalinak használja a gyengélkedő mirigyeidet.

Levi elmosolyodik.

– Általában nem ilyen.

– Hmm?

– Schrödinger a legtöbb emberrel szégyenlős. Sokszor bújik a kanapé alá. Régen nagyon agresszív volt, amikor volt egy… – Attól, ahogy elakad, csak kíváncsibb leszek.

– Volt egy?

Levi vállat von, és félrenéz.

– Együtt éltem a barátnőmmel. Néhány hónapig.

– Ó! – A macska nagy dorombolás közepette oldalra dobja magát. – Lilyvel?

– Előtte.

Azt hiszem, többé nem hazudhatok magamnak és a kis porcelánbékának, ami most az agyam, és egyszerűen beismerhetem, hogy Levi a Szexi Pasi™, a Jóképű Pasi™ és a Cuki Pasi™ tökéletes kombinációja. Tudod, mint amikor évek óta szerelmes vagy valakibe, aztán valami szörnyűséget tesz, például elfelejti megöntözni a fűunikornisodat vagy kefél a legjobb barátnőddel, és többé nem látod rózsaszín szemüvegen keresztül. Az összes hiányosságát élesen látod, mintha felvettél volna egy belső rusnyaságot látó 3D szemüveget. Na, most, hogy megszabadultam a seggfejszemüvegemtől, elismerhetem, hogy Levi elég jól szerepel, mint megnyerő agglegény. Egy nap egy szerencsés lányt még szerencsésebbé tesz majd. És fogalmam sincs, hogy a gondolat, hogy volt egy bentlakós barátnője, miért tölti el hideg bizsergéssel a gyomromat. Kevesebb mint huszonnégy órája vagyunk dugópajtik, a kés szerelmére! Nem az én dolgom, és azt szeretném a legkevésbé, hogy egy újabb kapcsolat legyen csúnya, fájdalmas szakításra kárhoztatva (értsd: bármilyen romantikus kapcsolat).

– Schrödinger nem szerette őt? – A macska boldogan rágcsálja a hüvelykujjamat.

– Igazság szerint a lány inkább kutyás volt.

– Ez mikor volt? – kérdezem, mint egy kíváncsi, függöny mögül kukkoló.

– A doktori iskolában. Mielőtt… – Nem fejezi be a mondatot, de a tekintete egy pillanatig megállapodik rajtam, és eltűnődöm, vajon úgy értette-e, hogy „előtted”.

Annie-nek volt egy vicces elmélete: mindegyikünknek van egy Nulladik Éve, ami az életünk tengelyét jelenti. Valamikor találkozunk valakivel, és olyan fontossá válik, olyan hatással van rád, hogy tíz, húsz, hatvanöt évvel később visszatekintve rájössz, hogy ketté tudod osztani a létezésedet. Mielőtt felbukkant (KIE) és a Közös Időszak. Ez a saját Gergely-naptárad.

Régen azt hittem, hogy Tim volt az én Közös Időszakom, de ma már nem. Sőt, nem akarom, hogy egy kiszámíthatatlan, ingatag emberi lény legyen a Közös Időszakom. Tudod, mi lenne nagyszerű, mint az életem fordulópontja? Egy saját NIH-labor; ami – örömmel mondhatom – közelebb van, mint valaha. Szinte írni akarok Annie-nek, hogy megkérdezzem, új munkahelyek lehetnek-e Nulladik Évek, de ott még nem tartok. De klassz tudni, hogy megtehetem. Hogy kinyílt közöttünk az ajtó.

Levi nem azt akarta mondani, hogy „előtted”, mert nem vagyok a Közös Időszaka. Nem törekszem arra, hogy az legyek. De biztos vagyok benne, hogy hamarosan megtalálja. Valószínűleg egy lányt, aki 180 centi, tudja, hogyan kell a semmiből mikrót építeni, és olyan elképesztően kecses, mint Simone Biles. Szenvedélyes, sportos gyerekeket nemzenek majd, akik ijesztően okosak. Minden éjjel szexelni fognak, még akkor is, amikor pályázati határidő van, még akkor is, ha az anyósék ott vannak a vendégszobában. Özönleni fognak a kertjükbe a kolibrik a tavaszi hónapokban, és Levi a fedett verandáról fogja tanulmányozni őket, és maradéktalanul boldog lesz. Ahogy én is boldog leszek a laborommal, a kutatásommal, a diákjaimmal, a kutatóasszisztenseimmel. (Igen, mindegyik nő lesz. Nem, nem érdekel, hogy szerinted nem fair.)

De örülök, hogy megtudtam, hogy Levi egykor kedvelt. Örülök, hogy életemben először kitűnő szexben van részem. Örülök, hogy ezt az egész együttalvósdit azok nélkül a csúnya dolgok nélkül tesszük, ami azzal jár, ha az ember invesztál egy kapcsolatba. Örülök, hogy egy ideig részesei lehetünk egymás KIE-jének. Örülök, hogy itt vagyok. Vele. Még az is lehet, hogy boldog vagyok.

– Szerintem te vagy a legjobb – mondom, és felborzolom a szőrt Schrödinger füle körül. – Nagyon kicsi.

– Az alom tökmagja.

Rámosolygok a mancsa tökéletes alsó részére.

– Mindig is szimpatizáltam az esélytelenekkel. Macskában is.

– Meglep, hogy valakinek, aki úgy szereti a macskákat, mint te, annak nincs…

– Sajátja?

– Azt akartam mondani, hogy öt sajátja. Kuncogok.

– Ott van Félicette…

– Én létező macskákra gondoltam. Szúrós szemmel nézek rá.

– Szeretném annak szentelni az életemet, hogy megtestesítsem az őrült macskás nő kulturális archetípusát. De rossz ötlet.

– Miért?

– Csak mert. – Habozok, Schrödinger ott dorombol az ujjaimnál. Az iránta érzett szeretetem határtalan.

– Nem tudnám elviselni.

– Mit nem tudnál elviselni?

– Amikor elpusztulnak. Levi kíváncsian néz rám.

– Évekig nem. Néha évtizedekig. A kezdet és a vég között pedig sok minden történik.

– De a vég megtörténik. Elkerülhetetlenül. Minden élőlények közötti kapcsolat valahol, valahogy véget ér. Ilyen az élet. Az egyik fél meghal vagy elszólítják más biológiai szükségletei. Az érzelmek természetüknél fogva mulandók. Átmeneti állapotok, melyeket olyan neuropszichológiai változások okoznak, amiket nem szántak hosszútávúnak. Az idegrendszernek vissza kell térnie a homeosztázishoz. Minden kapcsolatnak, aminek affektív eseményekhez van köze, az a sorsa, hogy véget érjen.

Levit nem győztem meg.

– Minden kapcsolatnak?

– Aha. Ez tudomány.

Bólint, de aztán azt mondja:

– És a préripockok?

– Mi van velük?

– Egy életre választanak párt, nem?

A szeme kutatóan csillog, mintha egy lenyűgöző biológiai jelenségnek lenne tanúja. Lehet, hogy már nem arról a gyötrelemről beszélünk, hogy le kell húzni az aranyhalat a vécén.

– Akkor a préripockok kivételek, mert az oxitocin és a vazopresszin receptoraik elszórva helyezkednek el a jutalmazási rendszerükben.

– Az nem biológiai bizonyíték arra, hogy az érzelmek és a kapcsolatok lehetnek tartósak?

– Egyáltalán nem. Tehát van két cuki rágcsáló, és együtt maradnak. Elképesztő. De egyik este a hím rágcsáló átvág az autópályán, hogy megnézze a L’ecsót a helyi moziban, és a végén palacsintává lapítja egy Ford Mustang, ami egy olyan baromé, aki épp úton van, hogy megcsalja a feleségét egy gyanútlan egyetemistával. Végszó: gyászoló özvegy rágcsáló. Szívás, de úgy van, ahogy mondtam: vagy így, vagy úgy.

– És ami közben történik, azért nem éri meg?

Meg akarom kérdezni tőle, hogy: Hagytak már el? Vesztettél már el mindent? Tudod, milyen érzés? Mert úgy tűnik, nem. De nem akarok kegyetlen lenni. Nem vagyok kegyetlen. Csak védeni akarom magamat, és ha Levi nem akarja ugyanezt tenni… erősebb nálam.

– Talán – mondom közönyösen, és nézem, ahogy Schrödinger elegánsan odasétál, ahol Levi áll. – És mi a terv ma estére?

– Mit szeretnél csinálni? Vállat vonok.

– Nem tudom. Te mit szeretnél csinálni? Pimaszul rám mosolyog.

– Arra gondoltam, elmehetnénk kocogni.

ARRA SZÁMÍTOTTAM, hogy Levi visszafogott lesz a szexszel kapcsolatban.

Nem mintha sokat gondolkodtam volna rajta, de ha valaki pisztolyt tartana a fejemhez, és arra kényszerítene, hogy tippeljek, valószínűleg ezt mondtam volna:

– Lefogadom, hogy Levi Ward csendes az ágyban. Mert annyira zárkózott ember az ágyon kívül. Talán néhány halk nyögés. Pár szó, mind utasítás. Gyorsan. Lassabban. Ami azt illeti, ez a másik szög jobb volt. – Tévedtem volna. Mert semmi visszafogott nincs abban, ahogy örömét leli a testemben. Az égvilágon semmi.

Nem tudom biztosan, hogyan kerültem hason kiterülve az ágya közepére, próbálok egyenletesen lélegezni, miközben ő az apró tetkókat követi végig a gerincemen.

– Az Egyesült Királyság – mondja rekedten és kicsit remegve. – És… ezt nem tudom. Sem a következőt. De Olaszország. Japán.

– Olaszország… ah… egy csizma. Könnyű. – Belenyomom a homlokomat a párnába, az alsó ajkamat harapdálom. Könnyebb lenne, ha Levi nem lenne bennem. Ha nem tolta volna oldalra a zöld bugyit, amit azért vettem, hogy megünnepeljem a BLINK-et; amit abban a pillanatban megbántam, amint bejelentették, hogy Levi a társvezető; amiről nem hittem volna, hogy a közeljövőben hordani fogom; amit Levi szótlanul bámult egy teljes percig, majd lassan, kérlelhetetlenül, tövig belém hatolt.

– Szépek. A rajzok. – Lehajol, hogy megcsókolja a bőrt a nyakamon.

Ettől a farka megmozdul bennem, és mindketten felnyögünk. Egyszerűen kínos, ahogy a hátam ívben megfeszül, ahogy a fenekem belenyomódik a hasába, mintha a testem többé nem az enyém lenne. – Lehet, hogy így túl szűk leszel. Lehet, hogy túl jó lesz.

A szex nem ilyen. Én nem ilyen vagyok. Nem az a fajta vagyok, aki gyorsan élvez el vagy magán kívül vagy hangosan. Nem az a fajta vagyok, aki túl gyakran élvez el. De van bennem egy pont, amit Levi eltalál. Tegnap este is megtalálta, de most, ebben a testhelyzetben, vagy talán csak azért, mert lassabb… Nem tudom, mi ez, de még jobb.

Párat lök bennem, felszínesen, kísérletezve, és belemarkolok a lepedőbe. Remeg a kezem.

– Ezek… – Meg kell állnom. Összeszedni magam. A torkomat köszörülni. Feszültség. Lazítás. – Ezek az otthonaim. Az összes hely, ahol éltem.

– Gyönyörű! – Lágy csókot nyom a vállamra. – Annyira… rohadtul gyönyörű! – ismétli szinte magának, mintha többé nem a tetkóimról lenne szó. Aztán a matrac megmozdul, frusztrált nyögést hallok, és hirtelen fázom. Már nem ér hozzám. Hátrahúzódott. Kicsusszant.

– Mit…? – Megpróbálok megfordulni, de a keze szétterül a lapockáim között, és gyengéden lenyom.

– Csak próbálom nem elsietni. – A hangja feszült, visszafogottan jókedvű. Nem látom a mosolyát, de magam elé képzelem, halvány, melengető, gyönyörű. Mély, reszketeg lélegzetet veszek, próbálok ellazulni a lepedőn, érzem, hogy a tekintete bejárja a testemet. Az ujjai végigsiklanak a hátamon, aztán kicsit elmozdít, más szögben dönti meg a csípőmet.

Kifújja a levegőt.

– Hosszú évekkel ezelőtt. Aztán később. Sok mindent elképzeltem, hogy miket teszek veled, de mindig visszatértem… – Elakad. Néhány másodpercig nagyon keveset hallok, de nem baj. Lecsillapodik a remegő, követelőző, túlfűtött roncs, amit belőlem csinált. Jó, hogy van egy pillanatom lehiggadni. Jó lenne valamennyire megőrizni a méltóságomat ebben az ágyban…

A két tenyere mozog a lábaim között, széttárja őket. A bugyimat egészen oldalra húzza. Levegő után kapkodok, érzem a hideg levegőt a bensőmben, szinte obszcén dolog ilyen nyíltan kitárulkozni.

– A látvány… – A hangja csendes, aztán szinte kirobban belőle egy halk „Basszus!”. Egy pillanat választ el attól, hogy megkérdezzem, mi a baj velem, amikor érzem, hogy feljebb húzza a csípőmet.

– Levi?

A nyelve, az ajka, az orra hátulról nyomakodik belém, és elakad a lélegzetem. Először óvatos, finom nyalások pöckölik a csiklómat, és bökdösik a nyílást; aztán mély csókok, amik részletesen feltérképeznek.

– Istenem! – nyögök fel.

Az egyetlen válasza egy halk, elégedett morgás, és nem tudom, hogy a vibrálástól, a lelkesedéstől, ahogy rajtam ügyködik, vagy mert szélesre tár, mintha egy lakoma lennék, amit arra szántak, hogy felfalja, de a hasam megfeszül, a végtagjaim remegnek, és esélytelen, hogy magamban tartsam a kérlelő hangokat. Nem mehet így tovább, így nem. Kevesebb mint egy percébe telt, hogy átlökjön az orgazmus peremén.

Ez nem az én testem. Vagy talán az, de Levi irányít, és nem bánom. Elönt a gyönyör, úgy borít be, mint egy hatalmas hullám, és még le sem cseng, máris érzem, hogy Levi megmozdít, a hasamat újra a matrachoz nyomja, ki vagyok szolgáltatva neki.

Az ujjait magamon érzem, széttárnak. Aztán feszülés, alig egy másodpercnyi égő érzés, és mélyen belém nyomul. Járt már ott, és mennyei volt, de most nedvesebb vagyok, és még istenibb a súrlódás. Érzem, hogy megfeszülök, reszketve összehúzódom körülötte.

Ez az. Annyira… hihetetlenül… jó!

– Jézusom! – mordul fel Levi. Megpróbálkozik egy mély, reszketeg lökéssel. – Még tart az orgazmusod, ugye?

Igen. Nem. Nem tudom. Nagy nehezen hátrafordítom a fejem. Levi lenéz rám. A kipirosodott bőrömre és a remegő testemre. Tudom, hogy nem hagyja abba egyhamar. Megint borzasztóan gyorsan el fogok élvezni, vagy talán soha abba sem hagyom, ő pedig az utolsó pillanatig nézni fogja. Körülzárva engem, nagy, remegő karjára támaszkodva, azzal az éhes, megigézett csillogással a szemében.

– Egy álom vagy! Erre teremtettek. Nekem teremtettek. Basszus, Bee! – A ritmusa felgyorsul. Egyenetlen és bizonytalan, de gyorsít.

És nem bírom.

– Nem teheted! – nyögöm. Azonnal megáll.

– Ne! – nyöszörgöm. – Ne hagyd abba!

– Azt mondtad…?

– Csak… kérlek, ne nézz rám! Úgy tűnik, végre leesik neki.

– Csitt! – Leereszkedik, és csókot nyom az arccsontomra. Ez egyre… ez lehetetlen, de egyre jobb. Kiismerte a bensőmet. Hogy milyen szögben lökjön. Felszínesebb, céltudatosabb, és én…

Összevissza beszélek. Olyanokat, hogy Te jó ég és Még és Kérlek meg Kérlek, erősebben, és ő valahogy tudja, mit mondok. Megért engem, és lehajol, hogy a nyelvével végigsimítson a torkom bőrén, hogy megharapja a vállamat, a tarkómba nyögje a gyönyörét.

– Nem tudom pontosan – suttogja torokhangon, a lélegzete éles a fülemben –, hogyhogy nem mentem még el.

Én sem, gondolom. A nevét mondom, eltompítja a párna, és csak elengedem.

19

BAZOLATERÁLIS AMIGDALA: PÓKISZONY

SZERETNÉK MINDENT visszavonni, amit eddig mondtam.

Vagyis nem mindent. Csak azt, hogy az egész életemet az idegtudomány tanulmányozásának szentelem, és lemondok minden testi örömről, kivéve a vegán Nutellát, amit mindig hajtogatok. Szeretném ezt a részt visszavonni: van egy barátom/kollégám/akármim extrákkal, és nekem megfelel. Mennyeien, fantasztikusan, varázslatosan. Háborítatlan vagyok. Hidratált vagyok. Boldog vagyok. A helyemen vagyok. Összeszedett. Virágzó. Gyanítom, hogy felnőtt életem legjobb heteit élem, beleértve azt is, amit a Fánkok és művészek tábor tanácsadójaként töltöttem, ahol annyi volt a feladatom, hogy tömjem a fejem mázzal, és szemmel tartsak tízéveseket, miközben kijelentik, hogy Cézanne festményei „cukik, de nagyon narancssárgák”. Talán az elmét átalakító szex az oka. Biztos vagyok benne.

Kétségtelenül az, de ennél többről van szó.

Vegyük például a BLINK-et: a bemutatót jövő héten pénteken tartják. Nyugodtabb lennék egy hangyányit, ha lenne még négy hetem, mielőtt Boris elém citálja a fél kongresszust? Persze. Megszállott vagyok, és szeretek túlkészülni. De minden egyes teszt, amit az áttörésünk óta elvégzünk, kitűnő eredményeket hoz. Olyan szintre lépünk, ami nem „hálátlanul kimerítő alapozás”, hanem inkább „úttörő tudományos előrelépés”, és a legtöbb labda az én térfelemen pattog. Mindegyik sisakot személyre szabottan kell átalakítani annak az űrhajósnak az agyi feltérképezésével, aki viselni fogja. Ez rengeteg finomítást jelent, és imádom minden másodpercét. Mindenki így van ezzel: látni, hogy valami, amin fáradhatatlanul dolgoztunk, eredményeket hoz, az hatalmas lökést ad, és a mérnökök korán érkeznek, sokáig maradnak, ott nyüzsögnek körülöttem és Levi körül az állandó kérdéseikkel, és…

Titokban tartjuk. Amit Levijal csinálunk. Nyilván. Nincs értelme elmondani a mérnököknek. Vagy Rocíónak. Vagy Guynak, aki vagy kérdéseket tesz fel a nem létező férjemről, vagy elhívja Levit valahova. Szerdán: „Ma este kosarazunk?” Csütörtökön: „Sörözünk?” Pénteken: „Mi lesz hétvégén?” Akár még bűntudatom is lehetne Levi állandó válasza hallatán („Bocs, haver, el vagyok úszva.”), de ez csak átmeneti állapot. Csak a szokásos: a lány, akit nem érdekelnek a kapcsolatok, találkozik a pasival, aki évekkel ezelőtt bele volt zúgva, és belefognak a vízszintes mambóba kötöttségek nélkül. Néhány hét múlva hazamegyek, és Guy megkaphatja Levit. Közben úgy tartalékoljuk az együtt töltött időt, mint a tevék. Az időt és a szexet. Említettem a szexet? Biztosan húsz óra lemaradásban vagyok alvás terén, de valahogy nem vagyok fáradt. Lehet, hogy a testem kifinomult biológiai fegyverré alakul, ami képes az orgazmust pihenéssé változtatni.

– Egyszerűen hozzám kellene költöznöd – mondja nekem Levi péntek reggel. Csipás szemmel pislogok a kávé fölött, amit töltött nekem, az agyam nehezen fogja fel a szavakat.

– Hogy érted?

– Hozd ide a cuccaidat! – Most ért haza a futásból, és izzadt, zilált, és zavaróan jól néz ki. – Pakolj össze egy táskát! Akkor nem kell oda-vissza ingáznod egy váltás ruháért. Amúgy sem az igazi lakásod.

A bögrém felett fürkészem őt. Talán hőgutát kapott.

– Nem költözhetek hozzád. – Biztos vagyok benne, hogy ez benne van a dugópajti-szerződésben.

– Miért?

– Mert. Mi van, ha neked… – Pornót kell nézned? Valószínűleg nem tenné… én vagyok a házi pornója. Más lányokat kell hazahoznod? Ezt sem tudom elképzelni róla. Férfibarlanggá kell alakítanod a lakást? Nagy ez a ház. Meztelenül kell mászkálnod? Azt már így is megteszi. Nem hiszem el, hogy olyasvalakivel szexelek, akinek hat kockája van.

– Komolyan beszélek – folytatja. – Jobb ágyam van. Jobb macskám.

Jobb kolibrijeim.

– Hazugság. A te kertedben nincsenek kolibrik.

– Akkor jelennek meg, amikor nem vagy itt. Be kell költöznöd, hogy lásd őket.

– Rocío észreveheti.

Levi hallgat, várja, hogy kifejtsem.

– És?

– Aztán észreveszi Kaylee. Ő pedig elmondhatja másoknak. Ha én jönnék rá arra, hogy Sam dr. Mosley-val kufircol, én világgá kürtölném. – A homlokomat ráncolom. – Egy szörnyeteg vagyok. Szegény Sam!

– Ha Kaylee elmondja másoknak, hát elmondja. Nem gond. A szememet dörzsölöm.

– Nem hiszem, hogy akarnám, hogy az egész csapatod tudja, hogy kavarok egy kollégával. Ez olyasminek hangzik…

– …amiért a nők a STEM világában folyamatosan igazságtalan szarokat kapnak?

– Aha.

– Jogos. De még ha Rocío észre is veszi, azt nem tudná, hogy nálam vagy. Ráadásul lehet, hogy más dolgok járnak a fejében, tekintve, hogy múlt héten hányszor hallottam, ahogy Kayleevel „kicsimnek” szólítják egymást.

– Igaz. – Az alsó ajkamat harapdálom, tényleg azt fontolgatom, hogy ideköltözöm. Meghibbantam? Nem hiszem. Csak kedvelem őt, kedvelem ezt, vele lenni. A dugópajtiság Levi Warddal megfelel nekem, és egyszerűen szeretnék… ebből kicsit többet. – Csak hogy tudd, éjszaka fogvédőt hordok.

– Szexi.

– És a fürdőszobád örökre lila foltos lesz. Komolyan. Öt zuhanyzás, és a kádad hatalmas padlizsán emojivá változik.

Komolyan bólint, és közelebb húz.

– Mindig is erre vágytam.

SZOMBAT DÉLELŐTT VAN, és együtt főzünk. Ami alatt azt értem, hogy Levi palacsintát süt, én mellette állok, áfonyát lopkodok, és mesélek neki A sellő meséjéről, az ifjúsági könyv ötletéről, amit a doktori iskola óta dédelgetek (egy nanoszkopikus irodánál és a szegénységi küszöb folyamatos súrolásánál semmi sem stimulálja jobban egy lány képzeletét, hogy menekülést hozó fikciót írjon).

– Várj! – Levi a homlokát ráncolja. – Ondine nem tudja, hogy félig sellő, mielőtt csatlakozik az úszócsapathoz?

– Nem, nem tudja, hogy örökbe fogadták. Az első edzésen jön rá, amikor bedobják a vízbe, és leúszik egy hosszt… Utána kell néznem, meddig tart leúszni egy hosszt, de olyan gyors, mint…

– …Michael Phelps? – Levi feldob egy palacsintát.

– Persze, bárki legyen is az. És Joe Waters, a suli legcukibb végzőse meglátja őt, és hű fegyverhordozója lesz önmaga megismerése közben.

– A végén összejönnek?

– Nem. A fiú főiskolára megy, a lány sellőfarkat növeszt.

– Nem élhetnének távkapcsolatban?

– Nem. Nem fogok hazudni a befolyásolható fiataloknak az emberi kapcsolatok tartósságáról.

Levi a homlokát ráncolja.

– Ez rossz befejezés…

– Nem az, sellképesztő!

– …és a távkapcsolat nem hazugság.

– A boldog véget érő távkapcsolat biztosan az. Ahogy minden más, boldog véget érő kapcsolat is.

Felnyársal a tekintetével. A palacsinta sarkai veszélyesen elsötétülnek.

– A miénknek is rossz vége lesz?

– Nem. – Legyintek. – Megleszünk, mert lazán vesszük. Levi megfeszül, az ajka elvékonyodik.

– Értem. – Látható erőlködéssel ellazul, és… van valami furcsa az arckifejezésében.

– Mi ez a fej? – kérdezem.

– Milyen fej?

– Ez itt. Amilyet akkor vágsz, amikor megpróbálsz meggyőzni, hogy a Nirvana jobb mint Ani DiFranco.

– Nem foglak megpróbálni meggyőzni.

– Á! Szóval beismered, hogy igazam van.

– Nincs igazad. Makacs vagy, félrevezettek, és gyakran tévedsz; a zenével és más dolgokkal kapcsolatban is. De nincs értelme vitatkozni veled. – Közelebb hajol, és megcsókol; lassan, lágyan, mélyen. Kicsit elveszek. – Egyszerűen meg kell neked mutatnom.

– Megmutatni mi…?

Levi telefonja megcsörren. Kell neki egy pillanat, hogy lekapcsolja a tűzhelyet, mielőtt felveszi.

– Igen?

A hang a vonal végén szinte ismerős: Lily Sullivan.

– Szia! Beevel vagyok. – Kíváncsi pillantást küldök felé. Lily honnan tudná, ki vagyok? – Hogyne. Persze… Megkérdezem. – A vállához szorítja a telefont, és rám néz. – Lenne kedved néhány órát egy hatévessel lógni, aki pókállatorvos akar lenni, és határozott véleménye van a Pokémonokról?

Pár pillanatig összezavarodom. Aztán felfogom, mit kérdez, és fülig ér a szám.

– Nagyon is. De Levi? – Suttogom, miközben ő visszaemeli a füléhez a telefont. – A Pokémonnak nincs többes száma.

LILY SULLIVAN BARÁTSÁGOS, csinos és aranyos azon a csodás déli módon, ami miatt azonnal megkedvelem, és úgy érzem, szívesen lát vendégül csodaszép kora amerikai otthonában. De Penny Sullivan… Pennybe abban a pillanatban belehabarodom, ahogy meglátom.

Nem igaz. Akkor habarodom bele, amikor a nappali szőnyegén hason fekve tágra nyílt, esdeklő tekintettel felnéz.

– A királyságomat. Az egész királyságomat egy Twinkie-ért!

– Most tart a keto diétája negyedik napjánál – suttogja Lily. – Az epilepsziája miatt. – Egy olyan anya szomorú pillantásával néz rám, aki túl sokszor ad a gyerekének tojást és avokádót. – Szerintem még soha nem kért Twinkie-t ezelőtt.

Emlékszem, a kilencéves Bee mennyire kívánós volt, amikor Magdalena unokatestvére brutális formában közölte vele, hogy a gumimacik állati csontokból készülnek, és évekig nem tudta, hogy létezik vegán alternatíva.

– Igen, a diéták már csak ilyen furák.

Bár úgy tűnik, Penny jól van, most, hogy Levi ideért, fékezhetetlenül nevet, amikor felkapja, a vállára veti, és elindul vele keresztül a házon.

– Penny Lane és én a hátsó kertben leszünk, ha szeretnél csatlakozni. – Világos, hogy van egy rutinjuk, ami abból áll, hogy Levi egy magas fa ágáról lelógó hosszú hintát lök, Penny pedig azt kiabálja, hogy „Még! Még!”, miközben Lily ül a verandán, és szeretetteljesen mosolyog rájuk. Leülök a mellette álló székre, és megköszönöm, amikor tölt nekem egy pohár limonádét.

– Annyira örülök, hogy átjöttél! Pennynek elvileg pizsipartija lett volna ma este, de elhalasztottuk a hét eleji roham után. Nem fogadta túl jól.

– Én is morcos lennék. És egyáltalán nem gond. Nagyon szép az otthonod, köszönöm, hogy itt lehetek!

Elmosolyodik, és a kezemre teszi a kezét.

– Én köszönöm neked, hogy nem gondolod… – végigmutat magán, a házon, Levion és még rajtam is –, hogy ez az egész fura. Hogy van ez a nő, aki mindig hívja a pasit, akivel randizol…

– Ó, nem erről van szó. Mi csak… – A tekintetem a hintára siklik. Beszélhetek a szexről egy gyerektől harmincméternyire? Bünteti ezt valamelyik törvény?

– Biztos kényelmetlen, tekintve, hogy Levi és én valamikor… – Bocsánatkérőn néz rám. Sok okból szeretném, ha nem beszélne erről, többek között azért, mert bár nincs jogom féltékenynek lenni, az enyhe szúrás alapján a gyomromban… az vagyok? Egy kicsit? Jaj, én! – Rég vége – folytatja Lily. – És csak pár hétig tartott. Itt ismerkedtünk meg Houstonban, amikor idejött, hogy a nyarat Peterrel töltse, a PhD-je utolsó éve előtt. Aztán visszament Pittsburgh-be. Elvileg meg akartuk próbálni a távkapcsolatot, de azt mondta, megismert valaki mást…

A szúrásból kalapálás lesz. Kivel találkozott Levi ötödévesen? Hát, velem. Pff. De nem szakíthatott olyasvalakivel, mint Lily, hogy…

– Amikor elmondta Peternek, hogy szakítottunk, ő bevallotta, hogy bejövök neki, és randira hívott. – Lily széttárja a kezét, mintha maga sem hinné el a saját történetét. – Két hónappal később összeházasodtunk, és rögtön terhes lettem. Elhiszed ezt?

Elmosolyodom.

– Ez nagyon romantikus! Nagyon sajnálom, ami Peterrel történt.

– Igen. Az nem volt… Nem könnyű még most sem. – Lily félrenéz. – Köszönöm, amit a BLINK-ért teszel. Tudom, hogy szigorúan titkos, és nem beszélhetsz róla, de amikor te a fedélzetre érkeztél, Levi említette, mekkora segítség leszel. Sokat jelent, hogy valaki olyan viszi tovább Peter örökségét, mint te. És köszönöm, hogy osztozol velünk Levion.

Gombóc támad a torkomban.

– Nem az enyém, hogy osztozzak rajta.

– Szerintem lehet, hogy az. Ó, az a kis… Penny, vegyél kalapot! Így nem maradhatsz a napon.

– Levi azt mondta, hogy maradhatok.

Levi felvonja az egyik szemöldökét, nyilván nem mondott ilyesmit. Penny duzzogva az anyjához masírozik, csak hogy aztán előttem álljon meg szégyenlős, tétovázó arccal.

– Fáj? – kérdezi, a testsúlyát egyik lábáról a másikra helyezve.

– Mi? Ja, az orrpiercingem. Csak egy kicsit, amikor megcsináltattam, évekkel ezelőtt.

Szkeptikusan bólint.

– Tényleg Beenek hívnak?

– Tényleg.

– Mint a bogarat?

– Aha.

– Miért?

Levi és én felnevetünk. Lily eltakarja a kezével a szemét.

– Az anyukám költő volt, és nagyon szeretett egy méhekről szóló versciklust.

Penny bólint. Úgy tűnik, neki ez ugyanúgy logikus, mint Maria DeLuca-Königswassernek volt.

– Hol van az anyukád?

– Már elment.

– Ó! Az én apukám is elment. – Érzem a feszültséget a felnőttekben, de van valamilyen tárgyilagosság abban, ahogy Penny beszél. – Mi a kedvenc állatod?

– Csalódott leszel, ha nem a méheket mondom? Ezt végiggondolja.

– Attól függ. Akkor nem, ha jót mondasz.

– Oké. A macskák jók?

– Igen! Levinak is ők a kedvencei. Van egy fekete cicája.

– Így van – szól közbe Levi. – És Beenek is van egy cicája. Átlátszó. Felnyársalom a tekintetemmel.

– Az én kedvenc állataim a pókok – tájékoztat Penny.

– Ó, a pókok is nagyon… – elfojtok egy borzongást – menők.

A testvérem kedvenc állata a pacahal. Láttál már olyat?

Penny szeme elkerekedik, és felmászik az ölembe, hogy megnézze a képet, amit a telefonomon keresek elő. Istenem, imádom a gyerekeket! Imádom ezt a gyereket! Felpillantok, és látom, hogy Levi engem figyel, furcsa csillogással a szemében.

– A testvéred gyerek? – kérdezi Penny, miután grimaszolt a pacahal láttán.

– Az ikertestvérem.

– Komolyan? Úgy néz ki, mint te?

– Aha. – A kedvenceimhez görgetek, és rányomok egy képre, amin ketten vagyunk, tizenöt évesen, mielőtt – Reike szavaival – elindultam „a testem szoftcore módosításának útján”.

– Hű! Melyikük vagy te?

– A jobb oldali.

– Jól kijöttök?

– Aha. Vagyis sokszor sértegetjük is egymást. De igen.

– Együtt laktok?

A fejemet rázom.

– Igazából személyesen nem sokszor látom. Sokat utazik.

– Haragszol, amiért elment?

Ó, a gyerekek! És a túl mélyre hatoló kérdéseik.

– Régen haragudtam. De most csak kicsit… szomorú vagyok. De semmi baj. Neki ugyanúgy szüksége van arra, hogy utazzon, mint nekem arra, hogy üljek a fenekemen.

– A barátom azt mondta, hogy ha iker vagy, a gyerekeid is ikrek lesznek.

– Nagyobb a valószínűsége, igen.

– Akarsz ikreket?

– Penny – szól rá Lily gyengéden –, ebéd előtt nem faggatjuk a vendégeinket a családtervezésről.

– Jaj, semmi baj! Imádnám, ha ikreim lennének! – Ami azt illeti, régebben álmodtam erről. Bár most valószínűleg már nem lesznek. Nyilvánvaló okokból. Amikkel Pennyt nem fárasztom.

A kislány elmosolyodik.

– Az jó, mert Levi is.

– Ó! Ó, én… – Elvörösödöm, és Levira nézek, arra számítok, hogy ugyanolyan zavarban lesz, de ugyanazzal az arckifejezéssel néz, mint korábban, csak kábé hússzor erőteljesebben, és…

– Kér valaki sörbetet? – kérdezi Lily, aki nyilván érzi a helyzet furaságát.

– Anyám – szólal meg Penny –, muszáj kínoznod?

– Neked különleges fagyit tartogatok. – Penny szeme elkerekedik, és beszalad. – Szegény kislány! – dohog Lily, miközben követjük a házba. – A keto fagyi valószínűleg undorító.

– Alábecsülöd, mennyire kétségbeesett lehet – mondom neki. – Vannak dolgok, amiket régen, mielőtt vegán lettem, undorítónak találtam, aztán egyik pillanatról a másikra…

– Bee! Bee! Nézd! Mutatni akarok neked valamit!

– Mi az? – Mosolyogva leguggolok hozzá.

– Ő itt Shaggy, a…

A tekintetem a kezében tartott tarantulára siklik, és a zajok elhalkulnak. A látásom elhomályosul. Egyszerre van melegem és fázom, aztán hirtelen minden elsötétül.

– EZ NAGYON menő volt! Levi, imááádom a barátnődet!

– Ismerős érzés.

– Jóságos ég! Hívjam a 911-et?

– Ne, kutya baja. – Minden ködös, de azt hiszem, Levi karjában vagyok. Türelmesen felemeli a fejemet, a hangjában nincs aggodalom. Ami azt illeti, fura, de úgy tűnik, el van bűvölve. – Ez kétnaponta megesik vele.

– Rágalom! – motyogom, közben küzdök, hogy kinyissam a szemem. – Hazugság.

Levi rám mosolyog, és… annyira jóképű. Imádom az arcát.

– Nézzenek oda, ki tisztel meg minket a jelenlétével!

– Alacsony a vércukrod? – kérdezi Lily aggódva. – Hozhatok valamit, hogy…?

– Bee olyan, mint én! – lelkendezik Penny, és izgatottan tapsikol. – Neki is ugyanolyan energialöketek vannak az agyában! Rohamokat kap!

– Kicsit hasonlít a rohamokra – mondom, miközben felülök.

– Beenek haszontalan paraszimpatikus idegrendszere van, ami végtelenül szórakoztató – magyarázza Levi Pennynek.

– Már elnézést! – mordulok fel. – Van, akinek nem jut ki a stabil vérnyomás kiváltsága.

– Nem mondtam, hogy nem aranyos – suttogja Levi nem hallhatóan a halántékomba. A borostája durva. Az ajka lágy.

Úgy tűnik, Penny is rajong az ájulásért.

– Az ikertestvéred is elájul?

– Nem. Ő kapta a jó dolgokat. – Mint a képességet, hogy elböfögje a francia himnuszt.

– Ez nagyon menő!

– Igazából ez egy nagyon maladaptív vegetatív válasz.

– Meg tudod csinálni még egyszer?

– Nem igazán, bogaram. Parancsra nem megy.

– Akkor mikor csinálod?

– Attól függ. Néha nagyon stresszes, meglepő helyzetekben. Máskor csak elég olyasmiket látnom, amiktől félek, például kígyókat vagy pókokat.

Penny szeme elkerekedik.

– Szóval, ha megint megmutatom neked Shaggyt… Levi és Lily egyszerre kiált fel.

– Ne! – de túl későn. Penny újra előkapja a háta mögül a játékot, és ismét minden elsötétül.

EGÉSZ NAP Sullivanékkel maradunk, és miután Shaggyt bezárják egy elérhetetlen szekrénybe, remekül érezzük magunkat. Mire indulni készülünk, többet tudok a Pokémonról, mint amennyit valaha akartam, és Penny körülbelül hússzor próbálta elérni, hogy újra elájuljak, úgy, hogy minden keze ügyébe kerülő papírra pókokat rajzolt.

Az a kis szörnyeteg! Halálom napjáig imádni fogom.

Azonban amikor az ajtóban elköszönünk, és megegyezünk, hogy ezt hamarosan meg kell ismételnünk, az kicsit olyan, mintha egy zongora esne a fejemre.

– Meddig maradsz Houstonban? – kérdezi Lily.

Csak annyit tehetek, hogy még jobban Levi oldalához húzódom.

– Az még kérdéses. A projekt eredetileg három hónapig tartott volna, de nagyon jól haladnak a dolgok, szóval… – Vállat vonok. Levi karja szorosabban fog át. Tökéletesen tisztában vagyok vele, hogy Levijal megtestesítjük az átmenetiség szótári definícióját. De annyira élvezem ezt. A társaságát. A barátait. A kajáját. Szomorú leszek, amikor pár hét múlva vége lesz.

– Még mindig áll, hogy a szüleid jövő héten a városban lesznek? – kérdezi Lily Levitól.

Levi karja újra szorosabban ölel, de most teljesen máshogy. Az előbb birtokló volt, megnyugtató. Most feszült.

– Aha.

– Pff. Sajnálom! Szólj, ha szükséged van valamire!

Különös, és amint egyedül vagyunk a kocsiban, szóba is hozom.

– Itt lesz a családod?

Levi beindítja a furgont, egyenesen előre néz. Kezdem kiismerni a hangulatait, de ezt nem. Még nem.

– A szüleim. Lesz valami program az itteni légibázison.

– És találkozol velük?

– Valószínűleg együtt vacsorázunk.

– Mikor?

– Nem tudom pontosan. Az apám majd szól, hogy mikor érnek rá. Bólintok. Aztán hallom, hogy egy hang, ami nem hasonlít az enyémre, megkérdezi:

– Én is jöhetek?

Levi fújtatva felnevet.

– Rajongsz a feszült csendekért, amelyeket néha megszakít az „Ideadnád a fokhagymasót?” kérdés?

– Nem lehet olyan rossz. Különben nem is jönnétek össze.

– Meglepne, hogy az apám milyen messzire képes elmenni, hogy tudassa velem, mennyire mélyen csalódott bennem.

– És az anyukád? Levi csak vállat von.

– Figyelj… célozgathatok arra, milyen elképesztően jól alakul a BLINK. Elmondhatom, hogy a legtöbb idegkutató hozzád fordul, mint mérnökhöz. Kinyomtathatom a Nature-ben megjelent publikációdat, és arra használhatom, hogy gyengéden megtöröljem a számat az első fogás után.

– Ajánlom, hogy csak egy fogás legyen! És Bee… – Levi a fejét rázza. – Nem arról van szó, hogy nem akarom, hogy megismerd őket, vagy hogy számomra kínos. Csak nagyon rossz lesz.

Neked legalább van egy pocsék családod, akikbe kapaszkodhatsz, gondolom, de nem mondom ki. Szinte biztos vagyok benne, hogy Levi szülei nem olyan szörnyűek, mint ahogy állítja. Abban is biztos vagyok, hogy ennek ellenére ilyennek érzékeli őket, és csak ez számít.

– Nem akarok tolakodó lenni, de közben nagyon szeretnék ott lenni.

Eljöhetnék, és úgy tehetnénk, mintha a barátnőd lennék.

Értetlenül néz rám.

– Azt nem igazán kell tettetni.

– Mármint… eljátszhatnánk, hogy egy hajszál választ el minket a házasságtól. Betehetem a lótuszos orrkarikámat, és nem dugom el a tetkóimat. Az AOC-topom és a szakadt farmerem lesz rajtam. Gondolj bele, mennyire fognak utálni!

Látom, mennyire nem akar mosolyogni, és hogy mennyire nem bírja megállni.

– Téged senki sem tudna utálni. Még az apám sem. Rákacsintok.

– Akkor vágjunk bele!

20

VENTRÁLIS TEGMENTÁLIS TERÜLET: ROMANTIKUS SZERELEM

MINT KIDERÜL, Levi apja minden gond nélkül képes arra, hogy utáljon. Ahogy Levi anyja és az idősebb bátyja is, aki csatlakozik a vacsorához a történet nem épp kellemes, meglepő csavarja folytán.

De ne szaladjunk előre! A Vacsora előtti napok intenzív felkészüléssel teltek el a BLINK közelgő bemutatója miatt. Csavarokat húznak meg, stimulációs frekvenciákat állítanak be, Guyt szurkálják, vizsgálják, sokkolják a skalpján. Ő egy katona: a bemutató a sisakról szól, de első tesztalanyként ő lesz középpontban, és nyilvánvaló, hogy ideges miatta. Az elmúlt néhány napban rosszkedvű volt, szorongó, és fáradtabb, mint valaha. Azt hiszem, a félelmeit megtartja magának, hogy ne rontsa a hangulatot, és szeretném ezért megölelni. Egyik este beugrottam az irodájába, hogy ránézzek. Úgy rezzent össze, mint egy rugó, és bezárta az összes oldalt. Azt hiszem, még az űrhajósok is a YouPornon vezetik le a stresszt.

Rocío és Kaylee egyre cukibbak. Hallom őket a pihenőben, miközben azt a serpenyős kaját melegítem, amit tegnap csináltam, hogy megpróbáljam lenyűgözni Levit az egyetlen étellel, amit főzni tudok, aminek az a fájdalmas felismerés lett a vége, hogy nincs olyan étel, amit el tudnék készíteni.

– Ha hajlandó lenne pár szót mondani arról, hogy hogyan kezdődött a mozgalom, az elképesztő lenne – mondja Rocío.

– Elég zárkózott nőnek tűnik.

– Elhomályosíthatnánk az arcát. Elváltoztathatnánk a hangját.

Használhatnánk egy héliumalkalmazást.

– Kicsim, az aláásná az üzenet komolyságát.

– És egy Guy Fawkes-álarc?

– Imádom a V, mint vérbosszút… de nem.

– Miről beszéltek? – kérdezem, miközben átdöfök egy sárgarépát, aminek sikerül egyszerre égettnek és nyersnek lennie. Elképesztő! Ennek átadható képességnek kellene lennie.

– Ismered a #FairEgyetemiFelvételik-et, ugye? – kérdezi Kaylee. Visszaejtem a répámat a Tupperware-be.

– Á… nagyjából.

– Arról szól, hogy garantálják a felvételi folyamat inkluzivitását. A diákszervezetek nagyon aktívak a mozgalomban, de Róval mi gyakorlatilag nem vagyunk diákok, szóval… – Elfordítja a laptopját. – Létrehozzuk a #FairEgyetemiFelvételik honlapját! Még nincs kész, de hamarosan elindítjuk. Lesznek információk, anyagok, mentorprogram-lehetőségek. És interjút fogunk kérni Marie Curie-től.

Befejezem a rágást és nyelek. Bár a répát nem tettem be a számba.

Biztosan a nyelvemet eszem.

– Marie Curie-től?

– Nem az igazi Marie Curie-től! Bár az állati lenne! – Kaylee vagy fél percig kuncog a félreértésen. Rocío végig őt nézi szívecskeszemekkel. Á, ifjú szerelem! – Aki elkezdte az eszmecserét. Az ő interjújával akarjuk indítani a honlapot, de a nő elég anonim. – Széttárja a kezét. A körme irizáló babakék.

A torkomat köszörülöm.

– E-mailen keresztül talán benne lenne.

– Ami azt illeti, ez szuper ötlet! – Ro és Kaylee sértően lenyűgözött pillantást váltanak. Aztán Kaylee megnyalja a hüvelykujját, és letöröl valamit Rocío szeme sarkából. – Várj, kicsim! Elkenődtél.

Kisétálok a szobából, állom Rocío tekintetét, és azt tátogom, hogy „viszlát, kicsim”. Nem tudom eléggé hangsúlyozni, mennyire bírom a kapcsolatuk alakulását.

Mivel pénteken ilyen sok forog kockán, mindenki túl zilált ahhoz, hogy észrevegye, hogy Levinak szokása lett kávét hozni az asztalomhoz; gondoskodni róla, hogy ne dolgozzak túl sokat anélkül, hogy szünetet tartanék; halványan rám mosolyogni, és megkérdezni, hogy el fogok-e ájulni, valahányszor egy bogár berepül a laborba; valamint ugratni a kis jutifalat-kupacok miatt, amiket Félicette-nek hagyok.

Én észreveszem. És tudom, hogy csak barát, kedves ember és szuper munkatárs, de kicsit fáj. Nem fájva fáj. De azok a szúrások? Azok a kis nyilallások, amiket akkor érzek, amikor Levi engem néz? Amikor együtt futunk, és ő minden gond nélkül hozzám igazítja a tempóját? Amikor meghagyja nekem a sárga vegán M&M’seket, mert tudja, hogy azok a kedvenceim? (Igen, finomabbak, mint a piros.) Na, azok a kis nyilallások kezdenek kicsit fájni. Döfködnek, úgy általában mellkastájon.

Fura. Furcsa. Különös. Sajátságos. Beírom az emlékeztetőmbe: Menj el dokihoz a Bethesdában! Rég esedékes egy ellenőrzés.

Mindegy. A meló fantasztikus, a szex még jobb, és a #FairEgyetemiFelvételik fel fogja kavarni az állóvizet az egyetemek világában, melyek a középkori céhes tanoncmodell utolsó bástyái. Jól alakulnak a dolgok, ugye?

Tévedés. Ugorjunk vissza a Vacsorához!

Az első jel, hogy talán nem megy szuper jól (vagy ahogy én gondolok rá, az első Ajaj™), akkor érkezik el, amikor megtudom, hogy Levi családja azt javasolta, hogy egy elegáns steakhouse-ban vacsorázzunk. És amikor azt mondom, hogy „javasolta”, új értem, hogy „úgy döntött”. Nincs bajom azzal, hogy az emberek húst esznek, de Levi étkezési szokásainak teljes semmibevétele nem tűnik épp atyainak.

A grillezett hús illata abban a pillanatban körbevesz minket, ahogy belépünk. Felpillantok Levira, ő pedig bocsánatkérően azt mondja:

– Utána csinálok neked vacsorát. – Ami egy kisebb… cunamit okoz bennem. Komolyan. A szúrások? Az semmi. Elönt a nevetséges gyengédség ez iránt a vegán férfi iránt, akit a valószínűleg idegesítő szülei meghívtak egy steakhouse-ba, és akinek az az első gondolata, hogy én ne maradjak éhen ma este. Melengető érzés, ami azzal fenyeget, hogy felrobban a mellkasomban, és ezért állítom meg Levit az ajtóban; szürke ingére teszem a kezem, és magamhoz húzom egy csókra.

Nemigen csókolózunk nyilvánosan, és általában még kettesben sem én kezdeményezek. A szeme elkerekedik, de azonnal lehajol, hogy félúton találkozzunk.

– Majd én is… – suttogom az ajkának – megteszek neked valamit.

Utána. – Hűha! Nagyon szexi, Bee! Nagyon laza, te csábító!

Levi elvörösödik.

– Te…?

Bólintok, hirtelen újra szégyenlősen. De csókolózunk, és ez a második Ajaj™. Mert egy torkot köszörülnek mögöttünk, és azonnal tudom, ki az.

Hoppá!

Levi apja a fia alacsonyabb, kicsit kevésbé jóképű, kevésbé izmos változata. Az anyjától örökölte a hullámos haját és a zöld szemét. A harmadik személy pedig… Van velük még egy férfi, és egyértelmű, hogy Levi meglepődik. A hasonlóságból az is egyértelmű, hogy ő Levi bátyja.

Te jó ég! Ez itt Levi családja. Levi élete. Azon kapom magam, hogy nagyon kíváncsi vagyok. Mindent tudni akarok róla. Valószínűleg ezért bámulok egy kicsit túl erősen, és maradok le a bemutatásokról.

Valószínűleg ez egy harmadik Ajaj™.

– …a legidősebb bátyám, Isaac. Ő pedig itt dr. Bee Königswasser. Elmosolyodom, készen állok a legragyogóbb Nagyon örvendek!-emre, de Levi apja félbeszakít.

– Barátnő, mi?

Próbálok nem megfeszülni.

– Aha. Munkatárs is.

A férfi közönyösen bólint, és elindul az asztal felé, közönyösen odaveti a feleségének, hogy „Megmondtam, hogy valószínűleg nem meleg.”, aki jó nagy adag közönnyel követi. Isaac utánuk megy, miután egy röpke mosolyt küldött felénk, kicsit kevésbé közönyösen. A meglepő az, hogy amikor felnézek Levira, ő is közönyösnek tűnik. Csak kézen fog, és odavezet az asztalhoz.

– Bármikor elmehetsz, oké? – Kíváncsi vagyok, hogy ezt kinek mondja. Levinak és nekem kábé fél másodperc kell az étlappal, hogy eldöntsük, mit rendelünk (a ház salátáját sajt nélkül, olivaolajjal). Hallgatunk, miközben Levi szülei folytatják a beszélgetést Isaackel, ami nyilván már a kocsiban elkezdődött. Senki még csak annyit sem kérdez Levitól, hogy „Hogy vagy?”, őt pedig ez… zavaróan nem zavarja. Ha valamilyennek, akkor távolinak látszik. A távolba mered, a bal kezem ujjaival játszik az asztal alatt, mintha valami mágikus stresszoldó játék lennék. Nem vagyok a családi vacsorák – vagy a családok – szakértője, de ez el van cseszve. Ezért amikor beáll egy pillanatnyi csend, megpróbálom emlékeztetni Wardékat a létezésünkre.

– Mr. Ward, maga…

– Ezredes – szól közbe. – Kérem, szólítson ezredesnek! – Aztán azonnal elfordul, hogy mondjon valamit Isaacnek. Na, ez milyen negyedik Ajaj™?

Az első beszélgetés az étel érkezése után zajlik. „Milyen a salátád, Levi?”, kérdezi Levi anyja. Ő befejezi a rágást, aztán azt mondja: „Remek!” Sikerül őszintének tűnnie, mintha nem egy 193 centis, kilencven kilós monstrum lenne, akinek napi négyezer kalóriára lenne szüksége. Hitetlenkedve fürkészem, és rájövök valamire: nem higgadt, közönyös vagy nyugodt. Bezárkózott. Lehúzta a redőnyt. Elérhetetlen.

– Minden rendben a melóban? – kérdezi Isaac.

– Aha. Van pár új projekt.

– Nemrég áttörést értünk el valamiben, ami nagy dobás is lehet – mondom izgatottan. – Amit Levi vezet…

– Van rá mód, hogy a NASA újra fontolóra vegye a jelentkezésedet az űrhajós programba? – kérdezi az ezredes, engem levegőnek nézve. Ötödik Ajaj™. Ebből ivós játékot kellett volna csinálni?

– Kétlem. Hacsak le nem vágom a lábamat.

– Nem tetszik a hangnemed, fiam.

– Nem fogják fontolóra venni. – Levi hangja nyugodt. Laza.

– A légierőnél nincs magasságkorlátozás – mondja Isaac tele szájjal. – És szeretik azokat, akiknek klassz diplomája van.

– Igen, Levi. – Szól közbe az anyja. – És a légierő csak 39 éves korodig vesz fel. A haditengerészet…

– 42-ig – fejezi be Isaac.

– Igen, 42. Nincs sok időd meghozni a döntést.

Azt hittem, Levi szülei nem olyan rosszak, mint ahogy lefesti őket, de tízszer rosszabbak.

– A seregben pedig 35… Hány éves vagy, Levi?

– 32, anya.

– Nos, a sereg valószínűleg nem az első választásod lenne…

– És a Francia Idegenlégió? – kérdezem egy lila hajtincsemet csavargatva. A villák csörömpölése abbamarad. Három bizalmatlan szempár méreget. Levi csak… éber, mintha kíváncsi lenne, mi sül ki ebből. Istenem, mit tettek vele ezek az emberek? – A Francia Idegenlégióban mi a korhatár?

– Miért akarna egy másik ország hadseregéhez csatlakozni? – kérdezi az ezredes fagyosan.

– Miért akarna az Egyesült Államok seregéhez csatlakozni? – vágok vissza. Nem hiszem el, hogy az a rohadt Tim Carson szerető, tökéletes családból származik, és valaki, aki olyan tökéletes és kedves, mint Levi, ilyen rohadt rokonságból jön. – Vagy a légierőhöz, a haditengerészethez, a cserkészekhez? Egyértelműen nem ez a hivatása. Nem mintha könyvelőként dolgozna, aki egy drogkartellnek mos pénzt. A NASA egyik mérnöke, akit több ezer ember idéz. Nagyon jól fizető állása van. – Igazából fogalmam sincs, hogy mennyit keres, de felvonom az egyik szemöldökömet, és folytatom. – Nem egy ócska melóban vesztegeti az életét.

Hatodik Ajaj™. Az ivós játék tökéletesen kihagyott ziccer. Biztosan elviselhetőbbé tenné a csendet, ahogy nyúlik. És nyúlik. És nyúlik.

Aztán az ezredes megtöri.

– Miss Königswasser, maga nagyon udvariatlan…

– Nem az – szól közbe Levi határozottan. Higgadtan. De erőteljesen. – És doktor. – Levi egy pillanatig állja az apja tekintetét, aztán a bátyjával folytatja: – És nálad, Isaac? Hogy megy a meló?

Hátradőlök a széken, észreveszem a gyanús, gyűlölködő pillantást, ahogy az ezredes rám néz. Rávillantok egy ragyogó hamis mosolyt, és arra figyelek, amit Levi mond.

ABBAN A PILLANATBAN, ahogy beszállunk a furgonba, leveszem a Converse-emet, a talpamat a műszerfalnak támasztom, a kis Quasimodók tisztán látszanak, és felrobbanok.

– Nem hiszem el!

– Hm?

– Felfoghatatlan. Ebből egy rohadt esettanulmányt kellene írnunk. A Science leközölné. A Nature. A rohadt New England Journal of Medicine. Nobel-díjat hozna nekem. Marie Curie. Malála Júszafzai. Bee Königswasser.

– Klasszul hangzik. De miről is beszélünk?

– Az a minimum, hogy jelölnének minket. Elutazhatnánk Stockholmba. Láthatnánk a fjordokat. Találkozhatnánk a tékozló testvéremmel.

Levi feltekeri a légkondit.

– Elviszlek Stockholmba, amikor akarod, de áruld el a témát, ha azt szeretnéd, hogy kövessem ezt a beszélgetést!

– Egyszerűen nem hiszem el, mennyire jó beállítottságú ember vagy!

Úgy értem, oké, nekünk is megvannak a magunk… gondjai, ha a társas interakciókról van szó, de meg vagyok döbbenve, hogy nem lettél Titanic méretű pszichopata, amilyen családból jöttél. Biztosan csoda történt, nem?

– Á. – Felém küld egy félmosolyt. – Akarsz jégkrémet venni?

– Sem a természet, sem a nevelés nem volt a te oldaladon.

– Szóval nem kell jégkrém?

– Naná, hogy igen a jégkrémre! Levi bólint, és jobbra kanyarodik.

– Volt benne némi terápia is.

– Mennyi terápiáról is beszélünk?

– Pár év.

– Agyátültetés is tartozott hozzá?

– Csak sok beszélgetés, hogy a képességem hiánya az igényeim funkcionális kommunikációjára egy olyan családból ered, akik sosem engedték azt meg nekem. A régi sztori.

– Még most sem engedik! Megpróbálnak… kiradírozni téged, és átváltoztatni valami mássá! – Feldúlt vagyok. Feldühödött. Feldúltan feldühödött. Mutálódni akarok Beezillává, hogy a következő hálaadáskor kifosszam az egész tágabb Ward családot. Ajánlom, hogy Levi meghívjon!

– Próbáltam józanul beszélni velük. Kiabáltam. Higgadtan elmagyaráztam. Próbáltam… sok mindent, higgy nekem! – Felsóhajt. – Végül el kellett fogadnom, amit a terapeutám mindig mondott: csak azon változtathatsz, hogy hogyan reagálsz az eseményekre.

– A terapeutád remek embernek tűnik.

– Az volt.

– De akkor is apagyilkosságot akarok elkövetni.

– Nem apagyilkosság, ha nem a saját apád. Kitör belőlem egy dühös kiáltás.

– Soha többé nem lenne szabad beszélned velük! Levi elmosolyodik.

– Annak nagyon erős üzenete lesz.

– Nem, komolyan! Nem érdemelnek meg téged.

– Ők… nem jók. Az biztos. Sokszor eszembe jutott, hogy megszakítom velük a kapcsolatot, de a testvéreim és az anyám sokkal jobbak, ha az apám nincs a közelben. És egyébként… – habozik – a mai nem volt olyan rossz. Talán régóta ez volt a legjobb vacsorám velük. Amit én annak a számlájára írok, hogy megmondtad az apámnak, hogy duguljon el, és így átmenetileg némává sokkoltad.

Ha ez a vacsora a „nem rossz” kategóriába tartozik, akkor én K-pop bálvány vagyok. Kinézek Houston alkonyi fényeire, és arra gondolok, hogy attól, amit a családja vele művelt, Levinak kevesebbnek kellene lennie a szememben, és rájövök, hogy az igazság épp az ellenkezője. Van abban valami türelmes, ahogy csendesen kiáll magáért. Abban, ahogy másokat lát.

Újabb szúrás a szívem táján. Nem tudom, mik ezek. Én csak nagyon…

– Levi?

– Hm?

– Mondani akarok neked valamit.

– Megmondtam: nem fog összemenni a tüdőd, mert az 5 kilométerre edzel…

– A tüdőm tökre összemegy, de nem ezt.

– Akkor mit?

Mély lélegzetet veszek, továbbra is kinézek az ablakon.

– Nagyon, nagyon, nagyon kedvellek.

Egy hosszú pillanatig nem válaszol. Aztán:

– Biztos vagyok benne, hogy én jobban kedvellek.

– Kétlem. Csak azt akarom, hogy tudd, nem mindenki olyan, mint a családod. Te… velem te lehetsz. Arról beszélsz, azt teszel vagy mondasz, amit akarsz. És soha nem foglak úgy bántani, ahogy ők. – Kényszerítem magam, hogy rámosolyogjak. Most nem könnyű. – Ígérem, nem harapok!

Átnyúl, hogy megfogja a kezemet, a bőre meleg és durva.

Visszamosolyog. Csak kicsit.

– Akár darabokra is téphetsz, Bee! Az út további részében hallgatunk.

SCHRÖDINGER BELEBÚJT a hátizsákomba, széttépett egy zacskó kelkáposztachipset, úgy döntött, hogy nincs ínyére, és elszundikált úgy, hogy a félig üres zacskót használta párnának. Kitör belőlem a nevetés, és megtiltom Levinak, hogy felébressze, mielőtt csinálhatnék róla egymillió képet, és elküldhetem Reikének. Ez a legjobb dolog, ami ma egész nap történt; emlékeztető, hogy bár Levi valódi családja talán szívás, a választott családja a legjobb.

– Teljesen le vagyok nyűgözve! – gügyögöm Schrödingernek, miközbent simogatom.

– Ne ölelgesd, vagy azt fogja hinni, hogy jutalmazod! – figyelmeztet Levi.

– Úgy érzed, hogy megjutalmaznak, cica? Schrödinger dorombol. Levi felsóhajt.

– Bármit is csinál Bee, azt ne érezd ölelgetésnek! Azok büntető simogatások – mondja olyan hangon, amit valószínűleg határozottnak szán, de helyette imádnivalóan tehetetlen, és újabb szúrást érzek, a szívemben és a petefészkemben. Nagyon remélem, hogy lesznek gyerekei. Elképesztő apa lesz.

– Azok a chipsek az asztalomon voltak napokon át, és Félicette-nek soha nem sikerül kinyitni.

– És egyáltalán nem azért, mert Félicette nem létezik! – kiáltja Levi a konyhából.

– Meg kellene tanítanod Félicette-nek a módszereidet – suttogom Schrödingernek, aztán csatlakozom Levihoz a konyhában, pont időben, hogy lássam, hogy kidobja az indokolatlanul túlárazott chipsem maradékát.

– Éhes vagy még? Csináljak valami kaját? A fejemet rázom.

– Biztos? Szívesen készítek…

Elhallgat, amikor térdre ereszkedem. A szeme elkerekedik, én pedig elmosolyodom.

– Bee – mondja. Bár nem igazán mondja. Lélegzet-visszafojtva tátogja, amit gyakran tesz, ha megérintem. És most az ujjaim az övén vannak, ami érintésnek minősül. Nem? – Bee – ismétli, most kicsit torokhangon.

– Mondtam, hogy megteszek valamit – mondom neki mosolyogva. Az övcsatja csendülése visszaverődik a konyhai berendezésekről. Az ujjai a hajamba fonódnak.

– Gondoltam, úgy érted… hogy nézel velem sportot. Vagy csinálsz még egy égett – ah – serpenyős kaját.

Kibontom a bokszeréből, és köré fonom a kicsi kezemet. Máris teljesen kemény. Hatalmas. Döbbenetesen meleg a kezemben. Szappan és a saját illata árad belőle, palackozni akarom ezt a mennyei illatot, és mindig magamnál hordani.

– Nem vagyok túl jó a serpenyős kajában. – A lélegzetem simogatja a bőrét, amitől a farka megrándul. – Remélem, ezt jól csinálom.

Nem vagyok éppen magabiztos, talán kicsit ügyetlenkedem is, de amikor lágyan megnyalom a makkját, halk, meglepett nyögést hallok felülről, és azt hiszem, talán rendben leszek. Körülveszem az ajkammal, érzem, hogy Levi keze szorosabban tartja a fejem, és a bizonytalanságom elolvad.

Nem tudom, miért nem csináltuk ezt eddig. Talán ahhoz lehet köze, hogy Levi általában milyen türelmetlen; türelmetlen, hogy bennem legyen, rajtam, velem. Gyakran türelmetlenség bujkál bennünk, mintha mindketten azt akarnánk, arra vágynánk, azt érdemelnénk, hogy fizikailag a lehető legközelebb legyünk, a lehető leggyorsabban, és… nem hagy időt a késlekedésre, azt hiszem.

De Levi akarja. Lehet, hogy soha nem kérne ilyesmit, de látom az arcán megjelenő kéjt, hallom, ahogy a levegőt veszi. Megszívom pont a makkja alatt, és a döbbent, letaglózó gyönyör hangja tör ki belőle. Aztán ujjaival a hajamba túr, és elkezd vezetni. Túl vastag ahhoz, hogy sok mindent tegyek, de próbálok ellazulni, megengedni magamnak, hogy élvezzem, átadjam magam az íznek, a teltségnek, halk, mély nyögéseinek, ahogy elmondja, milyen jó érzés, mennyire szereti a számat, mennyire szereti ezt, mennyire szeret…

– Basszus! – A hüvelykujja finoman követi a farka dudorát az arcbőrömön keresztül. A szám obszcén módon kitágul körülötte. – Tényleg te vagy minden, amit valaha akartam – motyogja gyengéden, áhítatosan, rekedten, aztán megint megmozdít, most a ritmus mélyebb, céltudatosabb, a gyönyöréért megdolgoztatja az állkapcsomat. Amikor magához húz, és azt mondja:

– A szádba fogok élvezni – mintha elkerülhetetlen lenne, mintha mindketten túlságosan akarnánk ezt ahhoz, hogy abbahagyjuk, nyöszörgök körülötte attól, hogy mennyire akarom ezt tőle.

Kicsit elveszti a fejét, amikor elsül, mélyről és szokatlanul durván nyög, vasmarokkal fog, és az orgazmusa úgy cikázik át rajtam, mintha a sajátom lenne. A végéig finoman szívogatom, és amikor felnézek rá, nedves vagyok, duzzadt, üres, remegő, kikészült roncsnak érzem magam a padlón.

– Nyisd ki a szádat! – a hangja rekedt.

Zavartan pislogok rá. Két kezébe fogja az arcom.

– Azt akarom, hogy nyisd ki a szád, és mutasd meg!

Engedelmeskedem, és a hang, amit hallat – birtokló, éhes és végre elégedett –, úgy cikázik rajtam keresztül, akár egy hullám. Hátul a nyakamat masszírozza, miközben nyelek, a hüvelykujja az államat simogatja, és amikor felmosolygok rá, úgy mered rám, mintha az imént valamilyen isteni ajándékot kapott volna tőlem.

Hosszú az éjszaka. Valahogy különbözik az összes többitől. Levi most ráérősen vetkőztet le, gyakran megáll, habozik, elveszti a fonalat, hogy hol tart, mintha elvonná a figyelmét a testem, a domborulataim, a hangok, amiket kiadok. Nyögök, vonaglok, könyörgök, és még mindig nem csusszan be, túlságosan lefoglalja, hogy bejárja a mellem halmát, a nyelvét odanyomja a csiklómhoz, az orrával simogatja a torkom bőrét. Túl sokáig billegek a peremen, ahogy Levi is, mozdulatlan bennem, aztán vastag, mennyei és lassú; lassú befelé, aztán lassú kifelé, hosszú, bódító csókok nyújtják közöttünk a gyönyört, a testem rángatózik az övé után. Aztán lenéz rám, a keze és a kezem összefonódik, a tekintete és a tekintetem egybeforr, a lélegzete keveredik a lélegzetemmel.

– Bee – mondja. Csak a nevemet, félig leheli, szenvedélyes kérlelés.

Úgy néz rám, mintha az enyém lenne. Mintha a jövője az én kezemben lenne. Mintha minden, amit valaha akart, az bennem rejlene. A szívem belesajdul, és nagyot dobban a veszélyes, menydörgő örömtől.

Lehunyom a szemem, hogy ne lássak, és hagyom, hogy a folyékony forróság áradjon bennem, mint az árapály, fent és lent, egész éjjel.

21

JOBB ALSÓ FRONTÁLIS TEKERVÉNY: BABONA

AZT MONDJÁK, a katasztrófák hármasával ütnek be, de ez nem igaz. Ez csak az emberi elme trükkje: mindig mintákat keres a random statisztikai megfigyelésekben, hogy értelmezze a káoszt.

Például, mondjuk te vagy dr. Marie Skłodowska-Curie, kábé 1911-ben. Az egészséged megromlik, miután évtizedekig lubickoltál egy gyerekmedencényi polóniumban. Minden fájdalmas, alig látsz, alig tudsz járni, aludni, még több polóniumban lubickolni. Szívás, mi?

Hát, a helyzet lehet még nagyobb szívás. Úgy döntesz, hogy megteszed, amit halogatsz: kérvényezed a felvételedet a Francia Tudományos Akadémiára. Két Nobel-díjad van, tuti befutónak számítasz, nem? Non. Az akadémia elutasít, és helyetted felveszi ezt az Édouard Branly fickót, akinek biztos vagyok benne, hogy sok remek tulajdonsága van; például pénisze. (Ha azon gondolkodsz, „Ki az az Édouard? Sosem hallottam a pasasról!”, pontosan erről beszélek. Kitűnő, Francia Tudományos Akadémia! Foglalj helyet a történelem lúzerjei között, a Krakkói Egyetem mellett!)

Tehát van két nagy buktánk, és valószínűleg azt gondolod: a szartortára ezzel fel is került a hab. Más katasztrófa nem üt be egy darabig. De megfeledkeztél a díszítésről: valaki betör az ifjú, izmos lovagod lakására, ellopja a szerelmes leveleidet, és eladja a tizenkilencedik századi Franciaország Fox Newsának. Jean Hannitynek szerencsenapja van.

Képzeld el, hogy te vagy dr. Curie! Képzeld el, hogy ülsz a parányi párizsi lakásodban, próbálnál enni egy camambert-es bagettet, miközben a tömeg tombol az ablakod alatt, mert volt merszed (felszisszenés!) bevándorlónak lenni. Nőnek lenni a STEM világában! Dugni! Nem azt mondanád magadnak, hogy oka van, hogy így tombol a szarvihar? A Szaturnusz felemelkedik a Nyilas házába. Nem áldoztak elég bárányt a Spagettiszörnynek. A rossz dolgok hármasával történnek. Csupán emberek vagyunk. Tele vagyunk „miért”-ekkel, fuldoklunk a „miért”-ekben. Néha-néha szükségünk van egy kis „azért, mert”-re, és ha nem áll rendelkezésünkre, kitaláljuk.

Hogy rövidre fogjam, a népszerű nézettel szemben egy mondás csak mondás, és a katasztrófák nem hármasával ütnek be.

Kivéve, amikor igen.

Az első csütörtök este történik, közvetlenül a pénteki bemutató főpróbája után. Szinte várom, hogy holnap lássam Trevort; jó, nem őt, hanem az arcát, amikor rájön, hogy mit ért el az én vigyorgó női agyam. Szórakozottan összepacsizok Lamarral, miközben megnézem a telefonomat, és annyira megdöbbenek a Twitter-értesítéseken, hogy a kezem megáll a levegőben.

Felrobbantak. Rossz értelemben. Ahogy az gyakran megesik. Csakhogy most a sértések kaotikus özöne nem az incelektől, a stemlordoktól vagy a férfijogi aktivistáktól érkeznek, hanem más, a STEM világában mozgó nőktől.

– Azt itt hagyod? – kérdezi Lamar a karomra mutatva. Erőtlenül mosolygok, és elsétálok.

@SabineMarch: Nem hiszem el, hogy elárultál minket!

@AstreLena: Remélem, az STC feljelent, te ribanc.

#MitTenneMarienakVégeParti

@Sarah_08980: Több száz, a STEM világában dolgozó nő fáradhatatlanul dolgozott a #FairEgyetemiFelvételik-ért, és te végig úgy tettél, mintha mellettünk állnál, miközben csak a saját hasznodat lested. Szégyen.

Az utolsón tweetet olyasvalaki küldte, akivel tegnap beszéltem utoljára. Az eseményekről beszélgettünk, amiket szervez, tanácsot kért tőlem, azt mondta, imádja a fiókomat. Csak pislogok a képernyőre, és keresni kezdem ennek a pokolnak a forrását.

Hamar megtalálom. Egy bizonyos Benjamin Green oldalán; a név ismerős, de nem tudom hova tenni, aztán elolvasom a Twitter biót, igazgatóhelyettes az STC-nél. A homlokomat ráncolom, aztán meglátom a tweetet.

Egy képernyőkép az. Sok képernyőkép. Egy beszélgetésről, ami egy privát Twitter chatben történt Mr. Green és valaki más között. Valaki, akinek az ikonja nagyon hasonlít a napszemüveges Marie Curie-re. Elolvasom a nevet: @MitTenneMarie. Én.

Lehetetlen. Soha nem beszéltem ezzel a pasival. Gyorsan újra ránézek a felhasználónévre, kétszer, háromszor, elgépeléseket vagy hiányzó betűket keresek, amik egy imposztorra utalnának. Nincs egy sem. A homlokomat ráncolom, és elkezdem olvasni a beszélgetést. Az időbélyegző tegnap éjszakai.

@MITTENNEMARIE: Helló, Jonathan. Tisztában vagyok vele, hogy ez kicsit unorthodox, de remélem, amit mondanom kell, az mindkettőnk számára előnyös lesz. Tudom, hogy az STC küszködik a negatív hírveréssel, amit a #FairEgyetemiFelvételik okozott, és aggódsz, hogy a mozgalom még jobban lendületbe jön. Mint tudod, én vagyok az egyik legfontosabb aktivistájuk, és jelentős szerepet játszottam a létrejöttében. Valószínűleg ellenséget látsz bennem, de ennek nem kell így lennie.

@MITTENNEMARIE: Szeretnék alkut ajánlani. Nyitott vagyok rá, hogy az STC javára fordítsam a narratívát, elmondjam a követőimnek és az együttműködő partnereimnek, hogy a #FairEgyetemiFelvételik követelései túlzóak. Hogy bár talán szükség van reformokra, a standardizált vizsgák szükségesek, ezért az lenne leginkább az érdekünk, ha már létező cégekkel működünk együtt, hogy fejlesszük a már széles körben használt eszközöket. Természetesen mindezt nem ingyen csinálnám. A valódi nevem ████████████ arra az esetre, ha utána kellene nézned a referenciáimnak. Kész vagyok meghallgatni az ajánlatodat.

A képernyőre pislogok, szóhoz sem jutok. Aztán felgörgetek, hogy elolvassam a nyilvános kommentet, amit Green a képernyőkép felett írt.

@JgreenSTC: A #FairEgyetemiFelvételik aktivistáinak, valamint azoknak az egyetemeknek és intézményeknek, amelyek komolyan veszik, el kellene olvasniuk, hogy @MitTenneMarie, az egyik vezetőjük mit kért tőlem. Ez a mozgalom valódi célja: zsarolás.

@JgreenSTC: Az STC-nél úgy döntöttünk, hogy nem hozzuk nyilvánosságra az illető kilétét (egyelőre). Konzultálunk a jogászainkkal, és nyitva hagyjuk a lehetőségeinket. Közben ideje végiggondolni, hogy a #FairEgyetemiFelvételik mit lép.

Kótyagos vagyok. Mert nem vettem levegőt. Kényszerítem magam, hogy beszívjak egy kis levegőt, ki és be, majd megint ki. Ez biztosan photoshop. Igen. Nincs más magyarázat. Nagyon ügyes, de… A doktori iskolában Annie odaphotoshopolt egy, a fenekéből kijövő csápot. Bármi lehetséges, nem?

Ülök az az asztalomnál, és észreveszem, hogy sokan blokkoltak azok közül, akikkel mostanában beszéltem. Elhiszik ezt a baromságot? Az nem lehet. Ismernek. Ugye?

MARIE: Shmac, most láttam az STC szarcunamit. Te láttad?

Rugózik a lábam, és várom a válaszát. Pár perccel később bejön Rocío, és pakolni kezd a hátizsákjába. Amikor azt mondom, hogy „pakolni”, azt úgy értem, hogy „agresszívan dobálózni, mintha egy közelgő megkövezésre gyakorolna.”

– Jól vagy? – kérdezem, és még azelőtt megbánom, hogy a szavak elhagynák a számat. Valószínűleg túlságosan is szorongok, hogy segítsek, bármit is akar mondani.

– Nem.

A francba.

– Kaylee jól van?

– Nem. Szarul érzi magát. – Becipzározza a hátizsákját, erővel dugja át a karját az egyik pánton. – A sok munkát, amit a #FairEgyetemiFelvételik-ért csináltunk, lehúzhatjuk a vécén, mert az egyik vezéralakról kiderült, hogy egy rohadt csaló.

Lefagyok. Az összes beszélgetés közül nem tudok ennél kényelmetlenebbet, időszerűtlenebbet, kellemetlenebbet elképzelni; sok-sok fosztóképző.

– Én… láttam – dadogom. A szám kiszárad. – De… egyáltalán igaz?

Valószínűleg kitaláció…

– Lefogadom, hogy nem. Az emberek azt hajtogatták, hogy az STC képernyőképei hamisak, ezért a pasi bizonyítékot adott a #FairEgyetemiFelvételik néhány vezetőjének. Marie tényleg besomfordált a pasi DM-jeibe, és pénzt kért. Átcseszett minket. Ő kezdte a #FairEgyetemiFelvételik-et, úgyhogy többé nem vesznek minket komolyan. Ez sok szörnyűséget jelent sok jó ember számára; és még pár gonosz számára is. Mint én. Több ezer dollárt – amim nincs – arra kell költenem, hogy megismételjek egy vizsgát, ami kevésbé tudja megjósolni, mennyire leszek sikeres a doktori iskolában, mint ahány mumifikált skorpióm van. Egyébként hét van. – A hangja kicsit elcsuklik az utolsó szónál, amitől megszakad a szívem. Rocío félrenéz, de még látom, hogy egy magányos könnycsepp gördül le az arcán. – Nem fogok bejutni a Johns Hopkinsba. Munkanélküli csődtömeg leszek, miközben Kaylee a doktorira jár, és teljesen megfeledkezik rólam.

Felállok.

– Nem. Az nem történik meg.

– Csak nagyon csalódott vagyok. – Mély, reszketeg és csüggedt lélegzetet vesz. – Senkiben sem lehet bízni. A világ tényleg egy vámpír. – Megvonja vékony vállát, a hátizsák himbálózik rajta. – Egyébként azt abba kellene hagynod!

– Micsodát? – Követem a tekintetét. A kezemre mered, ahol vadul csavargatom a nagymamám gyűrűjét.

– Tegnap tizenöt percig vitatkoztam Guyjal arról, hogy férjnél vagy-e.

Ez történik, ha valaki más jegygyűrűjét hordod, Bee.

A francba! A francba, a francba, a francba! Guy rájött? Ma tényleg kicsit távolságtartónak tűnt, de azt hittem, csak ideges a holnapi bemutató miatt. Keressem meg, hogy megmagyarázzam?

– Hazamész? – kérdezi Rocío.

– Nem, én… – Úgy volt, hogy szokás szerint Levijal megyek el. De nem hiszem, hogy úgy tudnék tenni, mintha mi sem történt volna, és beszámolni neki erről a cirkuszról… hát, megtehetném, azt hiszem. Ha valakiben megbízhatok az MTM-mel kapcsolatban, akkor az Levi. De a pocsék hangulatom, miközben próbálok küzdeni az online személyiségemért, az valószínűleg több, mint amit képes lenne elviselni. – Aha, persze. Elkísérlek.

Dobok Levinak egy gyors üzenetet, hogy változott a program, aztán Rocío mellé szegődöm. Csak akkor válaszol, amikor hazaérek, megkérdezi, minden rendben van-e, szeretném-e, hogy eljöjjön értem vagy beugorjon-e. Pár másodperccel később Shmac végre válaszol.

SHMAC: Igen, láttam.

MARIE: Fogalmam sincs, mi folyik itt. Természetesen soha nem írtam Greennek.

SHMAC: Az a baj, hogy a #FairEgyetemiFelvételik mellett állók azt állítják, hogy bizonyítékuk van, hogy te voltál.

MARIE: Kérlek, mondd, hogy nem hiszel nekik!

SHMAC: Nem hiszek.

Lehunyom a szemem. Hála istennek!

SHMAC: Hadd gondolkodjak ezen, jó? Beszélek pár emberrel. Valahogy biztosan helyre lehet hozni. És ellenőrizd a naplófile-jaidat! Hátha meghackeltek.

Nem történt ilyesmi. Nincs semmi rendkívüli: a fiókomhoz csak Houstonból fértek hozzá. Nyugtalan vagyok, ideges, félek. Járkálok a lakásomban, olyan sokáig és vehemensen, hogy az valószínűleg már edzés. Be kellene írnom abba a hülye testedzésappba, amit Levi letöltetett velem („Követni fogod a fejlődésedet. Elégedettséget okoz majd.” „Tudod, mi okoz még elégedettséget?” „Bee, ne mondd azt, hogy ’Nem edzeni’!” „… rendben.”) Ami azt illeti, fontolgatom, hogy elmegyek futni, hogy kitisztuljon a fejem. (Testrablók áldozata lettem? A földönkívüliek voltak?), amikor kapok egy e-mailt.

Egy menő ügyvédi irodától jött, amelynek valószínűleg nyolc név virít a falán, és a vécéülőkét aranylevelek borítják. Az üzenet elég ártatlan, de csatoltak hozzá egy PDF-et. Átfutom a tartalmát, és ekkor elkezd forogni a gyomrom, meg a világ is körülöttem.

Dr. Königswasser!

Ezen levél figyelmeztetésül szolgál a közelmúltban elkövetett zaklatása miatt. Kérjük, hagyjon fel mindennemű zaklatással, beleértve, de nem kizárólagosan:

• Tweetek közzététele „@MitTenneMarie” álnéven.

• Az STC és termékei megítélésének tönkretételére irányuló nyilvános tartalmak posztolása.

• Anyagi vagy más előnyök szerzésére tett kísérlet az STC-től, kéretlen PR (vagy más) szolgáltatásokért cserébe.

Tisztelettel:

J. F. Timberworth, az STC nevében eljáró ügyvéd

22

A CINGULÁRIS KÉREG ELÜLSŐ RÉSZE: Ó, A FRANCBA!

NEM TUDOM PONTOSAN, hogyan töltöm a levél elolvasása utáni estét. Minden homályos. Telnek az órák, és sírok. Lélegzem. Próbálok rájönni, hogy mi ez az egész. Dühös vagyok, sokkot kaptam, letaglóztak, magányos és szomorú vagyok.

Levi felhív kétszer, de eszembe jut a Rocío arcán csillogva végiggördülő könnycsepp, és túl mocskosnak és romlottnak érzem magam ahhoz, hogy felvegyem. Mit mondana Levi, ha tudná? Hinne nekem? Hogyan hihetne, ha az STC tudja az igazi nevemet? Már abban sem vagyok biztos, hogy én hinnék-e magamnak.

Másnap minden kategorizáló képességemre szükségem van, hogy a munkámra koncentráljak, abból pedig nincs sok. A dolgok kizárása a gondolataimból nem tartozik az erősségeim közé, de viszonylag jól teljesítek. Levi reggel újra hív, és megint nem veszem fel, de írok neki, hogy rengeteg a dolgom a BLINK-kel (szörnyű kifogás, mivel együtt dolgozunk), és lefoglal, hogy kimenjek Trevorért a repülőtérre (nem kifogás, de ugyanolyan szörnyű).

– Kramer nem tudott eljönni – valami WHO-szimpózium miatt –, de nagyon boldog – mondja Trevor ahelyett, hogy Helló, Hogy vagy?, vagy olyasmi helyett, amivel a normális, rendes emberek kezdenének egy beszélgetést. – És tudod, mi történik, amikor Kramer boldog?

Ad nekem egy labort tőled távol. Legalább a folyosó végén, lehetőleg egy másik emeleten, ideális esetben egy másik épületben. Már ha van jövőm a tudományos világban. Ha nem derül ki rólam, hogy egy szörnyen kétszínű szélhámos vagyok.

– Nem.

– Pénzt ad a laborunknak, az. Mikor lesznek kész a szkafanderek? A szememet forgatva elindulok az autóval az érkezési oldalról.

– Sisakok. És elméletileg a prototípus kész. Néhány igazításra lesz még szükség minden egyes űrhajósnál.

– Igen, ennyit említettél az egyik jelentésedben is. – Az összes jelentésben beszélek erről, de a szövegértés sosem volt Trevor erőssége. – Az a Ward pasas, aki a NASA részéről a vezető. Biztosan egy istenverte zseni, hogy ezt ilyen gyorsan összehozta.

Lassan kifújom a levegőt. Elég szar napom van, valószínűleg nem kellene azzal bonyolítanom, hogy elmondom a főnökömnek, hogy egy vécéöblítő-tabletta. Ugyanakkor, mivel ilyen pocsék napom van, talán nem fogom tudni megállni, hogy megmondjam neki, hogy egy vécéöblítő-tabletta. Micsoda dilemma!

– Dr. Warddal társvezetők vagyunk – mondom, és talán még soha nem használtam ilyen éles hangot Trevorral. Biztosan észrevette, mert bosszús pillantást küld felém.

– Igen, de…

– De?

Meghunyászkodva kinéz az ablakon.

– Semmi.

Ajánlom is!

Trevor, a vécéöblítő, a legkisebb hal a jelen lévő cápák között. Itt van két texasi kongresszusi képviselő, Borisnak legalább három főnöke, és az űrközpont sok alkalmazottja, akiknek közvetlenül nincs közük a BLINK-hez. Mindenkinek bemutattak, de senkinek a neve nem marad meg. Röpködnek az olyasmik, hogy Lenyűgöző!, Alig várom, hogy lássam a sisakokat akcióban! és Most zajlik a történelem!, amitől ideges leszek, és nyugtalan, de azt mondom magamnak, hogy minden rendben lesz. Most a munkám az egyetlen, amit kézben tartok; hála érte dr. Curie-nek.

A bemutató célja megmutatni, hogy a sisak javít Guy figyelmén egy repülésszimuláció közben. A vendégek egy nagy képernyőn fogják nézni a szomszédos konferenciateremből, miközben Levi, az alap mérnöki csapat és én gondoskodunk róla, hogy minden simán menjen. Eljátszadozom a gondolattal, hogy öt percet kettesben töltök Guyjal, hogy tisztázzam a házasságkérdést, de a lárma és a káosz lehetetlenné teszi.

Még egyszer ellenőrzöm a protokollokat, amikor Levi bejön, és egyenesen odasétál hozzám.

– Helló! – A szeme komoly. Sötétzöld. Gyönyörű, mint az erdei aljnövényzet. Odahúz mellém egy széket, a köztünk lévő távolság elmossa a határt kollégák és valami több között. El kéne húzódnom, de senki sem figyel ránk, és a látványa amúgy is letaglóz; mintha azok a rejtélyes szúrások a tízszeresére erősödtek volna. Rájövök, hogy a tegnap éjszaka volt az első, amit külön töltöttünk, mióta… mióta mi megtörténtünk, bármi legyen is ez, és az, hogy újra vele vagyok, olyan érzés, mint…

Nem. Nem olyan érzés, mint hazatérni. Az otthon valami más. Az otthon az új labor, amit ez a meló szerez majd nekem. Az otthon a publikációkat jelenti, amiket a mai napról fogok írni. Az otthon a nők közössége a STEM világában, amit magamnak teremtettem, és amiért majd valahogy harcolnom kell. Ez az otthon, nem Levi.

– Helló! – mondom, elfordítva a tekintetemet.

– Jól vagy?

– Idegesen. Te?

– Jól. – Nem úgy tűnik. Ez biztosan lerí rólam, mert hozzáteszi: – Gond van. Nem a munkával kapcsolatos… később elmondom.

Bólintok, és egy vad, meggondolatlan pillanatig az a fura késztetésem támad, hogy meséljek neki az én gondomról. Megtegyem, ne tegyem? A nevem előbb-utóbb kiderül. Ha most elmondom, akkor ő… azt fogja hinni, hogy Marie – és ezáltal én – egy csaló. Mint Shmacen kívül mindenki más. Nem, nem mondhatom el neki. Amúgy sem érdekelné.

– Hoztam neked valamit – mondja, a szája sarka halvány mosolyra húzódik. A kézfeje súrolja az enyémet, és a szívem összeszorul. Kívülről valószínűleg véletlennek tűnik. De egyáltalán nem érződik annak.

– Igen?

– Később megmutatom. A képzelt macskádhoz van köze. Erőtlenül elmosolyodom.

– Alig várom, hogy Félicette lehányja a billentyűzetedet! Levi vállat von.

– A képzelt hányás a kedvencem. – A térdemhez nyomja a térdét, feláll, de félúton megáll, hogy belesuttogja a fülcimpámba.

– Hiányoztál tegnap éjjel!

Megborzongok. Mire válaszolhatnék, már ott sincs.

– LONELINESS IS KILLING ME, and I must confess, I still believe.

Az irányítóteremben ismét mindenki nevet Guy óbégatásán.

A konferenciateremben valószínűleg ugyanez a helyzet.

– Ez szép volt! Köszi, Britney! – suttogja Levi vidáman a mikrofonba. Egy pillanatra összenézünk. A szívem repdes. Úgy érzem, mintha mindjárt színpadra lépnék az iskolai darabban, amit egész évben próbáltam. De felnőtt vagyok, és a szakmai reményeim és álmaim forognak kockán. És – emlékeztetem magam – csak ilyen álmokat és reményeket engedélyezek magamnak.

– Készen állsz?

– Késznek születtem, baby! – Guy felvonja az egyik szemöldökét a sisak rostélya alatt. – Vagyis, egy szülés után, amit anyám gyakran úgy emleget, hogy élete leggyötrelmesebb huszonhárom órája.

– Szegény asszony! – Levi mosolyogva csóválja a fejét. – Ismered a dörgést, de mondom, mi fog történni. A képernyőn elindítunk egy figyelmet mérő feladatot.

– Azért fizetnek, hogy videojátékot játsszak.

– Aztán aktiváljuk a sisakot, amikor készen állunk, és mindkét helyzetben lemérjük a teljesítményedet reakcióidő és pontosság tekintetében.

– Értem.

– Akkor pár másodperc, és kezdjük. – Levi kikapcsolja a mikrofont.

Újra összenézünk, ezúttal hosszabban.

Ez az.

Megcsináltuk.

Te és én.

Együtt.

Aztán Levi megfordul, és biccent Lamarnak, hogy indítsa el a folyamatot. Nincs sok tennivalóm, mivel a protokollokat beprogramozták és betöltötték. Hátradőlök, a monitort nézem, tekintetemet Guy ülő testére szegezem.

Ajándékot kell vennem neki, gondolom. Valamilyen drága italt. Britney koncertjegyeket. Amiért ilyen türelmes volt, amikor théta hullámokkal bombáztam az agyát. Amiért ilyen kedves. Amiért hazudtam neki. Aztán a feladat betöltődik, és túlságosan lefoglal a megfigyelés ahhoz, hogy bármire gondoljak.

Úgy kezdődik, mint mindig. Guy feladata az, hogy észlelje az ingereket, ahogy megjelennek a képernyőn. Űrhajós, és alapjáraton kábé tízmilliószor jobban teljesít, mint arra én, a közönséges nyúlbéla valaha képes lenne. Pár perccel később Levi újabb jelet ad, és az agystimulációs protokoll, amit írtam, aktiválódik.

Eltelik tíz másodperc. Húsz. Harminc. Nézem a teljesítmény becsült adatait; nem történik semmi. A pontosság és a reakcióidő értéke körülbelül ugyanazon a szinten áll, mint eddig.

A francba! Mi folyik itt? Idegesen fészkelődöm a helyemen. A késés a stimuláció kezdete és a tejesítményjavulás között általában mostanra véget ér. Aggódó arccal Levira pillantok, de ő higgadt, hátradől, a kezét karba fonja a mellkasa előtt, hol Guyt, hol az értékeket nézi. Türelmetlenségéről csak az ujjai árulkodnak, a bicepszén dobolnak. Ezt olyankor csinálja, amikor koncentrál. Levi. Az én Leviom.

Guy hátsó premotoros kérgét stimulálom; mi a csudáért nem javul…

Egyszer csak a számok változni kezdenek. A pontosság kilő 83%-ról 94%-ra. A reakcióidő középértéke többször tíz ezredmásodperccel csökken. Az új értékek ingadoznak, aztán megállapodnak. Esküszöm, az egész helyiség egyszerre sóhajt fel a megkönnyebbüléstől.

– Klassz! – suttogja valaki.

– Klassz? – kérdezi Lamar. – Ez óriási!

Mosolyogva Levi felé fordulok, és látom, hogy ő már boldog, kifürkészhetetlen arccal néz rám. Legalább ez remekül megy. Életem többi színterén tombol a szarvihar, de ez működik. Létrehoztunk valami jót, hasznosat és egyszerűen menőt.

Megmondtam, nem? Mi az, ami megbízható, kiszámítható és soha, de soha nem hagyta cserben dr. Curie-t? A tudomány. A tudomány a lényeg.

Aztán hirtelen már nem.

Én veszem észre először, hogy valami nem oké. A legtöbb mérnök egymással beszélget, Levi szeme pedig még mindig rám szegeződik azzal a különös, őszinte tekintettel. De az értékek és a monitorok is benne vannak a látómezőmben, úgyhogy észreveszem, hogy a számok eddig soha nem látott értékekre változnak. És az ugrálást is, ahogy Guy könyöke rángatózik.

– Mi a… – Rámutatok. Levi azonnal megfordul. – Jól van?

– A karja? – Levi a homlokát ráncolja. – Még soha nem láttam ilyesmit.

– Hasonló ahhoz, ami akkor történne, ha a motoros kérgét stimulálnánk, de biztosan nem… Na, ne! – A rángatózás jelentősen erősebb. Guy egész teste remeg.

Levi bekapcsolja a mikrofont.

– Guy! Minden rendben odabent? Semmi válasz.

– Guy? Hallasz engem?

Csend. És Levi homlokán elmélyülnek a ráncok.

– Guy, te…

Guy hangos puffanással kiesik a székből, a teste egyszerre merev és ernyedt. Az irányítóteremben kitör a káosz, mindenki feláll, fél tucat szék karistolja a padlót.

– Protokollt leállítani! – üvölti Levi, és a következő pillanatban átrohan a laborba. Látom, hogy megjelenik a monitoron, letérdel Guy rángatózó teste mellé, a karjába veszi. Az oldalára fordítja, és eltünteti a padlóról a közeli tárgyakat.

Roham. Guynak rohama van.

Mások is berontanak a terembe – a NASA orvosai és mérnökei –, és kérdéseket tesznek fel Levinak a szimulációs protokollról. Ő válaszol, ahogy tud, Guyt továbbra is a karjában tartja, miközben az orvosok körülöttük sürgölődnek.

Penny miatt. Levi Penny miatt tudja, mit kell tenni.

Mindenütt elszabadul a pokol. Emberek rohangálnak a folyosókon, az irányítóteremből ki-be, kiabálnak, káromkodnak, kérdéseket tesznek fel, amikre nincsen válasz. Néhányat nekem címeznek, de nem tudok válaszolni, nem tudok semmit sem csinálni, csak Guy arcát bámulom, azt, ahogy Levi ringatja őt. Visszahanyatlok a székemre. Egy perc vagy egy óra elteltével a tekintetem elvándorol.

A sisak a padlón hever, elgurult a terem legtávolabbi sarkába.

– … KOWALSKY?

– Bevitték a kórházba.

– …rendbe jön?

– Igen, visszanyerte az eszméletét. Csak ellenőrzés, de…

– …egy rohadt rohamot okoztak neki, mi a…

– Micsoda katasztrófa…

– …a BLINK-nek vége, az biztos. Úristen, micsoda inkompetencia!

Egy erőd vagyok. Áthatolhatatlan. Itt sem vagyok. Nem nézek senkire. Mindent megteszek, hogy ne halljak semmit, miközben Boris irodája felé tartok, miután rám sziszegett, hogy azonnal legyek ott. Ez négy és fél perce történt. Sietnem kell.

Kopogok, amikor odaérek, de nem várom meg, hogy behívjanak. Levi már bent van, az űrközpont szép gyepét nézi a négyszögletű ablak előtt. Nem törődöm vele. Még akkor sem törődöm vele, amikor magamon érzem a tekintetét, választ váró pillantása bizsergetését. Kíváncsi vagyok, mit gondol. Aztán már nem töprengek ezen: valószínűleg úgyis elviselhetetlen lenne.

– Hol volt a hiba? – kérdezi Boris az íróasztala mögül. Mindig fáradtnak és ziláltnak tűnik, de ha azt mondaná, hogy az előbb elütötte egy kamion, elhinném neki. Fel sem tudom fogni, milyen következményei lesznek a mai eseményeknek az ő számára. A NASA számára. Levi számára.

– Még tisztázatlan – feleli Levi a szemébe nézve. – Vizsgáljuk.

– Hardverhiba történt?

– Vizsgáljuk, hogy vajon…

– Baromság!

Rövid csend.

– Amint mi tudjuk, tudni fogsz róla.

– Levi, te aktatologatónak látsz engem; valószínűleg igazad van, az lettem. De hadd emlékeztesselek rá, hogy van mérnöki diplomám, pár évtizeddel több tapasztalatom, mint neked, és bár egyáltalán nem vagyok olyan kreatív zseni, mint te, pontosan tudom, hogy nem kell három hét rendszerelemzés annak kiderítéséhez, hogy hardver oldalon történt-e meghibásodás, vagy…

– Nem történt – szakítom félbe. Mindketten felém fordulnak, de én csak Borisra nézek. – Legalábbis kétlem. Még nem futtattam le az elemzést, de biztos vagyok benne, hogy a szimulációs protokollban lépett fel hiba. – Nagyot nyelek. – Az én részemen.

Boris összeszorított szájjal bólint.

– Mi történt?

– Nem tudom. Arra tippelek, hogy a stimuláció túl erős volt, vagy túl magas frekvencián, és vagy rossz helyen, vagy túl szétszórva. Ez kiterjedt idegrendszeri zavart okozott…

– Oké. – Boris megint bólint. – Hogyan történt?

– Azt nem tudom. Hetekig térképeztük fel Guy agyát, és soha semmi ilyesmi nem történt. A protokollt kimondottan őrá szabták. – Lehajtom a fejemet, a kezemet bámulom. Nonna gyűrűjét csavargatom. Szokás szerint. – Még egyszer nem fog előfordulni. Sajnálom!

– Nem, nem fog. – Boris végighúzza a kezét az arcán. – A BLINK-nek vége.

Valaki élesen veszi a levegőt… Levi. Felnézek.

– Tessék?

– Egy ilyen hibát nem nézhetek el. Fogtál egy embert, aki évekig űrhajós kiképzésen vett részt, és tehetetlen pocsolyát csináltál belőle. Guy rendbe jön, de mi van, ha a következő űrhajós nem?

A fejemet rázom.

– Nem lesz következő űrhajós…

– Egy űrhajósnak sem kellett volna lennie! Főleg nem a fél NASA előtt.

– Boris. – Levi mögöttem áll. Talán kicsit túl közel. – Több mint tízszer teszteltük a protokollt. Soha semmi hasonló nem történt. Te sürgetted a bemutatót, amikor heteket várhattunk volna…

– Te pedig kezeskedtél Beeért, amikor az NIH ideküldte, ő pedig rohamot okozott az egyik űrhajósomnak. – Boris álla megfeszül, próbál lehiggadni. – Levi, nem hibáztatlak…

Hangos kopogás. Nyílik az ajtó, és a dolgok még rosszabbra fordulnak. Ne! Kérlek, csak Trevort ne! Akkor ne, amikor a gödör alján vagyok!

És mégis, Boris int neki, hogy jöjjön be.

– Épp arról beszéltünk…

– Hallottam. – Trevor sötéten vállat von. – Nem voltatok túl halkak. Szóval – mondja összecsapva a kezét – a kongresszusi képviselőkkel elsimítottam a dolgokat. Azt mondtam nekik, hogy a BLINK még menthető.

– Pillanat! – Boris a homlokát ráncolja. Én lehet, hogy hányni fogok. – Tudom, hogy sok itt az érdekelt fél, de lassan a testtel! Nyilvánvaló, hogy valamivel nagyon nagy gond volt, és…

– Valakivel – szakítja félbe Trevor. A felém küldött tekintetéből süt a megvetés. – Hallottam, mit mondtál. Egyértelműen egy konkrét személlyel voltak gondok, amelyek megoldhatók a gyenge láncszem kiiktatásával és azzal, ha az NIH másik kutatója kerül a projekthez. Josh Martin és Hank Malik szintén jelentkezett az állásra.

– Elment az esze? – Levi lép egyet Trevor irányába, fölé magasodik. – Nem ismeri a saját kutatóit, ha azt hiszi, hogy dr. Königswasser a gyenge láncszem…

– Elnézést! – szólalok meg. Remeg a hangom. Nem sírhatok, most nem.

– Azt hiszem, ehhez a beszélgetéshez rám nincs szükség. Megnézem Guyt, és… – Összeszedem a cuccaimat.

Ja.

Olyan gyorsan megyek ki, ahogy csak tudok. Tízlépésnyire sem jutok az ajtótól, amikor hallom, hogy lábak futnak mögöttem, aztán mellettem. Levi megáll előttem, a szemében szinte kétségbeesett kifejezés ül.

– Bee, még helyrehozhatjuk ezt. Gyere vissza, és…

– Nekem… mennem kell. – Próbálom megőrizni a hangom határozottságát. – De neked bent kell maradnod, hogy a BLINK tényleg megvalósuljon.

Hitetlenkedve néz rám.

– Nélküled nem. Bee, igazából fogalmunk sincs, mi romlott el. Boris túlreagálja, Trevor meg egy rohadt idióta. Nem fogok…

– Levi. – Megengedem magamnak, hogy a csuklójáért nyúljak. Átfogom és megszorítom. – Arra kérlek, hogy menj vissza oda, és tedd, amit kell, hogy a BLINK biztosan megvalósuljon! Kérlek! Tedd meg Peterért! Pennyért. És értem. – Ez övön aluli ütés. Látom abból, ahogy összehúzza a szemét, ahogy az álla megfeszül. De amikor újra elindulok, nem követ.

És most csak ennyit akarok.

23

AMIGDALA, ÚJRA: FÉLELEM

REIKE NEM FOGJA felvenni a telefont, mert végre úton van Norvégiába. Talán így a legjobb, csak siránkoznék neki az idegsejtek depolarizációjáról és az elektromágneses indukcióról, ami számomra nem lenne egészséges, számára pedig nem lenne emészthető. Meg akarom látogatni Guyt a kórházban. Vigyek neki egy virágcsokornak látszó gyümölcskosarat? Vezeklésül felajánljam az elsőszülöttemet? Ostorozzam magam az ágya lábánál? Még abban sem vagyok biztos, hogy hová vitték, hogy ott van-e még, és kétlem, hogy látni akarna. Talán üzenetet kellene írnom neki. Gyűlölsz, amiért rohamot okoztam neked a gondatlanságommal és hozzá nem értésemmel? Igen. Nem. Talán. Légyszi, karikázd be!

Valószínűleg jó, hogy egyedül vagyok a gondolataimmal. Paradox módon így megtehetem, hogy ne gondolkodjak sokat. Hamarosan dolgok, rossz dolgok fognak történni. A kapcsolatomra az MTM-mel fény derül, a közösség, amit éveken át építettem, ellenem fordul, és nincsenek olyan illúzióim, hogy Trevor meg fogja hosszabbítani a szerződésemet. Elképesztő, de ha nem beszélek róla, tehetek úgy, mintha nem történne meg.

Eszem egy banánt – huszonnégy órája ezt eszem először –, és bemegyek a szobámba. Előhúzom a bőröndömet az ágy alól, leporolom, és elkezdem összehajtogatni a ruháimat. Farmer. Farmer. Egy szoknya, amit még nem volt esélyem felvenni. A kedvenc türkizzöld topom. Egy esőponcsó. Farmer.

A bőrönd majdnem megtelik, amikor megszólal a csengő. Sóhajtva kényszerítem magam, hogy az ajtóhoz menjek, de gyanítom, hogy már tudom, ki az. Kiderül, hogy igazam van.

– Helló! – Levi fáradtnak tűnik. Mintha a kezével végigszántott volna a haján. És nagyon, nagyon szép. A szívem összeszorul. – Nem vetted fel a telefonodat. Aggódtam.

– Bocs, elfelejtettem megnézni. Minden rendben?

Kissé hitetlenkedő pillantással néz rám, amit úgy értelmezek, hogy nem, az égvilágon semmi sincs rendben, és követ a nappaliba. Az erkélyajtón kilátva megakad a szemem a kolibrietetőn. Le kellene vennem. Elcsomagolni. De a kolibrik… Talán megkérhetem Rocíót, hogy akassza ki nekem. Nem akarnám, hogy a kicsi, aki idejárt, éhkoppon maradjon.

– …Guytól – mondja Levi. Sarkon perdülök.

– Hogy van?

– Jól… kiengedték. Megkért, hogy mondjam el, ne borulj ki, valószínűleg megérdemelte. És köszöni élete tripjét. – Levi a szemét forgatja, de látom, hogy megkönnyebbült.

– Én… Mondta, hogy meglátogathatom?

– Pihen, de holnap elmehetünk. Örömmel látna. – A hangja egy leheletnyit megkeményedik. – Bee, tudja, hogy nem a te hibád. Milliónyi dolog sülhetett el balul, és egyik sem kizárólag a te felelősséged. Boris siettette a bemutatót…

– Mert én hagytam, hogy siettesse. – A szememre szorítom az ujjaimat.

– Azt mondtam neki, hogy menni fog. Ez az egész amúgy is megtörtént volna, csak nem nyilvánosan. Valamit biztosan elrontottam. Biztosan elfelejtettem számításba venni valamit… Nem tudom. Nem tudom. Gondolkodtam rajta, és egyszerűen nem tudom, mi a büdös francot szúrtam el, ami azt jelenti, hogy másnak kellene melletted lenni a projektben, valaki olyannak, akinek van fogalma arról, mit csinál.

Levi pislog.

– Hogy érted?

– Azt hiszem, épp azt, amit mondtam. – Vállat vonok. – Remélem, Hanket küldik. Josh egy pöcs. És segítened kell elérnem, hogy Rocío maradhasson… megérdemli. És írnál neki ajánlólevelet a doktori iskolához? Nem tudom, hogy az enyém…

– Nem. – Levi előrelép, és kinyújtja a kezét. Hátul érinti meg a fejemet, szétterül a tarkómtól a torkom ívéig. Annyira… normálisnak érzem.

Ismerősnek. Ő annyira ismerős. – Bee, senki sem fog a helyedre lépni. A BLINK legalább annyira a tied, mint az enyém. Nélküled még mindig egy helyben topognánk.

– Nem érted. – Hátralépek. Az érintése habozik, míg már nem ér el… míg már el kell engednie. – Kiszálltam. Ahogy Trevor mondta.

– Trevor rohadtul meg fogja gondolni magát.

– Nem fogja. Ne is! Levi, ma veszélyeztettem valakinek a biztonságát. Kockára tettem egy projektet, ami a legjobb barátod öröksége. – Az ajkamra szorítom az ujjaim. Remeg. Mindenem remeg. – Hogyan akarhatod egyáltalán, hogy maradjak?

– Mert bízom benned. Mert ismerlek. Ismerlek, mint ember, ismerlek, mint kutató, és… – A tekintete a hálószobámra siklik. A majdnem, de nem teljesen bepakolt bőröndömre, ami nyitva hever a földön. Megdermed, és rámutat. – Az mi?

Nagyot nyelek.

– Megmondtam. A lelkiismeretem nem engedi, hogy a BLINK-nél maradjak.

Levi tátott szájjal, hitetlenkedve bámul rám.

– Úgyhogy összecsomagolsz, és elmész? – A kérdés támadó, így eszembe jut, hogy vannak jó és rossz válaszok. Én nehezen tudok elképzelni a nyilvánvalón kívül másikat.

– Mi mást csináljak? – Tehetetlenül vállat vonok. – Mi értelme van, hogy itt legyek?

Az elmúlt két hónapban sokfélének láttam Levi Wardot. Láttam boldognak, összpontosítónak, feldúltnak, szomorúnak, diadalittasnak, dühösnek, kanosnak, őszintének, csalódottnak és mindezek különböző kombinációjának. De ahogy most rám néz… az valami más. Felismerhetetlen.

Közelebb jön, és kinyitja a száját; mondani akar valamit, aztán azonnal sarkon fordul és elsétál, vadul rázza a fejét. Mély lélegzetet vesz, aztán még egyet, de amikor újra rám néz, alig nyugodtabb.

– Komolyan beszélsz? – Fagyos. A hangja, a szeme, az álla vonala.

Tiszta jég.

– Én… Levi, a jelenlétem itt mindig is a BLINK-nél betöltött szerepemtől függött.

– Függött. De a dolgok megváltoztak.

– Mi változott?

– Nem tudom. Talán az, hogy az elmúlt két hét minden pillanatát együtt töltöttük, hogy minden áldott éjszaka szeretkeztünk, hogy tudom, hogy sóhajtozol álmodban, úgy fogselymezel, mint egy eszelős, mindenhol olyan az ízed, mint a méz.

Felforrósodik az arcom.

– Ez mit jelent egyáltalán?

– Komolyan beszélsz? – ismétli. – Az egész… az csak… időtöltés volt, míg Houstonban vagy? Dugás? Ennyi volt?

– Nem. Nem. De különbség van az időtöltés és…

– És a maradás között. És az elköteleződés között. És aközött, hogy tényleg megpróbáljuk. Erre célzol?

– Én… – Én mi? Szóhoz sem jutok? Összezavarodtam? Félek? Nem tudom, mit mondjak, vagy hogy ő mit akar. Barátok vagyunk. Jó barátok. Akik szexelnek. Akik a végén mindig is külön útra készültek; mint mindenki. – Levi, ezt soha nem terveztük… Én csak próbálok őszinte lenni.

– Őszinte. – Hangtalan, keserű nevetés tör fel Leviból; a kolibrietetőt bámulja, a nyelve bejárja az arca belső oldalát. – Őszinteség. Őszinteséget akarsz?

– Igen. Én csak a lehető legőszintébb akarok lenni…

– Íme az őszinteség: szerelmes vagyok beléd. De ez nem újdonság. Azt hiszem, sem neked, sem nekem. Akkor nem, ha őszinte vagy magaddal… és azt mondtad, az vagy, igaz? – A szemem tágra nyílik. Folytatja, kegyetlenül, könyörtelenül. Levi Ward: a természeti erő. Kiszívja a levegőt a tüdőmből. – Íme, még valami, ami őszinte: te is szerelmes vagy belém.

– Levi. – A fejemet rázom, pánik kúszik fel a gerincemen. – Én…

– De félsz. Rettenetesen félsz, és nem hibáztatlak. Tim egy rohadék volt, és le akarom vágni a golyóit. A legjobb barátnőd piszkosul önzően viselkedett, amikor a legnagyobb szükséged lett volna rá. A szüleid meghaltak gyerekkorodban, aztán a tágabb családod… nem tudom, talán minden tőlük telhetőt megtettek, de teljesen elcseszték, hogy megadják neked a stabilitást, amire szükséged volt. A testvéred, akit egyértelműen imádsz, állandóan távol jár, és ne hidd, hogy nem látom, ahogy megszállottan ellenőrizgeted a telefonodat, amikor több mint tíz percig nem válaszol az üzeneteidre. És értem. Miért ne félnél attól, hogy elveszik őt tőled? Mindenki mást elvettek. Minden egyes ember, aki fontos volt neked, eltűnt az életedből, így vagy úgy. – Nem tudom, hogyan sikerül neki, hogy egyszerre tűnjön nagyon dühösnek, higgadtnak és együttérzőnek. – Megértem. Tudok türelmes lenni. Próbálok türelmes lenni, és próbálkozni is fogok. De szükségem van… valamire. Meg kell értened, hogy ez nem egy könyv, amit írsz. Mi nem… két szereplő vagyunk, akiket távol tarthatsz egymástól, mert az a vége. Ez az életünk, Bee.

Egy könnycsepp gördül le a nyakamon. Még egy, nedves paca lesz a kulcscsontomon. Szorosan lecsukom a szememet.

– Amikor elmentünk a konferenciára. És láttam Timet. – Bólint. – Az kiborított. Nagyon. De egy idő után rájöttem, hogy nem igazán érzek iránta semmit, már nem, és az… jó volt. Ezt akarom, tudod? Jót akarok. – Olyan kevés jutott belőle. Mindig, mindig hátrahagytak. És csak úgy nem hagynak hátra, ha én megyek el először. Szipogva megtörlöm az arcomat a kézfejemmel. – Ha a jó azt jelenti, hogy egyedül vagyok, akkor… legyen!

– Tőlem kaphatsz jót. Tőlem kaphatsz jobbat a jónál. Tőlem megkaphatsz mindent. – Levi rám mosolyog, tele van reménnyel. – Még csak be sem kell ismerned magadnak, hogy szeretsz, Bee. Isten a tudója, én szeretlek kettőnk helyett is. De azt akarom, hogy maradj! A közelben kell maradnod. Nem Houstonban, ha nem akarod. Követlek, ha arra kérsz. De…

– És amikor eleged lesz belőlem? – Egy könnyes, remegő roncs vagyok.

– Amikor már nem bírsz mellettem lenni? Amikor megismersz valaki mást?

– Nem fogok – mondja, és gyűlölöm, mennyire magabiztosnak tűnik.

– Azt nem tudod. Nem tudhatod. Te…

– Nem volt senki más. – Levi álla megfeszül és mozog. – Az első pillanattól fogva, hogy megláttalak. Az első pillanattól kezdve, hogy beszéltem veled, és hülyét csináltam magamból, nincs senki más.

Ő most… nem így érti. Nem értheti úgy.

– Igen! – mondja hevesen, a gondolataimban olvasva. – Minden értelemben, amit csak elképzelsz. Ha dönteni fogsz, ismerned kell a tényeket. Tudom, hogy félsz… Szerinted én nem félek?

– Nem úgy, ahogy én…

– Éveken át, éveken át reméltem, hogy találok mást, aki felér hozzád. Reméltem, hogy érzek valamit, bármit valaki más iránt. És most itt vagy, és… az enyém voltál, Bee. Tudom, milyen ez. Azt hiszed, nem tudom, milyen érzés annyira akarni valamit, hogy félsz megengedni magadnak, hogy elvedd? Még akkor sem, amikor ott van az orrod előtt? Szerinted én nem félek rohadtul? – Kifújja a levegőt, a kezével végigszánt a haján. – Bee… te tartozni akarsz valahová. Akarsz valakit, aki nem enged el. Én az vagyok. Évekig nem engedtelek el, pedig még csak nem is voltál az enyém. De hagynod kell.

Nehéz ránéznem. Mert a látásom elhomályosul. Mert nem hagy nekem semmit, ami mögé elbújhatok. Mert az együtt töltött heteinkre emlékeztet. A konyhában egymást súroló könyökökre. A macskás poénokra. A vitákra azon, hogy milyen zenét hallgassunk a kocsiban; ami alatt aztán végig beszélgettünk. A csókra a homlokomon, amikor még alszom. Apró harapásokra a mellemen, a csípőmön, a nyakamon, az egész testemen. Az izsópfű illatára közvetlenül naplemente előtt. A nevetésünkre, mert megnevettettünk egy hatévest. A téves véleményeire a Csillagok háborújáról. Arra, ahogy egész éjszaka a karjában tart. Arra, ahogy átölel, amikor szükségem van rá.

A vele töltött néhány hétre gondolok. Egy életre nélküle. Hogy mit tenne velem, ha még több lenne, aztán elveszítenék mindent. Mindarra gondolok, amiről lemondtam. A macskákra, amiket nem engedtem magamnak örökbe fogadni. Hogy milyen iszonytató munka begyógyítani egy összetört szívet.

Levi a két kezébe fogja az arcomat, a homlokunk összeér. A két keze… az otthonom.

– Bee! Ne vedd el ezt tőlünk! – suttogja. Zaklatottan. Óvatosan.

Reménykedve. – Kérlek!

Soha semmit nem akartam jobban, mint igent mondani. Soha nem akartam ennyire elérni valamit, mint most. És soha nem voltam ennyire bénítóan rémült, hogy elveszíthetek valamit.

Ráveszem magam, hogy Levira nézzek. A hangom remeg, amikor azt mondom:

– Sajnálom! Én egyszerűen… Nem megy.

Levi lehunyja a szemét, elfojtja valaminek a rátörő hullámát. De egy idő után bólint, anélkül, hogy egy szót is szólna. Egyszerű, gyors mozdulat. Aztán elenged, a zsebébe csúsztatja a kezét, kivesz valamit, és leteszi az asztalra. A hangos koppanás visszhangzik a szobában.

– Ez a tied.

A szívem nagyot dobban.

– Mi az?

Halvány, fájdalmas mosolyt küld felém. A gyomrom még jobban összeszorul.

– Csak még valami, amitől félni lehet.

Sokáig bámulom az ajtót, miután elment. Még azután is, hogy már nem hallom a lépteit. Azután is, hogy a furgonja kihajtott a parkolóból. Azután is, hogy elfogytak a könnyeim, és megszáradt az arcom. Bámulom az ajtót, és arra gondolok, hogy két nap alatt megint mindent elveszítettem, ami fontos nekem.

Talán a rossz dolgok mégis hármasával történnek.

24

JOBB TEMPORÁLIS LEBENY: AHA!

TALÁN MÁR KICSIT késő előhúzni a kalapból az őrült tudósos eredettörténetemet, de ülök a sötétben, nézem a foltos arcom nem túl hízelgő tükörképét az erkélyajtóban; a lila hajam majdnem barna: a fény játéka. Az imént valaki átkutatta a zsebemet, és ellopta minden fontos holmimat, és az a valaki én vagyok. Nagyon dr. Marie Skłodowska-Curie-nek érzem magam 1911 körül, és azt hiszem, hogy ez az önleleplezés órája. Eredetileg költő akartam lenni. Mint az anyám. Kis szonetteket írtam mindenféléről: az esőről, szép madarakról, a kupiról, amit Reike csinált a konyhában, amikor megpróbált meggyes pitét sütni, gombolyaggal játszó kiscicákról, ezek a műveim. Aztán tízévesek lettünk, és negyedszer költöztünk öt év alatt, ez alkalommal egy közepes méretű francia városba a német határnál, ahol az apám legidősebb bátyjának volt építési vállalkozása. Kedves volt. A felesége kedves volt, habár szigorú. A késő tinédzserkorú gyerekeik kedvesek voltak. A város kedves volt. A testvérem legjobb barátnője, Ines kedves volt. Sok volt a kedvesség arrafelé.

Pár héttel azután, hogy odaköltöztem, megírtam az első versemet a magányról.

Őszintén, kínosan rossz volt. A tízéves Bee a sötétség emós hercegnője volt. Idézném itt a legdrámaibb versszakokat, de akkor végeznem kellene magammal, és mindenkivel, aki olvasta. De akkoriban így is a következő Emily Dickinsonnak képzeltem magam, és megmutattam a verset az egyik tanáromnak (a teljes testes elborzadás erősödik). A nő megnézte az első sort, ami franciáról hevenyészetten lefordítva így szólt: „Néha, amikor egyedül vagyok, érzem, hogy az agyam összemegy”, és azt kérdezte:

„Tényleg ez történik. Tudtad?” Nem tudtam, de a 2000-es évek elején már létezett az internet, és a nap végére, mire Reike hazaért az Inesszel töltött délutánról, sokat tudtam, a „magányos agy”-ról.

Nem összemegy, hanem kicsit elfonnyad. A magány nem elvont és megfoghatatlan metafora lakatlan szigetekről és össze nem illő cipőkről, Edward Hopper ablakon kibámuló szereplői, Fiona Apple teljes diszkográfiája. A magány itt van. Penésszel borítja a lelkünket, de a testünket is. Jobb alsó temporális tekervények, elülső cingurális kéreg, temporoparietális junkció, retrospleniális kéreg, dorzális raphe magok. A magányos emberek agyának megváltozik az alakja. Én pedig csak azt szeretném, hogy az enyém ne ilyen legyen. Egészséges, telt, szimmetrikus agyat szeretnék. Azt akarom, hogy szorgalmasan, makulátlanul működjön, mint az a rendkívüli gép, aminek lennie kell. Azt akarom, hogy tegye, amit mondanak neki.

Spoiler: a hülye agyam nem azt teszi. Soha nem tette. Sem tízéves koromban. Sem húszéves koromban. Sem nyolc évvel később, bár próbáltam arra trenírozni, hogy ne várjon el tőlem semmit. Ha az egyedüllét az alap, akkor nem kellene elfonnyadnia. Ha egy macska soha nem kap jutalomfalatot, nem fogja hiányolni, nem? Nem tudom. Ahogy nézem a tükörképemet az ablakban, már nem vagyok benne olyan biztos. Az én agyam lehet, hogy butább, mint a macskáé. Lehet, hogy Reike egyik pacahala, ami céltalanul úszkál a koponyám akváriumában. Fogalmam sincs.

Június van. Majdnem nyár. A nap már nem megy le korán. Ha sötét van odakint, Levi már órákkal ezelőtt elment. Óvatosan felállok a kanapéról, nehéznek és súlytalannak érzem magam. Öregasszonynak és ma született borjúnak. Nyomorult kis én, akiben még mindig sokaság rejlik. De bármennyire is szeretnék inkább elmerülni az önsajnálatban, ebben a helyzetben én ástam meg a saját síromat. Vannak dolgok, amiket meg kell tennem. Emberek, akikről gondoskodnom kell.

Először Rocíóról. Nincs a lakásában, és nem veszi fel, amikor hívom; mert Kayleevel van, próbálja elfelejteni a mai katasztrófát, mert utál, mert Z-generáció. Lehet mindhárom, de amit mondani akarok neki, az fontos, és már így is eleget ártottam az esélyeinek, hogy bejusson álmai PhD-programjára, úgyhogy e-mailt írok neki.

Bármi történik is a BLINK-kel, amint lehet, vedd fel a kapcsolatot Trevorral, és kérd meg, hogy maradhass a projektnél mint kutatóasszisztens! (Én megtenném, de úgy a legjobb, ha nem tőlem hallja.) Levi támogatni fogja. Ami ma történt, az csak az én felelősségem, és rád nem lesz hatással.

Oké. Egy megvan. Nagyot nyelek, mély lélegzetet veszek, és rányomok a Twitter appra. Shmac a következő: tudnia kell, mi a helyzet az STC-vel. Hogyha továbbra is kapcsolatban áll Marie-val, nagyon gyorsan balul sülhetnek el a dolgok. Még mindig nem tudom, mi a fene történt, de számára talán az lenne a legjobb, ha nyilvánosan elhatárolódna tőlem.

Írok neki egy DM-et, hogy van-e egy szabad perce, de nem válaszol azonnal. Valószínűleg a Lánnyal van, mondom magamnak. A Levijal folytatott katasztrofális beszélgetésem után a gondolat, hogy valaki elég bátor ahhoz, hogy megragadjon egy ilyen szenvedélyes, kizsigerelő, letaglózó és örömteli szerelmet, olyan túláradó irigységgel tölt el, hogy az egész lényemmel kell elfojtanom.

Rákattintok Shmac profiljára, kíváncsi vagyok, mikor volt utoljára online. Az elmúlt egy hétben nem tweetelt sokat: főleg #FairEgyetemiFelvételik-es dolgokat, megjegyzéseket a szakmai bírálatok rendszeréről, egy viccet arról, hogy imádna írni, de ha a macskája a laptopján ül, tényleg nem tud…

Állj!

Mi van?!

Rákattintok a tweethez csatolt képre. Egy fekete macska szunyókál a billentyűzeten. Rövidszőrű, zöld szemű, és…

Nem Schrödinger. Lehetetlen. Hisz minden fekete macska egyforma. És ez a kép… alig látom a macska pofiját. Lehetetlen megmondani, ki…

De a háttér. A háttér… Ismerem azt a falborítást. A sötétkék csempék pont olyanok, mint Levi konyhájában, amiket a múlt héten fél óráig bámultam, miután rádöntött a pultra, és még azok nélkül is látom a szójatejes doboz szélét a képen, amiről Levi azt mondja: „Undorító, Bee, egyszerűen undorító!”, de elkezdte venni, amikor elárultam, hogy az a kedvencem, és…

Nem. Nem, nem, nem. Lehetetlen. Shmac… egy 172 centis kocka, akinek sörhasa van, és kopaszodik. Nem a legtökéletesebb Cuki Szexi Jóképű Pasi™ a világon.

– Nem – mondom. Mintha attól valahogy minden eltűnne: az utolsó néhány katasztrofális nap, Shmac tweetje, a lehetősége… ennek. De a kép még mindig ott van a csempékkel, a szójatejjel és a…

– Shmac – suttogom. Remegő kézzel, levegő után kapkodva visszagörgetek az üzeneteinkben. A lány. A lány. Akkor kezdtünk beszélgetni a lányról, amikor én… Mikor kezdtünk beszélgetni róla? Ellenőrzöm a dátumokat, a látásom újra elhomályosul. Azon a napon említette őt nekem először, amikor Houstonba költöztem. Valaki a múltjából. De nem, azt mondta, a lány házas. Azt mondta, hogy a lánynak hazudik a férje. Én viszont nem vagyok férjnél, szóval…

De Levi azt hitte. Azt hitte, Timmel együtt vagyunk. Sokáig. És Tim tényleg hazudott nekem.

– Levi. – Nagyot nyelek. – Levi. – Ez lehetetlen. Ilyesmik… nem történnek a való életben. Az én életemben. Ezek a véletlenek A szerelem hálójában-ba valók, és a kilencvenes évek romantikus komédiáiba, nem a… A szemem megakad a leghosszabb üzeneten, amit Shmac küldött.

…ismerem az alakját. Úgy alszom el, hogy arra gondolok, aztán felébredek, elmegyek dolgozni, ő pedig ott van, és lehetetlen.

Te jó ég!

Neki akarom lökni a falnak, és azt akarom, hogy lökjön vissza.

Azt tettem, nem igaz? Ő nekilökött a falnak, én pedig visszalöktem. És löktem. És löktem. És löktem. És most örökre, visszavonhatatlanul ellöktem magamtól, még akkor is, ha… Ó, istenem! Ő felajánlott nekem mindent, mindent, amit valaha akartam. Én meg akkora egy gyáva, idióta bolond vagyok!

Megtörlöm az arcom, és a tekintetem a tárgyra siklik, amit Levi az asztalon hagyott. Egy pendrive az, szép, olyan az alakja, mint egy macska mancsának. Egy háromszínűnek. A laptopomnak nincs USB-portja, úgyhogy vadul keresek egy adaptert, ami persze a nyavalyás bőröndnek az alján van. Egyetlen file van a meghajtón. F.mp4. Lezuttyanok a ruhák halmára, amiket az előbb kidobáltam, és azonnal rákattintok.

Tudtam, hogy a kutatóintézetben mindenhol vannak kamerák, de azt nem, hogy Levi hozzájuk fér. És nem értem, miért adna nekem harmincpercnyi éjszakai kamerafelvételt. A homlokomat ráncolom, azon tűnődöm, vajon rossz file-t töltött-e fel, amikor valami kicsi és világos lopakodik a monitor sarkában.

Félicette.

A dátum április 14., mindössze néhány nappal azelőtt, hogy Houstonba költöztem. Félicette kicsit kisebbnek tűnik, mint amikor legutoljára láttam. Áttrappol a folyosón, körülnéz, aztán eltűnik a sarkon. A testem a képernyőhöz hajol, hogy kövessem, de a film április 22-re ugrik. Félicette felugrik az előcsarnok egyik kanapéjára. Körbejár, talál egy jó helyet, és a mancsára tett fejjel elszundít. Kibuggyan belőlem a sírós nevetés, és a videó megint változik: a mérnöki laborban félhomály van, de Félicette olyan eszközöket szaglászik, amiket Levi kezében láttam. Vizet lefetyel a pihenő vízadagolójának csöpögtetőtálcájáról. Le-fel szaladgál a lépcsőn. Mosakszik a konferenciaterem ablakában.

És aztán persze az irodámban. A székem karfáján kaparászik a karmaival. Megeszi a jutifalatokat, amiket kint hagytam neki. Szunyókál a kicsi ágyon, amit a sarokban állítottam fel. Megint nevetek, megint sírok, mert… tudtam. Tudtam. És Levi is tudta… Ez nem olyasmi, amit tegnap éjjel gyorsan összedobott. Ez hosszú, hosszú órák felvételeinek átfésülése. Egy ideje biztosan tudta, hogy Félicette létezik, és… Meg akarom fojtani. Meg akarom csókolni. Mindent akarok.

Azt hiszem, ez az… szerelmesnek lenni. Igazán szerelmesnek lenni. Sok-sok szörnyű, meglepő, erős érzelem. Nem tesz jót nekem. Talán úgy a legjobb, hogy elküldtem Levit. Nem tudnék együtt élni ezzel… kevesebb mint egy hét alatt a földdel tenne egyenlővé, és…

Neki akarom lökni a falnak, és azt akarom, hogy lökjön vissza.

Jaj, Levi! Levi. Tudok bátor lenni. Tudok olyan bátor és őszinte lenni, mint te.

Ha megtanítasz rá.

Visszaülök, utat engedek a könnyeimnek, és nézem még egy kicsit. Félicette tényleg szerette az asztalomat. Jobban, mint Rocíóét. Ahogy a dátum változik, úgy kuporodik le gyakrabban a számítógépem környékén. Odalép, ahol megtaláltam a kis mancsnyomait. Óvatosan megszaglássza a csészém peremét. A gépem áramkábelét rágcsálja. Eliszkol, amikor nyílik az ajtó, és…

Állj!

Megállítom a videót, és előrehajolok. A fények változásából egyértelmű, hogy valaki bejön, de a videó azonnal új felvételre vált. Ki nyitná ki az irodám ajtaját… hajnali 2:37-kor? A takarítók mindig késő délután jönnek. Rocío elkötelezett a BLINK mellett, de nem hajnali fél három-elkötelezett. A francba, én sem vagyok hajnali fél három-elkötelezett!

Letörlöm a könnyeimet, megnyomom a space-t, és hagyom, hogy menjen a videó, magyarázatban reménykedem. Az nem jön, de valami más igen. Egy-két nappal ezelőttre dátumozott rész, ismét az irodámban. Csak néhány másodperc, ahogy Félicette alszik az asztalomon. A monitorom be van kapcsolva.

Nem hagyom bekapcsolva a számítógépemet. Soha.

Megállítom a videót, és rázoomolok, amennyire tudok, úgy érzem magam, mint egy alufóliasisakos összeesküvéselmélet-hívő. A videó épp elég nagy felbontású, hogy lássam…

– Ez az én Twitterem? – kérdezem bele a vakvilágba.

Lehetetlen. Munkahelyi gépen soha nem léptem be az MTM-re. Nyilvánvaló okokból, legfőképpen azért, mert Rocío tökéletesen rálát. De ott van az orrom előtt, hacsak nem hallucinálok, és… Talán keychain hozzáférés? De akkor is…

– Félicette? – suttogom. – Bekapcsolod a számítógépemet hajnalban? Belépsz a NASA-s jelszavammal? Arra használod a Twittert, hogy kiskorú cicákat szedj fel? – Nem. Sosem tenne ilyet. De nagyon úgy néz ki, hogy valaki igen, és ennek semmi értelme. Vagy talán van. Talán nagyon is van, tekintve a Twitter-fiókom furcsa aktivitását. A francba!

A telefonom után kutatok az asztalon, és írok Levinak. Remegnek az ujjaim, amikor elolvasom az utolsó üzeneteit, de kényszerítem magam, hogy folytassam.

BEE: Hogyan férek hozzá a kutatóintézet teljes biztonsági felvételeihez?

Eltelik egy perc. Három. Hét. Felhívom… nem veszi fel. Az órára pillantok: negyed tizenkettő van. Gyűlöl engem? Nem jobban, mint én magamat. Ezért nem veszi fel? Alszik? Talán nem nézi a telefonját.

A francba. Írok neki egy e-mailt.

Hogyan férek hozzá a kutatóintézet minden biztonsági felvételéhez? Kérlek, áruld el, amint lehet! Valami fura dolog történik.

Aztán támad egy ötletem, és nem fáradok azzal, hogy megvárjam a válaszát. Felhúzom a cipőmet, felkapom a NASA-kártyámat, némán imádkozva dr. Curie-hez, hogy még működjön, és elfutok az űrközponthoz.

Valami nagyon fura történik itt. 99,9%-ban biztos vagyok benne, hogy igazam van… és 43%-ban biztos, hogy tévedek.

BEVÁGOM A LÁBUJJAMAT a lift szélébe, és hangos „Aú!”-val botorkálok ki a második emelet folyosójára.

Nagyon kifinomult, Bee. Talán nem szandált kellett volna húznom. Talán otthon kellett volna maradnom. Talán most megy el az eszem.

Tök mindegy. Bemegyek az irodámba, megnézem a gépemet, hogy látok-e valami furát, aztán behúzott farokkal hazakullogok. Mi mást tehetnék? A tudományos karrieremnek vége, a jó híremet hamarosan bemocskolják, és egyszerre vagyok érzelmileg túlságosan elérhetetlen, hogy azzal a férfival legyek, akit szeretek, és túlságosan szeretem őt ahhoz, hogy megbirkózzak a saját döntéseimmel. Szánhatok húsz percet a nyomozásra, mielőtt rákeresek a tinidrámák titkos Netflix kódjára, és azon lamentálnék, mért nem létezik vegán Chunkey Monkey jégkrém.

Az (egykori?) irodám úgy néz ki, mint mindig: otthonos, zsúfolt. Félicette-nek semmi nyoma. Leülök az asztalomhoz, belépek. Persze, ha felmegyek a Twitterre, a jelszavam – úgy tűnik – mentve van. Kalapál a szívem. Forog a gyomrom. Körülnézek, de az épület elhagyatott. Oké. Oké. Szóval elképzelhető, hogy valaki hozzáférhetett az MTM-hez erről a gépről.

És írt az STC-s pasinak. Jaj!

De ki? Rocío? Nem. Az én kis gótom nem. Levi? Nem. Az elmúlt hetekben minden estét velem töltött az ágyban, és az idő nagy részében még csak nem is aludtunk. Akkor ki más? És miért lépne kapcsolatba az STC-vel nekem kiadva magát? Hogy rossz színben tüntessen fel? De miért? Az ilyen mesterkedésekhez olyan fokú elkötelezett gyűlöletre van szükség, amit egy hozzám hasonló sosem váltana ki. Túl unalmas vagyok.

Dobolok az ujjaimmal, azon tűnődöm, hogy megőrültem-e, amikor eszembe jut még valami. Valami sokkal, sokkal nagyobb: ha valaki belépett a gépemre, nemcsak a hülye közösségi média oldalamhoz fér hozzá, hanem a BLINK szervereihez is.

– A rohadt életbe!

Elnavigálok a szerver adattárába.

– Kizárt. – Rákattintok a mappára, ahol a mai bemutatóra vonatkozó anyagokat tárolják. – Lehetetlen. Megőrültem. Senki nem… – Levi hogy a francba fért hozzá a naplófile-okhoz? Istenem, utálom a mérnököket! Mindig olyan gyorsan gépelnek. – Itt volt? Levi hova a fenébe kattintott? Á, igen… – Kinyitom annak a file-nak a naplóját, amit Guy agystimulációjához használtunk. Azt, amit három napja véglegesítettem. Azt, amihez senki másnak nem szabadna hozzáférnie, kivéve engem.

Tegnap éjjel módosították. Hajnali 1:24-kor. Én voltam. Csakhogy én tegnap éjjel az ágyban forgolódtam.

Oké. Szóval valaki módosította ezen a számítógépen.

– Ki a fasz…?

– Jól vagy?

Annyira megijedek, hogy felkiáltok, és az egeret átdobom a szobán.

Pár centivel kerüli el Guyt.

– Te jó ég! – A számra tapasztom a kezem. – Sajnálom… megijesztettél, és… – A tenyerembe nevetek, elönt a megkönnyebbülés, kicsit hálás vagyok, hogy nem csináltam a gatyámba. Egy pillanatig esélyes volt. – Annyira sajnálom! Nem akartalak másodszor megölni egy nap alatt.

Elmosolyodik, az ajtófélfának dől.

– A harmadik az igazi.

– Istenem! – A homlokomra szorítom a kezem. A szívem lenyugszik, és eszembe jut, mikor láttam utoljára Guyt. Nem festett jól. Mert én rohamot okoztam neki.

– Hogy vagy?

Önmagát becsmérlő mosollyal mutat magára.

– Visszatértem a férfias énemhez. De te nem nézel ki túl jól.

– Nekem… érdekes napom van. Guy, bocsánatot akarok kérni azért, ami ma történt. Teljes felelősséget vállalok…

– Ne tedd!

– De igen. – Felemelem a kezem. – Egyértelműen. Úgy tűnik, fura dolgok történnek itt… Megmutatom. De nem számít. Amikor a te biztonságod forgott kockán, óvatosabbnak kellett volna lennem. Teljes felelősséget vállalok, és…

– Ne tedd! – ismétli kicsit határozottabb hangon. Valami nem tetszik nekem. A szeme általában meleg aranybarna, de ma éjjel furcsa ridegség süt belőle.

Rájövök, hogy fogalmam sincs, mit keres itt. Jócskán elmúlt tizenegy. Az irodámban. Egy kórházban töltött nap után nem pihennie kéne? Biztos vagyok benne, hogy pihennie kellene.

– Te… itt felejtettél valamit? – Felállok, hogy eltakarjam előle a monitort, igazából azt sem tudva, miért. – Későre jár.

– Aha. – Guy vállat von. Tisztában vagyok vele, hogy elállja az egyetlen kijáratot. Azzal is pontosan tisztában vagyok, hogy eszement őrült vagyok. Ő itt Guy. A barátom. Levi barátja. Űrhajós. Nemrég rohamot okoztam neki, az ég szerelmére. Nyilván furán néz ki.

– Te… Épp hazafelé tartottam. Befejeztem… amiért jöttem.

– Tényleg?

– Aha. Menjünk együtt? Nem moccan.

– Azt mondtad, valami fura történik, amit meg akarsz mutatni? – Miért nem mosolyog?

– Nem, én… – A tenyeremet a combom oldalába törlöm. Undorító, ragacsos. A nagyanyám gyűrűje beleakad a varrásba. – Félrebeszéltem.

– Szerintem nem.

A szívem több ütemet kihagy. Aztán hússzor gyorsabban kezd kalapálni.

– Nem számít. – Ne remegjen már ennyire a hülye hangom! – Mennem kell. Későre jár, és gyakorlatilag levettek a BLINK-ről. Itt sem kellene lennem… Boris le fog tartóztattatni. – Hátradőlök. Kikapcsolom a gépemet, közben végig Guyon tartom a tekintetemet. Aztán az ajtó felé indulok. – Hát, jó éjt! Átengednél? Nem igazán…

– Bee. – Guy nem moccan. A hangja kissé feddő. – Megbonyolítod számomra a dolgokat.

Nagyot nyelek. Hallhatóan.

– Miért?

– Csak mert.

– Csak mert… miért? A roham miatt? Tényleg nem akartam…

– Szerintem képmutató lenne haragudni miatta. – Felsóhajt, és azonnal felfogom, mennyivel nagyobb nálam. Egyáltalán nem olyan, mint Levi, de én akkora vagyok, mint öt banán egy ballonkabátban, ami esetleg… gondot okozhat?

– Mi folyik itt? – suttogok. – Guy?

– Mit mondtál Levinak? – kérdezi, az arckifejezése a higgadtság és a bosszúság keveréke. Mint a szülő, aki takarít, miután a gyerek kiborított egy pohár tejet.

– …mondtam Levinak?

– A biztonsági felvételekről. Beszéltél vele telefonon, miután e-mailt írtál neki?

Ledermedek.

– Honnan tudod, hogy e-mailt írtam neki?

– Válaszolj, légy szíves!

– H-honnan tudsz róla? Az e-mailemről? – Hátrálok, amíg a lábam neki nem ütközik az íróasztalomnak.

– Bee. – A szemét forgatja. – Régóta ki-be járkálok az e-mailjeidben. Teszek róla, hogy Levi üzenetei ne érjenek el téged. Kavarok egy kis… kommunikációs zavart. Tudod, a honlapok okkal mondják, hogy használj bonyolult jelszót, MarieMonAmour123.

– Te voltál. – Levegő után kapkodok, próbálok még jobban hátrálni.

Nincs hová. – Hogyan jutottál be a gépembe?

– Én állítottam be. – Hitetlenkedő pillantást küld felém. – Nem értesz túlságosan a technikához, igaz? – A homlokomat ráncolom, a döbbenet helyét vad felháborodás veszi át.

– Hé! Három programnyelven tudok programozni!

– Az egyik a HTML? Elvörösödöm.

– A HTML is számít, te stemlord! És a számítástechnika volt a mellékszakom. Mi a fenéért voltál a rohadt e-mail-fiókomban?!

– Azért, Bee, mert rohadtul nem a saját dolgoddal törődtél! – Guy lép egyet felém, az orrlyukai kitágulnak. – Tudtad, hogy a Sullivan-prototípust Kowalsky-Sullivannek kellett volna nevezni? Persze Peternek be kellett törnie a fejét… – Megáll, egy pillanatig vár. – Oké, ez rosszul hangzott. Sajnáltam, amikor történt. De a BLINK-en végzett munkám semmivé lett. A halála okán minden elismerés Peternek jutott, és… az rendben is lett volna. De aztán valamilyen téves bűntudatból Levi felajánlotta, hogy vezeti a BLINK-et, és őt választották helyettem. Nem szólhattam bele abba, amin évekig dolgoztam. – Felemeli a hangját. Közelebb jön, én az asztalhoz simulok. – És sokáig biztos voltam benne, hogy a BLINK nem készül el, hogy késleltetik, hogy Levi továbblép más dolgokhoz; már nem is agyi képalkotással foglalkozott, tudtad? Ha nincs Peter, még mindig a sugárhajtású laborban lenne. De nem. El kellett oroznia a projektemet.

– Mit műveltél? – motyogom.

– Azt tettem, amit kellett. Ma reggel bevettem pár koffeintablettát, csak hogy, tudod… izgatott legyek. És megváltoztattam a protokollt. De ti hoztatok ilyen helyzetbe. Te és Levi. Mert Bee, ó, Bee, a megszállottad volt. Abban a pillanatban, ahogy az NIH téged jelölt, muszáj volt megvalósítania a BLINK-et. És próbáltam megtenni, ami tőlem telt… Elértem, hogy kicsit balhézzatok. Apró késedelmek. Hiányzó file-ok. Egy ideig úgy tűnt, elakadtatok, és reméltem, hogy kifuttok az időből, te pedig visszamész az NIH-hez. – A tekintete kicsit eszelős. – De megoldottad. És… meg kellett tennem. A mai napnak meg kellett történnie. Nem fogják hagyni, hogy Levi a projektnél maradjon.

– A Twitteren. Mit műveltél a Twitteren? A kezével végigszánt az arcán.

– Az… Nem akartalak belekeverni, ha hiszed, ha nem. De amikor rájöttem, hogy igazából nem vagy férjnél, hogy Levi hazudott nekem, nagyon dühös lettem. Hamar rájöttem, hogy… Nem hiszem el, hogy dugsz vele, Bee! A Twitter ott volt a gépeden, és követtem az online személyazonosságodat, szóval… tudtam, mit kell tennem.

– Uramisten!

– Gyűlölnöd kellett volna őt! Amikor az NIH téged választott, Levi elmondta, hogy gondjaitok voltak a múltban. És arra gondoltam, tökéletes! – Felsóhajt, mintha nagyon fáradt lenne. – Aztán beleszerettél. Ki csinál ilyet?

– Megőrültél?

– Dühös vagyok. Mert remekül működött volna, ha nem veszed észre a biztonsági felvételt. Azt hiszem, kicsit hanyagul szerkesztettem ki magam. Egyébként miért nézted meg?

A fejemet rázom. Nem fogok mesélni Félicette-ről ennek a seggfejnek.

– Te tényleg őrült vagy.

– Aha. – Guy lehunyja a szemét. – Talán.

A tekintetemmel keresek… nem tudom biztosan, hogy mit. Egy szirénát? Egy baseballütőt? Egy olyan hordozható transzportert a Star Trekből?

– Engedj el! – kérem.

– Bee. – Kinyitja a szemét. – Nem kell okos főgonosznak lenned ahhoz, hogy belásd, nem engedhetlek el.

– Igazából muszáj. Nem tehetsz velem semmit. Kamerák vannak…

– …amiknek a felvételeit, mint megállapítottuk, módosítani tudom; egyébként hála a kutatóasszisztensednek. Csak azt követően kaptam hozzáférést a megfigyelőrendszerhez, hogy őt in flagranti találtuk.

– Akkor is a kártyádat használtad, hogy bejuss…

– Ami azt illeti, nem. Nagyon könnyű klónozni egy anonim kártyát. Remegnek az ujjaim, amikor megragadom az asztalt.

– Akkor mit tervezel?

Elővesz valamit a zsebéből. Ne! Ne! Ne, ne, ne!

– Az egy fegyver? – hüledezem.

– Aha. – Szinte bocsánatkérőnek hangzik. Megáll körülöttem az egész világ.

Hozzászoktam, hogy félek. Félelemben élem az életemet: félek attól, hogy elhagynak, félek a kudarctól, félek, hogy elveszítek mindent. De ez más. Ez rémület? Valódi, hátsóagyi rémület? Vajon így érzi magát a nő a Sikolyban, a Sikoly 2-ben, 3-ban és 4-ben, amikor rájön, hogy a hívó bejutott a házba? Csináltak 5-öt? Istenem, meg fogok halni, mielőtt a Sikoly 5 moziba kerül?

– Mi… Egyáltalán honnan… Igazi?

– Aha. Nagyon könnyű szerezni. – Úgy tartja a fegyvert, mintha majdnem annyira utálná, mint én. – A lőfegyverszövetség tiszta őrült errefelé.

– Azt hiszem, részesülök a teljes texasi élményben – motyogom zsibbadtan. Ez nem történhet meg. Nagyon jól tudom, hogy a stemlordok lenézik a nőket, de hogy az egyik meg akarjon ölni? Ezzel kurvára messzire megy! – Tudod egyáltalán, hogyan kell használni?

– Megtanítanak rá. Az űrhajós kiképzésen. Most képzelj ide egy űrhadászati viccet. – Guy szárazon felnevet. – De nem kell majd használnom. Mert felmegyünk a tetőre. Szegény, kicsi Bee! Néhány röpke nap alatt mindent elveszített. Nem bírta a stresszt. Úgy döntött, hogy leugrik.

– Nem teszek…

Guy rám szegezi a fegyvert.

Ó, a francba! Meg fogok halni. A hülye irodámban. Megöl egy stemlord. Anélkül fogok meghalni, hogy lett volna macskám. Anélkül fogok meghalni, hogy bevallottam volna Levinek, hogy jobban szeretem őt, mint azt lehetségesnek hittem. Anélkül, hogy esélyem lenne megmutatni neki – megmutatni magamnak –, hogy tudok bátor lenni.

Marie-nak legalább egy ideig ott volt Pierre. Ő legalább kockáztatott. Ő legalább megpróbált nem olyan gyáva hülyeként viselkedni, mint én, és jaj, istenem, talán, ha könyörgök Guynak, akkor megengedi, hogy írjak Levinak, hogy elmondhassam neki, csak el akarom mondani neki, olyan nagy kár, hogy nem mondtam el, és…

Nyávogó hang. Mindketten megfordulunk. Félicette az iratszekrényen áll az ajtó mellett, és Guyra fúj. Guy zavartan néz rá.

– Mi a fene…?

Félicette visítva ráveti magát, megkapaszkodik a fején, és karmolja. Guy kapálózik, így az ajtó felszabadul. Kiszáguldok a szobából, olyan gyorsan futok, ahogy csak bírok, de közel sem elég gyorsan. Lépteket hallok a hátam mögött.

– Állj meg! Bee, állj meg, vagy kurvára meg foglak…

A folyosó végére érek. A lábaim feladják, a tüdőm lángol. Meg fog ölni.

Úristen, meg fog ölni!

Befordulok a sarkon, és a lépcsőforduló felé futok. Guy ordít valamit, amit nem értek. Előveszem a telefonomat, hogy hívjam a 911-et, de mindenféle hangos zajt hallok a hátam mögül. A francba, meglőtt? Nem, ez nem lövés.

Megfordulok, arra számítok, hogy rám támad, de… Levi.

Levi?

Levi.

Guyjal dulakodnak a földön, nyögnek, küszködnek, gurulnak egy ádáz, erőszakos ölelésben. Hosszú másodpercekig bámulom őket, tátott szájjal, bénultan. Levi nagyobb, de Guynak van egy rohadt fegyvere, és igazít a fogásán, hogy Levira célozzon. Én…

Levi!

Nem gondolkodom… Visszaszaladok oda, ahol a bunyó folyik, és olyan erővel rúgok Guy bordájába, hogy fájdalom cikázik át rajtam a lábujjamtól a gerincoszlopomig.

Pislogok, és mire újra kinyitom a szemem, Levi a földhöz szegezi Guyt, és a háta mögé csavarja a karját. A fegyver méterekre repült. Ami azt illeti, nagyon közel van hozzám.

Ránézek. Fontolgatom, hogy felvegyem-e. Úgy döntök, inkább nem.

Levi.

– Jól vagy, Bee? – kérdezi kifulladva. Bólintok.

– Ő… ő… – Guy vonaglik. Követeli, hogy engedjék el. Káromkodik. Sértegeti Levit, a világot, engem. A lábam olyan, mint a zselé. A márka nélküli, ami nem túl jó minőségű. Jól jönne egy hányóvödör.

– Bee? – kérdezi Levi.

– …igen?

– Megtennél nekem valamit, édesem? Valószínűtlen.

– Igen?

– Lépj egyet jobbra! Még egyet! Még egyet! – A térdem beleütközik az előtér egyik kanapéjába. Levi úgy mosolyog, mint aki hihetetlenül büszke rám. – Tökéletes! Most ülj le!

Zavartan engedelmeskedem. Van valami nedves a kezemen. Lenézek: Félicette nyalogatja az ujjaimat.

– Én… Miért?

– Mert le kell fognom Guyt, amíg a biztonságiak ideérnek. És nem foglak tudni elkapni, amikor elájulsz.

– De én… – A szemhéjam remegve lecsukódik, és… Hát, mostanra már ismered a menetrendet.

25

ORIENS-LACUNOSUM MOLEKULÁRIS INTERNEURONOK: BÁTORSÁG

– NEM AKAROK NYAFOGNI – mondom a nővérnek kétségbeesett, de hálás, de nagyon kétségbeesett mosollyal. – Nagyra értékelek mindent, amit tesz, de az NIH-nek hírhedten pocsék egészségbiztosítása van, és ha elmondanám, mennyit keres mostanában egy PhD-s, azonnal elengedne. – És adna tíz dolcsit hazafelé a taxira.

– Ezt a NASA állja – mondja Kaylee. A mellettem lévő ágyon van, nekidől a párnámnak, és megmutatja nekem a TikTok csodáit. Egyértelműen le kell töltenem ezt az időt fekete lyukba süllyesztő alkalmazást.

– Vagy bepereled őket – teszi hozzá Rocío a vendégszékről. Kényelmesen elterpeszkedik, az ölében egy GRE-előkészítő kézikönyv, csizmás lába fent van az ágyneműn. Hogy miket meg nem engedek neki, csak azért, mert – ahogy Kaylee mondaná – „a kedvencem”.

– Nem fogom beperelni a NASA-t.

– Mi van, ha úgy döntenek, hogy a következő Mars-járót A Marie Curie-nek nevezik el, de elírják úgy, hogy A Mariah Carey.

Ezt mérlegelem.

– Abban az esetben lehet, hogy perelek.

Rocío elégedett Ismerlek én-mosolyt küld felém. Rezeg a telefonom.

REIKE: OMG benne vagy a HÍREKBEN

REIKE: ITT, NORVÉGIÁBAN, A KOCSMÁBAN, AHOL VAGYOK

REIKE: Ilyen érzés sztárnak lenni?

Becsukom a szemem, ami hibának bizonyul. A kép, ahogy Reike átmászik egy bergeni bár pultján, és a TV-re mutogat, zavaróan éles.

BEE: Nem is beszélsz norvégul.

REIKE: Nem, de a híradós hölgy azt mondta, hogy NASA, Houston, és ott volt a képernyőn annak a Guy gúnárnak a rendőrségi képe.

REIKE: Lol Guy gúnár, nagyon vicces vagyok.

BEE: Részeg vagy?

REIKE: FIGYU, A KEDVENC TESTVÉREMET MAJDNEM MEGÖLTÉK TEGNAP ÉJJEL, JOGOM VAN EGY OLYAN NORVÉG LIKŐRBE FOJTANI A BÁNATOMAT, AMINEK A NEVÉT KI SEM TUDOM EJTENI.

BEE: Én vagyok az egyetlen testvéred.

REIKE:

Lezárom a telefonomat, és a párnám alá csúsztatom. Még azt sem tudom, miért vagyok egyáltalán kórházban. Az orvosok azt mondták, hogy az ájulásom aggasztó, és majdnem a képükbe röhögtem. Csak haza akarok menni. Kibámulni az ablakon. Vágyakozva gondolkodni az emberi létezés mulandóságán. Macskás videókat nézni.

– Itt azt írja, hogy a „kurrens” azt jelenti, „folyamatban lévő”, és az égvilágon semmi köze a szexhez. – Rocío a kézikönyv szótárrészét nézi. – Kamunak hangzik.

Kayleevel aggódva nézünk össze.

– És a „bombasztikus” létező szó? Az nem lehet.

– Kicsim, megint elkezdelek korrepetálni, amint a NASA-t nem szabotálják többé.

Hálásan Kayleere mosolygok. Rocíóval a kórteremben voltak ma reggel, amikor felébredtem, és azóta itt ragadtak, amilyen csodálatos emberek. Most többet tudok a testek bomlásáról és a sminkpalettákról, mint azt valaha gondoltam volna, de nem bánok semmit. Ez már majdnem jó.

Aztán Boris lép a kórterembe barátságtalan arccal. Levi szorosan a nyomában.

Repes a szívem. Amikor érdeklődtem felőle ma reggel, a lányok azt mondták, a rendőrökkel van a kutatóintézetben. A szemembe néz, röpke mosolyt küld felém, és letesz egy szatyrot meg egy dobozt tele a kedvenc browniem-mal az éjjeliszekrényre.

Boris az ágy mellett áll, a homlokát dörzsöli, fáradtnak tűnik, bosszúsnak, aki alig bírja idegekkel.

– Zsákutcába jutottam, Bee. – Felsóhajt. – A NASA szigorúan utasított, hogy ne kérjek bocsánatot tőled, mert az elfogadható bizonyíték lenne, ha úgy döntenél, hogy perelsz, de… – Vállat von. – De sajnálom, és…

– Ne! – Elmosolyodom. – Emiatt ne húzd fel az ügyvédeidet! Ott voltam veled, azt hittem, az én hibám. Nem tudtam, hogy Guy teljesen meghibbant, pedig én minden nap vele dolgoztam… Te honnan tudtad volna?

– Guy majd… Természetesen ki van rúgva. És lesznek jogi következmények. Folytatjuk a BLINK-et abban a pillanatban, hogy a kutatóintézetet nem borítják sárga szalagok. Egy újabb bemutatóval. Mindent elmagyaráztam az NIH-nek és a feletteseimnek, és természetesen térden állva könyörgök, hogy gyere vissza…

– Állsz – jegyzi meg Rocío közönyösen. Levi félrenéz, elfojt egy mosolyt.

– Rocío – feddem meg gyengéden.

– Mi van? Alázkodjon meg jobban! Szeretettel nézek rá.

– Boris semmiről sem tehet. És gondolj bele, milyen jól fog mutatni a PhD-jelentkezésed, ha a Johnson Űrközpont kutatási igazgatója ír hozzá ajánlólevelet! – Állom Boris tekintetét. A következő pillanatban legyőzötten bólint. Szüksége van egy kis alvásra. Vagy kilenc kávéra.

– Örömmel tenném, Ms. Cortoreal. Megérdemli.

– Meg fogja említeni, hogy szexeltem a munkahelyemen a világ leggyönyörűbb nőjével? – Kayleere pillant, aki szépen elpirul.

– Én… – Boris a halántékát dörzsöli. – Arról megfeledkeztem.

– Ez egy határozott nem? Mert erre a teljesítményemre vagyok a legbüszkébb.

Boris néhány perccel később elmegy. Levi odahúz egy széket, és leül mellém, hogy tájékoztasson.

– Nem tudom pontosan, mik a vádak, de Guy olyan magas beosztásban volt, olyan sok információhoz fért hozzá, hogy le kell ellenőriznünk minden egyes kódtöredéket, amit valaha írtunk, és minden egyes hardvert. Ez visszaesés… méghozzá nagy. De a BLINK végül rendben lesz. – Úgy tűnik, nem aggódik túlságosan.

– Van egy gyereke, ugye? – kérdezi Kaylee.

– Aha. Tavaly volt egy csúnya válása, ami szerintem nem segített azon, ami… bármi is történt. Sokat voltam vele, de nem vettem észre. Tényleg nem.

– Nyilván – dohog Rocío. Levijal jókedvűen összenézünk, és…

Kicsit benne ragadunk. Nehezen engedem el a pillantását, és ő is az enyémet. Gyanítom, hogy azért, mert amikor utoljára láttam, az annyira zűrös volt, azelőtt meg még zűrösebben zűrös. Most meg itt vagyunk, itt ez a zűrös zűr, és…

Nehéz lélegezni.

– Nos – pattan fel Kaylee –, Rocíóval mennünk kell. Rocío a homlokát ráncolja.

– Hova?

– Ágyba bújni.

– De délután hár… – Kaylee a csuklójánál fogva felrángatja, de amikor az ajtóhoz érnek, Rocío kiszabadítja magát, és megáll Levi előtt.

– Meg kell köszönnöm neked, hogy megmentetted Bee életét – mondja ünnepélyesen. – Olyan nekem, mint egy anya. Egy sosem volt anya.

– Csodálatos édesanyád él Baltimore-ban – jegyzem meg –, és csak öt évvel vagyok idősebb nálad. – Ügyet sem vet rám.

– Akarok adni neked egy emléket. Közreműködésed elismeréseként.

– Arra semmi szükség – mondja Levi ugyanolyan ünnepélyesen.

Rocío a farmerzsebében kotorászik, és felajánl Levinak egy kibontott, kissé összenyomott gömbrágót.

– Köszönöm. Ez… – Levi a rágóra néz. – …egy izé, ami most már az enyém.

Rocío komoran bólint, aztán Levijal kettesben maradunk. Vagyis a gömbrágóval együtt.

– Szeretnéd? – kérdezi tőlem.

– Sosem kérném el. Ez a jutalmad, amiért megmentetted az életemet.

– Egész biztos, hogy magadat mentetted meg.

– Csapatmunka volt. – Elhallgatunk, a csend nem túlságosan kellemetlen. Azon kapom magam, hogy képtelen vagyok Levi szemébe nézni, úgyhogy körbepillantok. – A brownie-kat nekem hoztad?

– Nem voltam biztos benne, mik itt a kajalehetőségek. – Benedvesíti az ajkát. – A szatyrot is neked hoztam.

– Ó! – Belelesek. Egy újságpapírba csomagolt valami van benne. Az ölembe veszem, és elkezdem kibontani. – Ugye nem Guy szíve, amit kivágtál a mellkasából?

Levi a fejét rázza.

– Azt már megetettem Schrödingerrel.

– Én… – A mozdulat közben elakadok. – Annyira sajnálom! El sem tudom képzelni, mennyire nehéz lehet. Ő az egyik legközelebbi barátod, és az, hogy ennyire féltékeny volt rád és Peterre…

– Aha. Majd… beszélek vele. Amikor már eltelt egy kis idő, és nem akarok ennyire behúzni neki. De egyelőre… – Vállat von. – Nyisd ki!

Folytatom. Nagyjából még öt réteg kell, mire rájövök, mi az.

– Egy bögre? – Megfordítom és elvigyorodom. – Úristen, Yoda Best Neuroscientist! Csináltattál egyet!

– Nézz bele!

Megteszem.

– Egy billegőfejű figura? Ez Marie Curie? – Széles vigyorral felemelem.

– A laborpultja előtt áll! És a ruhája… Ez volt az esküvői ruhája, tudtad?

– Nem. – Levi habozik, aztán hozzáteszi: – Ezt középiskolában nyertem. A tudományos börze második helyezettjeként. A kezében tartott mérőpoharak világítanak a sötétben.

A mosolyom lassan elhalványul. Túlságosan el vagyok foglalva Marie csinos arcának bámulásával ahhoz, hogy leessen, hogy a tudományos börzéről szóló sztorit egyszer már hallottam. Nem. Nem hallottam – olvastam. A…

Az ölembe ejtem a karom.

– Tudod. Tudsz… Levi bólint.

– Megnéztem a biztonsági felvételeket. Először nem vettem észre, de miután azt az üzenetet írtad… Egyébként kocogtam, úgyhogy legközelebb adhatnál kábé 15 percet, mielőtt fejest ugranál a veszélybe egyedül… Az üzeneted után alaposabban megnéztem a felvételt. És láttam a számítógépedet.

Rámeredek. Egyáltalán nem vagyok felkészülve erre a beszélgetésre.

– Én…

– Végig tudtad?

– Nem. – Vadul rázom a fejemet. – Nem, én… A kép. Schrödinger… Kitweetelted. És aztán én… Fogalmam sem volt. Tegnapig.

Levi csak előrehajol, a könyöke a térdén, és türelmesen néz rám.

– Én sem. – Fanyarul mosolyog. – Különben nem beszéltem volna rólad veled olyan sokat.

– Ó. – Olyan cinóbervörösre pirulok, mint egy kardinálispinty hímje a párzási időszak tetőfokán. A szívem verdes a mellkasomban, szintén úgy, mint egy kardinálispinty hímé a párzási időszak tetőfokán. – Igaz.

A dolgok, amiket mondott.

Neki akarom lökni a falnak, és azt akarom, hogy lökjön vissza.

A… Dolgok… Amiket… Mondott…

– Jól vagy? – kérdezi aggódva. Egyértelműen. Épp egy szívinfarktus közepén tartok.

– Én… Jól vagyok. Én… Láttad valaha A szerelem hálójábant?

– Nem. – Tétovázó pillantást küld felém. – Esetleg megnézhetnénk együtt?

Igen, akarom mondani. Még a számat is kinyitom, de nem jön ki hang a hülye, makacs, halálra vált gégémből. Megpróbálom újra: semmi. Még mindig semmi. Az ujjaim az ágyneműt markolják, és Levi jókedvű, értő tekintetét fürkészem. Mintha teljesen értené, hogy mi zajlik bennem.

– Tudtad, hogy korábban nevelőnő volt? Marie Curie.

Bólintok, kissé döbbenten.

– Megegyezett a nővérével. Marie nevelőnőként dolgozott, és segített a nővérének kifizetni az orvosi egyetemet. Aztán amikor a testvére munkát talált, cseréltek.

– Tehát tudsz Kazimierz Żorawskiról? Oldalra billentem a fejem.

– A matematikus?

– Végül az lett; ráadásul jó. De kezdetben csak annak a családnak az egyik fia volt, amelyiknek Marie dolgozott. Ő és Marie egykorúak voltak, mindketten rendkívül…

– …kockák?

– Ismered a típust. – Levi felvillant egy mosolyt, ami szinte azonnal elhalványul. – Egymásba szerettek, de a férfi gazdag volt, Marie nem, és akkoriban nem mentek olyan egyszerűen a dolgok, hogy csak úgy összeházasodjanak.

– A fiú szülei szétválasztották őket – suttogom. – Összetört a szívük.

– Talán a sors keze volt. Ha Marie Lengyelországban marad, nem találkozott volna Pierre-rel. Ők ketten minden beszámoló szerint boldogok voltak. A radioaktivitás ötlete Marie-é volt, de Pierre segített neki. Kazimierz matematikus volt, lehet, hogy ő nem vett volna úgy részt Marie kutatásában. – Levi vállat von. – Az egész csak egy rakás „mi lett volna ha”.

Bólintok.

– De soha nem tette túl magát Marie-n. Úgy értem, Żorawski. Elvett egy zongoraművészt, gyerekei születtek, az egyiket Mariának nevezte, ami vicces, Németországban tanult, egyetemi tanár lett a Varsói Műszaki Egyetemen, azt hiszem… geometriával foglalkozott. Teljes életet élt. És mégis, öregemberként a varsói Marie Curie szobor előtt látták üldögélni. Órákig nézte. Ki tudja, mire gondolt? Talán egy csomó „mi lett volna, ha” járt a fejében. – Levi szemének zöldje annyira csillog, hogy nem tudok félrenézni. – Talán Marie-nak az a kis stichje, amibe évtizedekkel korábban beleszeretett.

– Szerinted… – Nedves az arcom. Nem törlöm le. – Szerinted Marie szörnyű serpenyős kajákat főzött?

– El tudom képzelni. – Levi az arca belső oldalát harapdálja. – Talán ahhoz is ragaszkodott, hogy egy sereg képzelt macskát etessen.

– Tudatom veled, hogy Félicette megmentette az életemet.

– Láttam. Igazán lenyűgöző volt.

Kocsikat tolnak kint a folyosón. Egy ajtó becsukódik, egy másik kinyílik. Valaki nevet.

– Levi?

– Igen?

– Szerinted ők… Marie és Pierre, a matematikus és mindenki más… Szerinted kívánták azt valaha, hogy bár soha ne találkoztak volna? Soha ne szerettek volna egymásba?

Bólint, mintha már gondolkodott volna ezen.

– Tényleg nem tudom, Bee. De tudom, hogy én soha nem gondoltam.

Egyszer sem.

A folyosó hirtelen elcsendesedik. Furcsa zenei káosz dübörög édesen a fejemben. Itt egy szakadék. Mély, veszélyes óceánba ugranék. Talán rossz ötlet. Talán félnem kellene. Talán meg fogom bánni. Talán, talán, talán.

Talán ez az otthon.

– Levi?

Rám néz, higgadtan. Reménykedve. Olyan türelmesen. A szerelmem.

– Levi, én…

Hirtelen zajjal nyílik az ajtó.

– Hogy érzi ma magát, Bee? – Az orvosom lép be, nyomában egy nővérrel.

Levi tekintete egy másodpercig még rajtam marad. Vagy ötig. De aztán feláll.

– Épp indultam.

Nézem halvány mosolyát, ahogy búcsút int. Nézem, ahogy a haja göndörödik a tarkójánál, amikor kilép. Nézem, ahogy az ajtó becsukódik mögötte, és amikor az orvos kérdezgetni kezd a használhatatlan paraszimpatikus idegrendszeremről, alig tudom megállni, hogy ne nyársaljam fel a tekintetemmel.

KÉT NAP.

Két napig vagyok a nyavalyás kórházban. Aztán a doki bizalmatlan hunyorgással enged el.

– Úgy tűnik, hogy nincs magával semmi gond. – Rocío felvesz a bérelt autónkkal („Az ókori Egyiptomban a női hullákat otthon tartották, amíg lebomlottak, hogy így elkerüljék a nekrofíliát a balzsamozónál. Tudtad ezt?” „Most már tudom.”), és ugyanolyan hunyorgósan bizonytalan, amikor arra kérem, hogy tegyen ki a kutatóintézetnél, és legyen kedves ott hagyni a kocsit a parkolóban.

Nincsenek bent rendőrségi szalagok. Sőt, több nem BLINK-es mérnökkel találkozom a folyosókon. Udvariasan mosolygok, vállat vonok kíváncsi, érdeklődő pillantásaikra, és az irodám felé tartok. A falon van egy „Belépni tilos!” tábla. Figyelmen kívül hagyom.

Hat órával később sétálok ki, nem túl kecsesen. Egy nagy doboz van nálam, és nem látom a lábam, úgyhogy sokszor megbotlok. (Kit akarok átvágni? Mindig sokszor megbotlok.) A kocsiban a telefonommal piszmogok, egy jó dalt keresek, és nem találok egyet sem, amit meghallgatnék. Már sötét van, lement a nap. Valamilyen érthetetlen okból a houstoni látkép néma fényeiről a századforduló Párizsa jut eszembe. Úgy nevezték, hogy Belle Époque. Miközben dr. Curie a fészerében/laborjában kuksolt, Henri de Toulouse-Lautrec abszintot nyakalt a Moulin Rouge-ban. Edgar Degas kiakasztotta a balerinákat és a fürdőző hölgyeket. Marcel Proust az íróasztala fölé hajolt, és olyan könyveket írt, amiknek az elolvasásáig soha nem fogok eljutni. Auguste Rodin gondolkodó embereket formált, és lenyűgöző szakállat növesztett. A Lumière fivérek lefektették az olyan remekművek alapjait, mint Az aranypolgár, A birodalom visszavág, és az Amerikai pite.

Eltűnődöm, hogy Marie elment-e valaha valahova esténként. Néha-néha. Vajon volt olyan, hogy Pierre kivette az urániummal teli mérőedényt a kezéből, és elrángatta a Montmartre-ra sétálni vagy egy műsorra? Eltűnődöm, hogy jól szórakoztak-e abban a néhány évben, amit együtt töltöttek.

Igen, biztos vagyok benne, hogy így volt. És abban is, biztosabb, mint valaha, hogy Marie nem bánt meg semmit. Hogy minden másodperc kincs volt számára.

A napelemes lámpák égnek Levi kertjében, épp annyi fényt adnak, hogy lássam a lila, sárga és piros izsópfüvet. Elmosolyodom, kiemelem a nagy, könnyű dobozt az anyósülésről, és megállok, hogy bazsalyogjak neki. Tudok a rozmaringos cserép alá rejtett pótkulcsról, de azért megnyomom a csengőt. Miközben várok, megpróbálok belesni a légzőlyukakba, amiket a doboz tetejébe vágtam. Nem látok sokat.

– Bee?

Felnézek. Izgatott vagyok. Nem félek. Már nem félek.

– Helló. Én… Helló. – Levi annyira jóképű. Ostoba módon, igazságtalanul jóképű. Szeretném nézni az ostobán, igazságtalanul jóképű arcát, amíg… amíg csak lehet. Lehet, hogy egy percig. Remélhetőleg hetven évig.

– Jól vagy?

Mély lélegzetet veszek. Schrödinger is itt van, kérdően néz fel rám és a dobozomra.

– Helló!

– Helló! Te…? – Levi felém nyúl. Hirtelen megálljt parancsol magának.

– Szia!

– Azon gondolkodtam… – Felemelem a dobozt. Felé nyújtom. A torkomat köszörülöm. – Azon gondolkodtam… szerinted szegény Schrödinger utálna minket, ha örökbe fogadnánk még egy macskát?

Levi zavartan pislog.

– Miről…?

A dobozban Félicette-ből hosszú, panaszos nyávogás robban ki. Rózsaszín orra kibukkan az egyik levegőnyíláson, a mancsa egy másikon. Sírós, gyöngyöző, boldog nevetés buggyan ki belőlem. Mint kiderül, megint sírok.

A könnyeimen át látom a megértést Levi arcán. Aztán a tiszta, letaglózó, térdremegtető boldogságot a szemében. De ez csak egy pillanat. Mire odanyúl, hogy kivegye a dobozt a kezemből, összeszedi magát. Erős. Őszintén, csendesen boldog.

– Azt hiszem – mondja lassan, óvatosan, a hangja kicsit kásás –, nem tudjuk meg, amíg meg nem próbáljuk.

EPILÓGUS

ELÁRULOM, MI A KEDVENC érdekes infómorzsám: dr. Marie Skłodowska-Curie és dr. Bee Königswasser-Ward laborköpenyben állított be az esküvőjére.

Nos. Ruhák. Nagy, földig érő ruhák már nem igazán léteznek. Kivéve, ha az ember a Met-gála vörös szőnyegén sétál vagy… nos, férjhez megy, azt hiszem. Mint én. De… én egy Target ruhát viseltem; aha, azt a Target ruhát… amit néha munkában is hordok. És egy NASA-laborban dolgozom, vagyis gyakorlatilag „laborköpeny”. Azt hiszem, én is gyakorlatias lány vagyok.

Levijal csak idén nyáron tartjuk meg a szertartást. Egész pontosan július 26-án. Elmagyaráznám, miért ezt a dátumot választottam, de akkor talán megváltozna rólam a véleményed „zakkant Marie Curie rajongóról” „veszélyesen megszállott zaklatóra”, szóval… ja. Megengedem, hogy ráguglizz, ha muszáj. Szóval, bár összeházasodtunk, csak pár ember tud róla. Például Reike (Az én nevem is legyen kötőjeles? Mareike Königswasser-Ward. Jól cseng, nem?) Penny és Lily (a rögtönzött tanúink), Schrödinger és Félicette természetesen, de őket nem érdekelte túlságosan, amikor elmondtuk nekik. Csak álmosan pislogtak rám, és folytatták az egymáson szunyókálást, csupán akkor rezzentek meg, amikor megjelent egy adag ünnepi tejszínhab.

Hálátlan lények. Imádom őket.

Észrevettem Levi tehetetlenségét, amikor – kábé a kilencedik lánykérésnél – elmondtam neki, hogy de, hozzá akarok menni, viszont az előző eljegyzésem utolsó pillanatban történt felbontása traumatikus volt (és a több ezer dollár elpazarolt kaució is). A helyzet megoldása álmomban jutott eszembe. (Ez hazugság, a szemöldökömet szedtem.)

Titokban megszereztem a házasságkötési engedélyt. Aztán, egy random csütörtök reggel azt mondtam neki, hogy vezetni akarom a furgont (nem rajongott érte, de jól titkolta). Azt hitte, dolgozni megyünk (ezért a Target ruha), de helyette ravaszul a városházához hajtottam. A már zsúfolt, kora reggeli parkolóban, amikor körülnézett, hogy hol a fenében vagyunk, megmondtam neki, hogy aznap hozzámegyek. Hogy akkor nem félhetek attól, hogy faképnél hagy az oltárnál, ha már összeházasodtunk. Hogy még házassági szerződést sem iratok alá vele, hogy ne formálhasson jogot a limitált kiadású A birodalom visszavág DVD-mre, mert nem tervezem, hogy elválok tőle. Soha.

– Azt hiszem, rendesen meg kéne kérdeznem – mondtam, miután módszeresen elmagyaráztam az érveimet –, feleségül veszel-e, Levi? – Mire ő azt mondta:

– Aha. – Rekedten. Kurtán. Izgatottan. Jóképűen, olyan jóképűen, hogy meg kellett csókolnom, kicsit pityeregve. És a „kicsit” itt azt jelenti, hogy „nagyon”. És a „pityeregve” azt, hogy még takony is volt. Csúnya volt, gyerekek!

És gyönyörű.

Egy kilencvennégy másodperces szertartás után bementünk az űrközpontba, kitaláltunk egy kifogást, hogy miért késtünk, és megettem a mirelit vegán kajámat az íróasztalomnál, miközben homlokráncolva néztem a szörnyű jelkimaradást az űrhajósok MRI-felvételein. Csak egyszer láttam Levit, nyilvánosan, és az egyetlen interakciónk, amit lopva össze tudtunk hozni, annyi volt, hogy a keze futva végigsimított a derekamon. Jaj, ugye?

Ez volt életem legjobb napja.

Nem úgy, mint a mai. A mai lesz életem legrosszabb napja. Reggel 8:43 van, és már tudom.

– Tényleg megteszed? – kérdezi Reike a molinóra bámulva a fejünk felett: #FAIREGYETEMIFELVÉTELIK FUTÓVERSENY, STARTVONAL.

– A szívem azt mondja, nem.

– És a tested?

– A testem is nemet mond. De hangosabban. Reike bólint, nincs meglepve.

– Valószínűleg képes vagy rá. Mármint az 5 kilométerre. Az ég szerelmére, meg ne próbálj egy félmaratont!

– Nagy bizalom ez olyasvalaki részéről, aki ugyanolyan nyeszlett alkat, mint én, és több esze lehetne.

– Ennek nincs semmi köze az alkathoz, csakis ahhoz, hogy Levi edzett téged… Mennyi is volt, nyolc hónap?

– Nyolc hónappal tovább a kelleténél.

Összenézünk, egymásra nevetünk. Imádom, hogy Reike itt van. Imádom, hogy Levijal a hátam mögött szervezték meg a látogatását, és megleptek vele. Imádom, hogy azzal nyaggat minket, hogy csak vegán kaja van a házban, és „elege van, hogy a macskákkal kell versenyeznie egy sovány csirkemellszeletért”. Imádom, hogy összejött orr-nyelv pasival, amíg itt van. Imádom őt. Imádom ezt az egészet.

– Te lefutod a versenyt? – kérdezem.

– Aha. Jó ügyért van. Nem mintha teljesen érteném, mi az a PhD, mik azok az egyetemi felvételik, vagy hogy miért járna valaki önként iskolába, de ha azt mondod, hogy a hagyományosan nem reprezentált csoportoknak segítesz, benne vagyok. Rocíóval majd sétálunk és csevegünk. Azt tervezi, hogy mesél nekem olyan sorozatgyilkosokról, akiket még nem kaptak el.

– Klassz.

– Ugye? Nem hiszem el, hogy hagytad visszaköltözni Baltimore-ba.

– Tudom, de bejutott álmai iskolájába, együtt lakik álmai barátnőjével, és biztosra veszem, hogy ő a helyi wicca közösség vezetője. Egyszerűen örülök, hogy Kayleevel itt tudnak lenni az 5 kilométeren, miután ennyi energiát fektettek a szervezésébe.

Egy fiatal nő mosolyogva sétál oda Reikéhez.

– Elnézést… dr. Königswasser?

– Ó… – rám mutat a hüvelykujjával –, nem az a Königswasser, akit keres.

– Igen, ő igazából a gonosz ikertestvérem. Bee vagyok.

– Kate. Pszichológia szakos hallgató vagyok az UMN-en. – Lelkesen kezet ráz velem. – Évek óta követem a @MitTenneMarie-t, és csak el akartam mondani, hogy ez mennyire menő. – Körbemutat. Háromezren jelentkeztek az 5 kilométeres futásra, de mintha hárommillióan jöttek volna el; talán azért, mert a doktori iskolák börzéjévé alakult. A szervezőbizottság úgy döntött, megengedi azoknak az egyetemeknek, amelyek igazságos, holisztikus felvételi eljárást garantálnak, hogy standokat állítsanak fel a célvonalnál. Végigpillantok a tömegen, észreveszem Annie-t, és integetek neki. Tegnap este elmentünk vacsorázni, mert egy nappal korábban iderepült a versenyre. Tudom, nem nem fura együtt vacsorázni az egykori legjobb barátnőddel, aki egyszer összetörte a szívedet, de lassan helyrehozzuk a dolgokat. Ráadásul sokat segített a verseny logisztikájával.

Mindig azt hittem, hogy a kilétem felfedése elrontaná az MTM élvezetét számomra, és frusztrált, amikor Guy ténykedése lehetetlenné tette, hogy ne tegyem meg. Emlékszel, amikor azt mondtam, félek, hogy lelepleznek azok a gáz alakok, akik vágyakozva néznek vissza a Gamergate-re? Nos, az történt. Egy kicsit. Némi kellemetlenséggel járt, amikor a hír elterjedt, és nyilvánosságra került. Kicsit kínos volt. Volt egy átmeneti időszak. De egy nap Rocío felhívott, és azt mondta:

– Mélyen legbelül mindig gyanítottam, hogy menő vagy, de azt hittem, csak szeretném. Ehelyett nézzenek oda! – Ekkor tudtam, hogy minden rendben lesz. És idővel így is lett. Az, hogy már lejárt lemez vagyok, hatalmas megkönnyebbülés.

– Nagyon köszönöm, hogy eljöttél Minnesotából egészen idáig, Kate.

– Te is repültél? Marylandből?

– Igazából most itt élek. Houstonban. Tavaly otthagytam az NIH-et a NASA-ért.

A BLINK bemutatója hangos sikert aratott. Vagyis az első hangos katasztrófa volt. De a második olyan jól ment, annyi pozitív figyelmet kapott – valószínűleg a balul elsült első kísérlet és az abból fakadó hírverés miatt –, hogy a végén Levijal válogathattunk az állásajánlatok között. Tudod, hogy azt hittem, hogy a végén aluljáróban fogok élni egy rakás pókkal együtt? Egy hónappal később felajánlották nekem Trevor munkáját. És amikor nemet mondtam, Trevor főnökének pozícióját. A tudományos világban ilyen az élet, azt hiszem: gyötrelem és eksztázis. Apályok és dagályok. Álmodoztam-e arról, hogy elfogadom az állást, és kényszerítem Trevort, hogy írjon nekem egy jelentést arról, hogy a férfiak hülyébbek, mert az agyuknak alacsonyabb a neuronsűrűsége? Gyakran. És szinte kéjes örömmel.

A végén Levijal fontolóra vettük az NIH-et. Fontolóra vettük a NASA-t. Fontolóra vettük, hogy kiszállunk, létrehozunk egy labort egy átalakított fészerben, Curie stílusban, és a magunk útját járjuk. Fontolóra vettünk oktatói állásokat. Fontolóra vettük Európát. Fontolóra vettünk ipari állásokat. Annyi mindent fontolóra vettünk, hogy egy ideig nem csináltunk mást, csak fontolgattunk. (És szexeltünk. És újranéztük A birodalom visszavágot kábé hetente egyszer.) Végül mindig visszatértünk a NASA-hoz. Talán csak azért, mert jó emlékeink vannak innen. Mert mélyen legbelül szeretjük az időjárást. Mert nagyon élvezzük Boris bosszantását. Mert a kolibrik számítanak az izsópfűre.

Vagy mert, ahogy Levi mondta egyik éjjel a verandán, miközben a fejem az ölében feküdt, és a csillagokat néztük:

– Ez a ház egy nagyon jó iskola körzetében van. – Csak egy pillanatra nézett a szemembe, és 74%-ban biztos vagyok benne, hogy elvörösödött, de másnap hivatalosan elfogadtuk a NASA ajánlatát. Vagyis most megvan az állandó laborom, közvetlenül Levié mellett. Egy évvel ezelőtt ez rémálom lett volna. Fura, hogy megy ez, nem?

Felharsan a kétperces figyelmeztetés, és az emberek elindulnak a startvonalhoz. Egy nagy kéz megfogja az enyémet, és a tömeg felé húz.

– Eljöttél érte, mert tudod, hogy különben elszaladna? – kérdezi Reike. Levi elmosolyodik.

– Ó, nem futna. Inkább tempósan sétálna. Felsóhajtok.

– Azt hittem, sikerült hátrahagyni téged.

– A rózsaszín haj lebuktatott.

– Nem hiszem, hogy képes vagyok erre.

– Ezzel tökéletesen tisztában vagyok.

– A leghosszabb, amit eddig lefutottam… az kevesebb, mint 5 kilométer.

– Bármikor elkezdhetsz sétálni. – A keze megtolja a derekamat, ahol a legújabb tetkóm van. Csak Levi házának körvonala, benne a két cica. – Próbáld meg!

– Nem fogsz lelassítani, hogy az én tempómban fuss, ugye?

– Dehogynem.

A szememet forgatom.

– Mindig is tudtam, hogy utálsz. – Felmosolygok rá. Amikor viszonozza, a szívverésem felgyorsul.

Szeretlek, gondolom. És te vagy az otthonom.

Valaki hosszan belefúj egy sípba. Előre nézek, nagy levegőt veszek, és futásnak eredek.

A SZERZŐ UTÓSZAVA

Ez a könyv a gyűlöletlevelem a standardizált vizsgarendszerhez. Ugyanakkor a szerelmes levelem az idegtudományhoz, a Csillagok háborújához, a nőkhöz a STEM világában, a barátságokhoz, amik nehéz időszakokon mennek át, aztán minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy rendeződjenek, a kutatóasszisztensekhez, az interdiszciplináris tudományos együttműködésekhez, Elle Woodshoz, a ShitAcademicsSay-hez, a sellőkhöz, a kolibrietetőkhöz, az emberekhez, akik küzdenek az edzéssel, na meg a macskákhoz. De koncentráljunk a gyűlölet részre!

Emlékszem, kábé tíz éve tanultam a GRE-re, amikor PhD-programokra jelentkeztem, és folyamatosan totál idiótának éreztem magamat (valószínűleg az is vagyok, de más okokból). Arra is emlékszem, hogy nagyon dühös és nagyon frusztrált voltam, hogy mennyi pénzt, időt és energiát visz el, hogy megtanuljam, hogyan kell kiszámolni, pontosan mikor fog találkozni két, különböző állomásról induló vonat; főleg akkor, ha azt az időt arra is használhattam volna, hogy elolvassak valamit, ami ténylegesen releváns a tudományterületemen. (Vagy hogy aludjak. Legyünk őszinték, valószínűleg csak szunyókáltam volna egyet.)

Ez a könyv természetesen kitalált történet, de mindaz, amit Kaylee a GRE-ről mond, az igaz, és az olyan vizsgák, mint a GRE és a SAT, nemcsak nagyon felületesen jósolják meg a jövőbeli tudományos teljesítményt, de tradicionálisan azoknak kedveznek, akik előnyös gazdasági környezetből érkeznek. A felsőoktatásba való bejutás általában ritkán sikerül azoknak, akik nincsenek kiváltságos helyzetben, és a standardizált vizsgák csak súlyosbítják a problémát. De az elmúlt néhány évben elindult a változás, egyre több intézmény és tanulmányi program nem kéri ezeket a vizsgákat a felvételihez, és ez egy szuper lépés a helyes irányba.

Kösz, hogy eljöttél a Ted Talkomra, és ne feledd: ha a tudományos világban nem érzed elég jónak vagy okosnak magad… nem veled van baj, hanem a tudományos világgal.

Szeretettel:

Ali

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A könyvkiadásban nagyon furcsa és hosszú átfutási idők vannak, ami azt jelenti, hogy a második könyvem köszönetnyilvánítását 2021 októberében írom, közvetlenül az első megjelenése után, és a szívem csordultig telt. Minden jó dolgot, ami A szerelem képlete megjelenése után történik, a berkley-s csapatomnak köszönhetek: Sarah Blumenstocknak, a multiverzum legjobb szerkesztőjének (aki a legutolsó percig hagyja, hogy szexjeleneteket tegyek be!); Jess Brocknak, a fantasztikus sajtósomnak; Bridget O’Toole-nak, a hihetetlen marketingesemnek, és persze hőn szeretett ügynökömnek, Thao Lének, aki elvitt hozzájuk. Legyünk őszinték: a könyvkiadás rémisztő. De ennek a négy nőnek a lankadatlan támogatása, kemény munkája és tehetsége tette kicsit kevésbé azzá. Ráadásul rajtuk keresztül a világ legjobb kiadójával dolgozhattam. Lényegében: minden egyes embernek a Berkley-nél és az SDLA-nél, akik bármilyen formában segítséget nyújtottak a könyveimhez:

köszönöm, köszönöm, KÖSZÖNÖM! Bocs, hogy mindig a határidő napján, este 11:58-kor küldök el dolgokat. Bocs, hogy negyvenszer teszem fel ugyanazokat a kérdéseket. Sajnálom, hogy folyton nekiesek a caps locknak. Esküszöm, hogy igyekszem jobban csinálni. Külön köszönet a Penguin Creative-nek (főleg Dana Mendelsonnak) és Lilithnek, a legvadabb álmaim borítótervezőinek. És persze köszönöm Jessica Clare-nek, Elizabeth Everettnek, Christina Laurennek és Mariana Zapatának, hogy ajánlották az első könyvemet (ajánlást kérni nadrágbacsinálósan ijesztő, srácok), és a folyamatos támogatást.

A regény nem lenne az, ami, a fantasztikus Claire, Julie Soto, Lindsey Merril, Kat, Stephanie, Jordan és persze Sharon Ibbotson, az első szerkesztőm visszajelzései nélkül. Kate Goldbeck, Sarah Hawley, Celia, Rebecca és Victoria csodálatosak voltak, és nekik panaszkodhattam írás közben. A Csíráim, az Edge Chat, a TM, a Családi Chat és a Berklete-ek létfontosságúak voltak a túlélésemhez, és örökké hálás leszek, hogy ezek az elképesztő emberek részesei az életemnek.

És persze millió köszönet minden olvasónak, booktokernek, bookstagrammernek, bloggernek, újságírónak, véleményírónak, és Reylo fannak, akik támogatták az első könyvemet, és lelkesedtek a másodikért: a második könyves para egyértelműen létezik (vagy nem, és csak nálam?), és naponta pár órát azon aggódom, hogy az emberek utálni fogják az enyémet, de mindenkinek a lelkesedése annyit, de annnnnnnyit segített!

És végül, de egyáltalán nem utoljára: köszi Lucynak, hogy az az apa lett, akire nem is tudtam, hogy szükségem van, és Jennek, mert fogta a kezemet a hullámhegyek és hullámvölgyek között. Mindenkinek szüksége van egy Jenre, de az enyém foglalt.

(Ó, és köszi Stefannak, azt hiszem. De csak kicsit.)

ALI HAZELWOOD nem csupán A szerelem képlete című világsiker szerzője, hanem agykutatásról szóló tanulmányoké is, amelyekben viszont nem smárolnak, és nem mindig élnek boldogan a végén. Olasz származású, élt Japánban és Németországban, aztán az Egyesült Államokban szerzett PhD fokozatot idegtudományból. Most már egyetemen tanít, ami eleinte halálra rémítette. Amikor nem dolgozik, akkor fut, cake popot eszik, és sci-fi filmeket néz a két macskájával és a férjével.

Tudj meg többet a könyvről:

www.alihazelwood.com

www.facebook.com/DreamValogatas

www.facebook.com/DreamKonyvek

„Sziporkázó párbeszédek és kedvelhető, sokszínű mellékszereplők. Szórakoztató realista regény, amit az olvasók nem tudnak majd letenni.”

Library Journal

„Ez a könyv élvezetes és erotikus (értsd: eszméletlenül szexi), benne van minden, amit egy modern romantikus könyvtől vársz. Hazelwood egy rendkívül érdekes, kockákról szóló szerelmi történetet szállít azoknak, akik imádják a tudományt, a csábítást és a szuperdögös főszereplő pasikat. Aki élvezte A szerelem képletét, annak biztos tetszeni fog az Eszméletlen szerelem is!”

Booktopia

„Az elmés és szerethető szereplőkkel, lendületes prózával és az egyik kedvelt toposz (ellenségből szerelmesek) egyedi feldolgozásával Hazelwood meggyőzően navigál a tudományos világ veszélyes hullámai között.”

Publishers Weekly

„A NASA-nál játszódó sztorit a pörgős párbeszédek és a csípős megjegyzések teszik A szerelem képletének méltó és felejthetetlen párjává. Ragyogó, szokatlan és fantasztikusan élvezhető történet, ami egy leheletnyi kémkedéssel, némi hősies cselekedettel és egy váratlanul felbukkanó főgonosszal szórakoztat.”

Booklist

Megjegyzések

[←1]

Itt kb. Ég a ház?

[←2]

National Institutes of Health = Nemzeti Egészségügyi Intézet

[←3]

A Llorona, Síróasszony-szellem vagy Síró Boszorkány egy népszerű monda- és mesebeli alak a spanyol nyelvű államokban az amerikai kontinensen.

[←4]

Cthulhu egy fiktív űrbéli lény, mely először H. P. Lovecraft 1926-ban írt, Cthulhu hívása című novellájában jelent meg.

[←5]

Science, Technology, Engineering and Mathematics = Tudomány, Technológia, Mérnöki megoldások és Matematika.

[←6]

Gamergate: a videojáték-ipart érintő botrány, ami szexista indíttatásból női fejlesztők és újságírók elleni online zaklatásból és heves lejárató kampányból állt.

Tartalom

1    A HABENULA: CSALÓDÁS

2    BOLYGÓIDEG: FILMSZAKADÁS

3   ANGULÁRIS TEKERVÉNY: FIGYELJ ODA!

4  PARAHIPPOKAMPÁLIS TEKERVÉNY: GYANÚ

5    AMIGDALA: DÜH

6    HESCHL-TEKERVÉNY: ÉLJEN, ÉLJEN!

7    ORBITOFRONTÁLIS KÉREG: REMÉNY

8    PRECENTRÁLIS TEKERVÉNY: MOZGÁS

9    MEDIÁLIS FRONTÁLIS KÉREG: TALÁN TÉVEDTEM?

10    DORZOLATERÁLIS PREFRONTÁLIS KÉREG: VALÓTLANSÁGOK

11    NUCLEUS ACCUMBENS: SZERENCSEJÁTÉK

12    VENTRÁLIS STRIÁTUM: VÁGYAKOZÁS

13    FELSŐ IKERTESTEK: VETNÉL ERRE EGY PILLANTÁST?

14    PERIAQUEDUCTALIS SZÜRKEÁLLOMÁNY & A HIPPOCAMPUS: FÁJDALMAS EMLÉKEK

15    FUSIFORM TERÜLET: ISMERŐS ARCOK

16    SZUBTALAMIKUS MAG: MEGSZAKÍTÁSOK

17    PULVINAR: ELÉRNI ÉS MEGRAGADNI

18    RAPHE MAGOK: BOLDOGSÁG

19    BAZOLATERÁLIS AMIGDALA: PÓKISZONY

20    VENTRÁLIS TEGMENTÁLIS TERÜLET: ROMANTIKUS SZERELEM

21    JOBB ALSÓ FRONTÁLIS TEKERVÉNY: BABONA

22    A CINGULÁRIS KÉREG ELÜLSŐ RÉSZE: Ó, A FRANCBA!

23    AMIGDALA, ÚJRA: FÉLELEM

24    JOBB TEMPORÁLIS LEBENY: AHA!

25    ORIENS-LACUNOSUM MOLEKULÁRIS INTERNEURONOK: BÁTORSÁG

EPILÓGUS 

A SZERZŐ UTÓSZAVA 

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS 

Tudj meg többet a könyvről: