A szerelem képlete

Ali Hazelwood

Maxim (2022.szept)

Címke: chick lit, romantikus, regény, LMBTQ, humor, egyetem

chick litttt romantikusttt regényttt LMBTQttt humorttt egyetemttt

Harmadéves doktorandusz hallgatóként Olive Smith nem hisz a tartós romantikus kapcsolatokban, de a legjobb barátnője igen, és emiatt kerül ebbe a helyzetbe. Ahhoz, hogy Anh-t meggyőzze, hogy randizik és jó úton halad a „boldogan éltek, míg meg nem haltak” felé, többre van szüksége néhány kézlegyintéses Jedi-trükknél. A tudósoknak bizonyítékok kellenek. Úgyhogy, mint bármelyik magára valamit is adó biológus, Olive pánikba esik és megcsókolja az első férfit, akit meglát.

Ez a férfi nem más, mint Adam Carlsen, a fiatal, menő egyetemi tanár, aki közismert seggfej. Ezért Olive teljesen padlót fog, amikor a Stanford ügyeletes labor-zsarnoka beleegyezik, hogy titokban tartja a színjátékot, és a kamupasija lesz. De amikor egy nagy tudományos konferencia félresikerül, és Olive karrierje Bunsen égőre kerül, Adam újra meglepi határozott támogatásával és még határozottabban… kockás hasával.

Hirtelen a kis kísérletük veszélyesen közel kerül ahhoz, hogy lángra kapjon. Olive pedig rájön, hogy egy szerelemmel kapcsolatos hipotézisnél csak az bonyolultabb, ha a saját szíve kerül a mikroszkóp alá.

ALI HAZELWOOD

A SZERELEM KÉPLETE

A lányoknak a STEM[1] világából: Kate-nek, Caitie-nek, Hatunnek és Marnak.

Per aspera ad astra.[2]

Hipotézis (főnév)

Feltevés vagy javasolt magyarázat, mely korlátozott bizonyítékok alapján születik meg további vizsgálatok kiindulópontjaként.

Példa: „Az elérhető információk és az eddig gyűjtött adatok alapján a hipotézisem az, hogy minél távolabb maradok a szerelemtől, annál jobb lesz nekem.”

Prológus

Legyünk őszinték, Olive kicsit vacillált az egész doktoris dologgal kapcsolatban.

Nem mintha nem imádta volna a tudományt. (De igen. Imádta a tudományt. A tudomány volt a mániája.) És nem is a rakás nyilvánvalóan elrettentő szempont miatt. Pontosan tudta, hogy ha évekig elkötelezi magát az alulértékelt, alulfizetett, heti nyolcvanórás munka mellett, az talán nem tenne jót a mentális egészségének. Az éjszakák, amiket a Bunsen-égő előtt tölt, hogy felfedezze a tudás egy aprócska szeletét, talán nem a boldogság kulcsát jelentik. Hogy a testét és az elméjét a tudományos munkának szentelni, csak néha-néha tartva szünetet, hogy lopva bagelt majszoljon, talán nem bölcs döntés.

Pontosan tudta, ám ezek mégsem aggasztották. Vagy talán mégis, egy hangyányit, de azzal megbirkózott. Valami más tartotta vissza attól, hogy belevesse magát a pokol leghírhedtebb és leglélekszipolyozóbb bugyrába (más néven a PhD-programba). Visszatartotta, igen, egészen addig, amíg be nem hívták interjúra a Stanford Biológia Tanszékére, és össze nem futott a Sráccal.

A Sráccal, akinek a nevét igazából sosem derítette ki.

A Sráccal, akivel azután találkozott, hogy vakon bebotorkált az első mosdóba, amit talált.

A Sráccal, aki megkérdezte tőle:

– Csak kíváncsiságból, van valami különösebb oka, amiért a mosdómban sírsz?

Olive nyikkant egyet. A könnyein keresztül megpróbálta kinyitni a szemét, de alig sikerült. Az egész látómezeje homályos volt. Csak egy vizenyős alakot látott: magas, sötét hajú, feketébe öltözött, és… ja. Ennyi.

– Én… Ez a női mosdó, nem? Szünet. Csönd. Aztán:

– Nem. – A Srác hangja mély volt. Nagyon mély. Tényleg mély.

Álomszerűen mély.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

– Komolyan?

– Eléggé, mert ez a laborom mosdója. Na. Ezzel most megfogta.

– Nagyon sajnálom. Neked kell…? – Olive a vécéfülke felé intett, vagy arra, amerre a fülkét gondolta. Égett a szeme még csukva is, és össze kellett szorítania, hogy csillapítsa a maró érzést. Megpróbálta a ruhaujjával megszárítani az arcát, de az anyag olcsó volt és ritka, feleannyira sem nedvszívó, mint a valódi pamut. Ó, a szegénység örömei!

– Csak ezt a reagenst kell kiöntenem a lefolyóba – mondta a Srác, de a lány nem hallotta, hogy mozdulna. Talán azért, mert ő elállta a mosdókagylót. Vagy talán mert a Srác azt fontolgatta, hogy ráuszítja a kampuszrendőrséget. Az brutális gyorsasággal véget vetne a PhD-álmainak, ugyebár? – Ezt a mosdót csak a hulladék kiürítésére és a felszerelés elmosásához használjuk.

– Ó, elnézést! Azt hittem… – Rosszul. Rosszul hitte, ami szokása és átka volt.

– Jól vagy? – Biztosan nagyon magas. A hangja mintha három méterrel Olive feje fölül jött volna.

– Persze. Miért kérdezed?

– Mert sírsz. A mosdómban.

– Jaj, nem sírok. Vagyis tulajdonképpen igen, de ezek csak könnyek, tudod?

– Nem tudom.

Olive sóhajtva nekidőlt a csempézett falnak.

– A kontaktlencsém. Egy ideje lejárt a szavatossága, és már eleve nem volt valami hű, de csodás. Kikészítette a szememet. Kivettem, de… – Vállat vont. Remélhetőleg a Srác irányába. – Eltart egy darabig, amíg javul a helyzet.

– Lejárt kontaktlencsét tettél be? – A Srác hangjából személyes sértettség érződött.

– Csak kicsit járt le.

– Mit jelent az, hogy „kicsit”?

– Nem tudom. Néhány éve?

– Tessék?! – A Srác mássalhangzói élesek és precízek voltak. Frissek.

Kellemesek.

– Csak pár, azt hiszem.

– Csak pár éve?

– Semmi gond. A szavatossági idő a gyengéknek való. Egy éles hang, valamilyen horkantás.

– A szavatossági idő azért van, hogy ne zokogj a mosdóm sarkában.

Ha ez a fickó nem maga Mr. Stanford, tényleg abbahagyhatná, hogy azt hajtogatja, ez az ő mosdója.

– Semmi baj. – A lány legyintett. Úgy forgatta a szemét, mintha az nem is lángolna. – Az égő érzés általában csak pár percig tart.

– Úgy érted, korábban is csináltál már ilyet? Olive a homlokát ráncolta.

– Milyet?

– Hogy lejárt kontaktlencsét tettél be.

– Persze. A kontaktlencse nem olcsó.

– A szem sem az. Hmm. Jogos.

– Figyi, találkoztunk már? Esetleg tegnap este a toborzó vacsorán a leendő PhD-hallgatókkal?

– Nem.

– Nem voltál ott?

– Nem igazán az én világom.

– De az ingyen kaja?

– Nem éri meg a bájcsevejt.

Talán diétázik, mert milyen PhD-hallgató mond ilyet? És Olive biztosra vette, hogy a Srác PhD-hallgató; a dölyfös, leereszkedő hangnem rögtön elárulta. Minden PhD-s ilyen: azt hiszik, mindenkinél jobbak, csak mert kijut nekik az a kétes kiváltság, hogy óránként kilencven centért gyümölcslegyeket mészárolhatnak a tudomány nevében. A tudományos világ kietlen, sötét poklában a doktoranduszok a legalantasabb lények, és meg kell győzniük magukat, hogy ők a legjobbak. Olive nem volt klinikai pszichológus, de ez a védekező mechanizmus tankönyvi példájának tűnt.

– A program egyik helyére jelentkezel? – kérdezte a Srác.

– Aha. Biológiára. – Egek, nagyon égett a szeme. – És te? – tudakolta Olive a tenyerét a szemére szorítva.

– Én?

– Mióta vagy itt?

– Itt? – Szünet. – Hat éve. Nagyjából.

– Ó! Akkor hamarosan végzel?

– Én…

A lány észrevette a másik tétovázását, és rögvest bűntudata támadt.

– Várj, nem kell elárulnod. Az egyetem első szabálya: ne kérdezd a többi hallgatót a tanulmányi előmeneteléről.

Pillanatnyi szünet. Aztán még egy.

– Igen.

– Elnézést! – Olive azt kívánta, bár láthatná őt. A társasági interakciók eleve nagyon problémásak; már csak az hiányzott, hogy még kevesebb kapaszkodója legyen. – Nem akartam úgy beszélni, mint a szüleid hálaadáskor.

A Srác halkan nevetett.

– Arra esélyed sincs.

– Ó! – Olive mosolygott. – Idegesítő szülők?

– És még rosszabb hálaadások.

– Ti, amerikaiak ezt kapjátok azért, mert elhagytátok a Nemzetközösséget. – Olive a kezét nyújtotta, remélte, hogy úgy általában a másik irányába. – Egyébként Olive vagyok. Mint a fa. – Eltöprengett, hogy vajon nem a lefolyónak mutatkozott-e be, amikor hallotta, hogy a Srác közelebb lép. A kezére kulcsolódó kéz száraz és meleg volt, és olyan hatalmas, hogy az egész öklét körbevette. Vele kapcsolatban biztosan minden hatalmas. Magasság, ujjak, hang.

Nem volt teljesen kellemetlen.

– Te nem amerikai vagy? – kérdezte.

– Kanadai. Figyelj, ha véletlenül beszélsz valakivel, aki benne van a felvételi bizottságban, nem lenne baj, ha nem említenéd a kontaktlencse fiaskómat? Lehet, hogy nem tűnnék a legkiválóbb jelöltnek tőle.

– Gondolod? – kérdezte a Srác fahangon.

Olive szúrós szemmel nézett volna rá, ha tudott volna. Bár az is lehet, hogy így is egész jól sikerült, mert a Srác nevetett; csak egy hangyányit, de Olive tudta. És valahogy tetszett neki.

A Srác elengedte őt, és Olive rádöbbent, hogy egész eddig a kezét szorongatta.

– Azt tervezed, hogy belevágsz? – kérdezte a Srác. A lány vállat vont.

– Lehet, hogy nem kapok ajánlatot. – De a professzorral, dr. Aslannal, aki interjúztatta, megtalálták a közös hangot. Olive a szokásosnál sokkal kevesebbet dadogott és makogott. Ráadásul a GRE- és GPA-pontszáma majdnem tökéletes volt. Néha jól jön, ha az embernek nincs élete.

– Akkor ha kapsz ajánlatot, tervezel beiratkozni?

Olive hülye lenne, ha nem tenné. Végtére is ez a Stanford; az egyik legjobb biológia doktori program. Legalábbis a lány ezt hajtogatta magának, hogy elfedje a rémisztő igazságot.

Azt, hogy őszintén szólva kicsit pánikolt ettől az egész doktoris dologtól.

– Hát… talán. Bevallom, kissé halvány a határvonal a kiváló karrierlehetőség és az élet végzetes elcseszése között.

– Úgy tűnik, hogy az elcseszés felé hajlasz. – Úgy hangzott, mintha a Srác mosolyogna.

– Nem. Vagyis… én csak…

– Te csak?

Olive az ajkába harapott.

– Mi van, ha nem vagyok elég jó? – bukott ki belőle, és miért, úristen, miért fedte fel pici szíve legmélyebb félelmét ennek a random mosdós srácnak? És egyébként is, mi értelme? Valahányszor megszellőztette a kétségeit a barátainak és az ismerőseinek, ők automatikusan ugyanazokkal a banális, semmitmondó bátorításokkal válaszoltak. Jó leszel. Meg tudod csinálni! Hiszek benned! Ez a srác is biztosan azt fogja tenni.

Mindjárt.

Bármelyik minutumban.

Bármelyik pillanatban…

– Miért akarod ezt csinálni? Huh?

– Micsodát?

– PhD-zni? Mi az indokod? Olive a torkát köszörülte.

– Mindig is kíváncsi elmém volt, és a doktori iskola ideális környezet a fejlesztésére. Fontos, máshol is alkalmazható képességeket…

A Srác felhorkant.

Olive a homlokát ráncolta.

– Mi az?

– Ne ezt a szlogent szajkózd, amit egy interjúra felkészítő könyvben olvastál. Te miért akarsz PhD-zni?

– De ez az igazság! – erősködött a lány kicsit erőtlenül. – Pallérozni akarom a kutatói képességeimet…

– Azért, mert nem tudod, mi mást csinálhatnál?

– Nem.

– Mert nem kaptál ipari állást?

– Nem… Nem is jelentkeztem ipari állásra.

– Á… – A Srác megfordult, nagydarab, homályos alak lépett Olive mellé, hogy kiöntsön valamit a mosdókagylóba. A lány orrát halvány eugenol, öblítő és tiszta férfibőr illata csapta meg. Furán kellemes kombináció volt.

– Nagyobb szabadságra van szükségem, mint amit az ipar nyújtani tud.

– A tudományos világban nem lesz nagy szabadságod. – A Srác hangja közelebbről szólt, mintha még nem lépett volna hátra. – Olyan pályázati pénzekből kell finanszíroznod a munkádat, amelyekért nevetségesen nagy verseny folyik. Jobban keresnél egy kilenctől ötig tartó állásban, ahol még a hétvége fogalma sem ismeretlen.

Olive a homlokát ráncolta.

– Próbálsz rávenni, hogy nemet mondjak? Ez valami lejárt kontaktlencse-használók elleni kampány?

– Nem.

Olive hallotta, hogy a Srác mosolyog.

– Bízom benne, hogy ez csak egy rossz döntés volt.

– Folyton hordom, és szinte soha…

– Nyilván a rossz döntések hosszú sorában. – A Srác felsóhajtott. – Megmondom, mi a helyzet: fogalmam sincs, hogy elég jó vagy-e, de nem ezt a kérdést kellene feltenned magadnak. A tudományos világ sok költség, kevés siker. Az számít, hogy az indokod elég jó-e ahhoz, hogy a tudományos világot válaszd. Tehát miért a PhD, Olive?

A lány elgondolkodott, gondolkodott, és még többet gondolkodott.

Aztán megfontoltan így szólt:

– Van egy kérdésem. Egy konkrét kutatási kérdésem. Valami, amit ki akarok deríteni. – Tessék. Ennyi. Ez volt a válasz. – Valami, amit, attól tartok, senki más nem fog felfedezni, ha én nem teszem.

– Egy kérdés?

A lány érezte, hogy mozdul a levegő, és rájött, hogy a Srác nekidőlt a mosdókagylónak.

– Igen. – Olive szája kiszáradt. – Valami, ami fontos a számomra. És… nem bíznám senki másra, hogy megtegye. Mert eddig nem tették meg. Mert… – Mert történt valami rossz. Mert meg akarom tenni, amit kell, hogy ne történjen meg újra.

Súlyos gondolatok ezek egy idegen jelenlétében, a behunyt szeme sötétjében. Úgyhogy résnyire kinyitotta; a látása még mindig homályos volt, de az égő érzés nagyjából eltűnt. A Srác őt nézte. Kicsit életlen volt a széleinél, de nagyon is ott volt, türelmesen várt, hogy folytassa.

– Fontos számomra – ismételte. – A kutatás, amit meg akarok csinálni. – Olive huszonhárom éves volt, és egyedül a nagyvilágban. Nem akart hétvégéket vagy tisztességes fizetést. Vissza akart menni az időben. Kevésbé magányos akart lenni. De mivel ez lehetetlen volt, megelégedett azzal, hogy helyrehozza, amit tud.

A Srác bólintott, de nem mondott semmit, ahogy felegyenesedett, és tett néhány lépést az ajtó felé. Egyértelműen távozni készült.

– Elég jó indokom van, hogy doktorira járjak? – szólt utána, és gyűlölte, mennyire úgy hangzik, mintha a helyeslésére várna. Lehet, hogy épp egy egzisztenciális krízis közepén van?

A Srác megállt, és visszanézett rá.

– A legjobb.

Olive úgy gondolta, hogy a Srác mosolyog. Vagy valami olyasmi.

– Sok szerencsét az interjún, Olive!

– Kösz.

A Srác szinte már kint is volt az ajtón.

– Talán jövőre találkozunk – hadarta Olive, és kicsit elpirult. – Ha bejutok. És ha te még nem végeztél.

– Talán – hallotta a választ.

És ezzel a Srác eltűnt. És Olive sosem tudta meg a nevét. De néhány héttel később, amikor a Stanford Biológia Tanszéke ajánlatot tett neki, elfogadta. Habozás nélkül.

Első fejezet

♥HIPOTÉZIS: Ha választás elé állítanak A) (kissé kényelmetlen szituáció) és B) (katasztrofális következményekkel járó szarcunami) között, a végén elkerülhetetlen, hogy a B)-t válasszam.

Két évvel és tizenegy hónappal később

Olive védelmére legyen mondva, úgy tűnt, a férfi nem bánta túlságosan a csókot.

Kellett egy pillanat, hogy alkalmazkodjon; tökéletesen érthető, tekintve a hirtelen körülményeket. Kínos, kényelmetlen, kissé fájdalmas pillanat volt, amikor Olive egyszerre szorította az ajkát a férfi ajkára, és nyújtózott olyan magasra, amennyire csak a lábujjai engedték, hogy a száját egy szinten tudja tartani a férfi arcával. Muszáj ilyen magasnak lennie? A csók biztosan úgy nézett ki, mint egy ügyetlen lefejelés, és Olive egyre jobban aggódott, hogy nem fogja tudni véghezvinni a dolgot. A barátnője, Anh, akit néhány másodperccel korábban látott errefelé tartani, egy pillantást vet feléjük, és azonnal tudni fogja, hogy Olive és Csókos Pasi nem lehetnek egy randi kellős közepén.

Aztán az a gyötrően lassú pillanat elmúlt, és a csók… megváltozott. A férfi egy erőteljes lélegzetvételt követően picit lejjebb hajtotta a fejét, ettől Olive kevésbé érezte úgy magát, mint egy majomkenyérfára mászó mókusmajom, a férfi keze pedig – ami nagy volt, és kellemesen meleg a légkondicionált folyosón – megfogta a derekát. Aztán pár centit feljebb csúszott, átkarolta Olive-ot, és magához húzta. Nem túl közelre, de nem is túl távolra.

Pont jól.

Inkább volt ez elnyújtott puszi, mint bármi más, de egész kellemes volt, és pár másodpercig Olive sok mindent elfelejtett, többek között azt, hogy egy random, ismeretlen férfihoz simul. Hogy alig volt ideje azt suttogni, hogy „Megcsókolhatom?”, mielőtt találkozott az ajkuk. Hogy eredetileg az a remény vette rá a műsorra, hogy becsapja Anh-t, a legjobb barátnőjét az egész világon.

De egy jó csók ilyen: eléri, hogy egy lány egy ideig megfeledkezzen magáról. Olive azon kapta magát, hogy ráolvad egy széles, izmos mellkasra, ami teljesen nemtörődömnek tűnt. A lány keze a határozott állról a meglepően dús és selymes hajba vándorolt, és aztán… aztán hallotta magát, ahogy felsóhajt, mintha máris kifogyott volna a szuszból, és akkor sújtott le rá a felismerés, mintha fejen találta volna egy tégla, hogy… Nem. Nem.

Nem, és biztos, hogy nem.

Nem kellene élveznie ezt. Random pasi meg minden.

Olive levegő után kapkodott, és ellökte magát tőle, vadul Anh-t kereste a szemével. A biológiai laborok folyosójának este tizenegykor jellemző, kékes ragyogásában a barátnőjének nyoma sem volt. Fura. Olive biztosra vette, hogy pár pillanattal ezelőtt látta őt.

Csókos Pasi viszont ott állt egyenesen az orra előtt, az ajka szétvált, a mellkasa hullámzott, furcsa fény csillogott a szemében, és a lánynak abban a pillanatban esett le, micsoda szörnyűséget művelt. Hogy az előbb kit…

A büdös francba! A… büdös francba…

Mert dr. Adam Carlsen közismert seggfej volt.

Ez önmagában nem volt meglepő, mert a tudományos világban minden pozíció a doktorandusz hallgatók (sajnos Olive szintje) fölött megkövetelt bizonyos fokú seggfejséget ahhoz, hogy bármennyi ideig megtarthassák. Akik állandó helyet kaptak, a seggfejségi piramis csúcsát foglalták el. De dr. Carlsen… kivételes volt. Már ha a pletykáknak volt bármi alapja.

Ő volt az oka, hogy Olive szobatársának, Malcolmnak teljesen kukáznia kellett két kutatási projektjét is, és valószínűleg egy év késéssel fog végezni; aki miatt Jeremy rókázott a szorongástól a minősítő vizsgája előtt; az egyedüli ok, ami miatt a tanszéken a diákok fele kénytelen volt elhalasztani a szakdolgozat-védését. Joe, aki régen Olive csoportjában volt, és minden csütörtök este elvitte őt mikroszkopikus betűkkel feliratozott ismeretlen, európai filmeket nézni, kutatóasszisztens volt Carlsen laborjában, de hat hónappal ezelőtt úgy döntött, hogy „bizonyos okokból” kiszáll. Valószínűleg így volt a legjobb, mert Carlsen legtöbb megmaradt asszisztensének folyton remegett a keze, és gyakran úgy néztek ki, mint akik egy éve nem aludtak.

Lehet, hogy dr. Carlsen az egyetem ifjú rocksztárja volt, és a biológia csodagyereke, de egyben gonosz és hiperkritikus, és abból, ahogy beszélt, ahogy viselkedett, nyilvánvaló volt, hogy szerinte ő az egyetlen, aki tisztességes tudományos munkát végez a Stanford Biológia Tanszékén. Valószínűleg az egész világon. Hírhedten rosszkedvű, ellenszenves, ijesztő pöcs volt.

És Olive az előbb megcsókolta.

A lány nem tudta biztosan, meddig tartott a csend, csak hogy a férfi törte meg. Előtte állt, piszkosul ijesztően a sötét szemével és még sötétebb hajával, lenézett rá, ki tudja, hogy a 180-nál hány centivel magasabbról;

biztos vagy tizenöt centivel magasabb volt nála. Ráncolta a homlokát, ezt az arckifejezést Olive felismerte a tanszéki szemináriumokról, a tekintetet, ami után általában felemelte a kezét, és rámutatott a beszélő munkájának valamilyen végzetes hibájára, amit észrevett.

Adam Carlsen. Kutatói karrierek romba döntője, hallotta egyszer Olive a témavezetőjétől.

Oké. Semmi baj. Egyáltalán semmi. Egyszerűen úgy tesz, mintha az égvilágon semmi nem történt volna, udvariasan biccent neki, és lábujjhegyen eltipeg innen. Igen, biztos terv.

– Az előbb… megcsókolt? – A férfi zavartnak hangzott, és talán kicsit kifulladtnak. Az ajka telt volt, vastag és… Istenem! Csókolt. Egyszerűen kizárt, hogy Olive megússza azzal, hogy letagadja, amit az előbb művelt.

De egy próbát megért.

– Nem.

Meglepő módon úgy tűnt, működik.

– Á, akkor oké. – Carlsen bólintott, megfordult, kicsit zavartnak tűnt.

Tett pár lépést a folyosón, majd elérte az ivókutat; talán eleve oda tartott.

Olive kezdte azt hinni, hogy talán tényleg megússza, amikor a férfi megállt, és szkeptikus arccal hátrafordult.

– Biztos benne?

A fenébe!

– Én… – Olive a kezébe temette az arcát. – Ez nem az, aminek látszik.

– Oké. Én… Oké – ismételte a férfi lassan. A hangja mély volt és halk, és nagyon úgy hangzott, hogy kezd dühbe gurulni. Talán mintha már most is dühös lenne. – Mi folyik itt?

Olive ezt egyszerűen nem tudta hogyan megmagyarázni. Bármelyik normális ember furcsának találta volna a helyzetét, de Adam Carlsen, aki az empátiát hibának tekintette, nem pedig az emberség alapfelszereltségének, sosem értené meg. A lány hagyta, hogy a keze leessen az oldalához, és mély lélegzetet vett.

– Hát… Figyeljen, nem akarok bunkó lenni, de ehhez tényleg semmi köze.

A férfi egy pillanatig nézte őt, aztán bólintott.

– Igen. Persze. – Biztosan kezd visszatérni a szokásos önmagához, mert a hangjából eltűnt némi meglepettség, és újra normális lett… Száraz. Lakonikus. – Akkor visszamegyek az irodámba, és elkezdek dolgozni a IX. törvény alapján benyújtandó panaszomon.

Olive megkönnyebbülten kifújta a levegőt.

– Aha. Az remek lenne, hisz… Pillanat! Hogy micsoda? A férfi oldalra billentette a fejét.

– A IX. törvény egy szövetségi törvény, ami véd a szexuális visszaélésektől egyetemi környezetben…

– Tudom, mi az a IX. törvény.

– Értem. Akkor szándékosan döntött úgy, hogy nem veszi figyelembe.

– Én… Mi? Nem. Én nem! A férfi vállat vont.

– Akkor biztosan tévedtem. Valaki más zaklatott.

– Zaklat… Nem „zaklattam”.

– De megcsókolt.

– De nem igazából.

– Anélkül, hogy először kérte volna a beleegyezésemet.

– Megkérdeztem, hogy megcsókolhatom-e.

– Aztán megtette anélkül, hogy megvárta volna a válaszomat.

– Hogy mi? Igent mondott.

– Micsoda?

Olive a homlokát ráncolta.

– Megkérdeztem, hogy megcsókolhatom-e, és maga igent mondott.

– Tévedés. Megkérdezte, hogy megcsókolhat-e, és én felhorkantam.

– Egészen biztos vagyok benne, hogy hallottam, ahogy igent mond.

A férfi felvonta az egyik szemöldökét, és egy pillanatig Olive megengedte magának, hogy arról álmodozzon, hogy vízbe fojt valakit. Dr. Carlsent. Vagy önmagát. Mindkettő remek lehetőségnek tűnt.

– Figyeljen, nagyon sajnálom! Fura helyzet volt. Elfelejthetnénk, hogy megtörtént?

A férfi egy hosszú pillanatig őt fürkészte, szögletes arcán komolyság tükröződött, és még valami, amit Olive nem igazán tudott megfejteni, mert túlságosan lefoglalta, hogy észrevegye, a férfi milyen rohadtul magas és széles. Egyszerűen masszív. Olive mindig is filigrán volt, épp hogy nem túl vékony, de a 172 centis lányok ritkán tűnnek pöttömnek. Legalábbis amíg nem állnak Adam Carlsen mellett. Tudta, hogy a fickó magas, persze, látta a tanszéken, vagy mikor a kampuszon sétált, meg ha együtt lifteztek, de soha nem beszéltek. Soha nem voltak ennyire közel.

Kivéve egy másodperccel ezelőtt, Olive. Amikor majdnem becsúsztattad a nyelved a…

– Valami baj van? – Majdnem úgy hangzott, mintha a férfi aggódna.

– Tessék? Nem. Nem, nincs.

– Csak mert – folytatta a férfi higgadtan – megcsókolni egy idegent éjfélkor a laborban könnyen annak a jele lehet, hogy van.

– Nincsen.

Carlsen elgondolkodva bólintott.

– Rendben. Akkor a következő néhány napban számítson a levélre. – Kikerülte Olive-ot. A lány ekkor megfordult, hogy utánaszóljon.

– Meg sem kérdezte a nevemet!

– Bárki ki tudja deríteni, mivel biztosan lehúzta a kártyáját, hogy ilyen későn bejusson a laborba. Jó éjszakát!

– Várjon! – Olive előrehajolt, és a csuklóját megfogva megállította a férfit. Ő azonnal megállt, bár nyilván semmilyen erőfeszítésébe nem került volna kiszabadítani magát, és határozottan arra a pontra meredt, ahol a lány ujjai a bőrére tapadtak; pont a karórája alatt, ami valószínűleg elvitte volna Olive éves fizetésének a felét. Vagy az egészet.

A lány azonnal elengedte, és hátralépett.

– Bocsánat, nem akartam…

– A csókot. Magyarázza meg!

Olive az alsó ajkába harapott. Tényleg jól elcseszte az egészet. Most el kell mondania neki.

– Anh Pham. – Körülnézett, hogy Anh biztosan elment-e már. – A lány, aki erre járt. Doktorandusz a biológia tanszéken.

Carlsen nem adta jelét, hogy tudná, Anh kicsoda.

– Anh… – Olive a füle mögé tolt egy barna hajtincset. A sztori itt kezdett kínossá válni. Bonyolulttá és egyúttal kicsit gyerekessé. – Találkozgattam ezzel a sráccal a tanszékről. Jeremy Langley, vörös hajú, és együtt dolgozik dr… Szóval párszor elmentünk randizni, aztán elvittem őt Anh szülinapi bulijára, valahogy azonnal egymásra kattantak, és…

Olive behunyta a szemét. Ami valószínűleg rossz ötlet volt, mert most a szemhéjára festve látta, ahogy a pasija és a legjobb barátnője úgy évődtek bowlingozás közben, mintha egész életükben ismerték volna egymást; a soha ki nem fáradó beszélgetést, a nevetést, aztán ahogy az este végén Jeremy Anh minden mozdulatát követte a tekintetével. Fájdalmasan egyértelmű volt, hogy ki érdekli. Olive legyintett, és mosolyogni próbált.

– Röviden, miután Jeremyvel szakítottunk, ő randira hívta Anh-t. A barátnőm nemet mondott, mert… csajkódex meg ilyenek, de tudom, hogy nagyon tetszik neki. Félt, hogy megbánt, mindegy, hányszor mondtam neki, hogy minden oké, nem hisz nekem.

Arról nem is beszélve, hogy múltkor hallottam, ahogy bevallja a barátunknak, Malcolmnak, hogy szerinte Jeremy állati jó pasi, de sosem árulna el engem azzal, hogy randizik vele, és annyira lehangoltnak hangzott. Csalódottnak és bizonytalannak, egyáltalán nem az erős, lehengerlő Anh-nak, akit megszoktam.

– Úgyhogy egyszerűen azt hazudtam neki, hogy már valaki mással randizom. Mert ő az egyik legközelebbi barátom, és még soha nem láttam, hogy ennyire tetszene neki valaki. Azt akarom, hogy megkapja azokat a jó dolgokat, amiket érdemel. Teljesen biztos vagyok benne, hogy ő is megtenné ugyanezt értem, és… – Olive észbe kapott, hogy fecseg, és hogy Carlsent ez baromira nem érdekli. Elhallgatott, és nagyot nyelt, bár a szája kiszáradt. – Ma este. Azt mondtam neki, hogy ma este randin leszek.

– Á. – A férfi arca kifürkészhetetlen maradt.

– De ez nem igaz. Úgyhogy úgy döntöttem, hogy bejövök, és dolgozom egy kísérleten, de Anh is felbukkant. Nem lett volna szabad itt lennie. De itt volt. Erre tartott. Pánikba estem, és… – Olive végigsimított a kezével az arcán. – Nem igazán gondolkodtam.

Carlsen egy szót sem szólt, de a tekintetéből sütött, hogy azt gondolja:

Nyilván.

– Csak el kellett hitetnem vele, hogy randim van. A férfi bólintott.

– Szóval megcsókolta az első férfit, akit meglátott a folyosón. Teljesen logikus.

Olive összerezzent.

– Hát, hogy hallom így megfogalmazva, talán nem ez volt a legjobb pillanatom.

– Talán.

– De nem is a legrosszabb! Egészen biztos vagyok benne, hogy Anh látott minket. Most azt fogja hinni, hogy randiztam magával, és remélhetőleg úgy érzi, hogy randizhat Jeremyvel, és… – Megrázta a fejét. – Figyeljen, nagyon, nagyon sajnálom azt a csókot!

– Tényleg?

– Kérem, ne jelentsen fel! Tényleg azt hittem, hogy azt hallottam, igent mondott. Esküszöm, nem akartam…

Hirtelen teljes súlyával lesújtott rá, hogy mit tett. Az előbb megcsókolt egy random pasit, egy pasit, aki éppenséggel a biológia tanszék oktatói karának hírhedten legkellemetlenebb tagja. Egy horkantást tévesen beleegyezésnek vett. Gyakorlatilag letámadta a férfit a folyosón, és az most olyan furán, töprengőn nézi őt, olyan nagy, összpontosító, közel van hozzá, és…

Basszus!

Talán mert késő éjszaka volt. Talán mert az utolsó kávéját tizenhat órája itta meg. Talán mert Adam Carlsen úgy nézett le rá. Hirtelen az egész helyzet egyszerűen már túl sok lett.

– Igazából teljesen igaza van. És nagyon sajnálom! Ha úgy érzi, hogy bármilyen módon zaklattam, akkor tényleg jelentenie kellene, mert úgy fair. Szörnyű dolog volt ilyesmit művelni, bár tényleg nem akartam… Nem mintha számítana, mi volt a szándék; inkább, hogy magának mi a benyomása...

A francba, a francba, francba!

– Most megyek, oké? Köszönöm, és… annyira, de annyira sajnálom! – Olive sarkon fordult, és végigszaladt a folyosón.

– Olive! – Hallotta, hogy a férfi utánakiált. – Olive, várj...!

A lány nem állt meg. Leszáguldott a lépcsőn az első emeletre, aztán ki az épületből, végig a Stanford gyéren megvilágított kampuszán, elszaladt egy kutyát sétáltató lány és egy a könyvtár előtt nevető diákcsapat mellett. Ment tovább, amíg már a lakása ajtaja előtt volt, csak addig állt meg, amíg kinyitotta azt, és egyenesen a szobájába ment, azt remélve, hogy elkerülheti a lakótársát, és azt, akit hazahozott magával, bárkiről legyen is szó.

Csak amikor már lerogyott az ágyára, és a sötétben világító, mennyezetre ragasztott csillagokat bámulta, akkor jutott eszébe, hogy nem nézte meg a laborban az egerét. A laptopját otthagyta a padon, a pulcsiját valahol a laborban, és teljesen elfelejtette, hogy megálljon a boltban, hogy megvegye a kávét másnap reggelre, ahogy azt Malcolmnak megígérte.

A francba! Ez a nap kész katasztrófa!

Olive-ban soha nem tudatosult, hogy dr. Adam Carlsen – közismert seggfej – a keresztnevén szólította.

Második fejezet

♥HIPOTÉZIS: A szerelmi életemmel kapcsolatos bármilyen pletyka terjedési sebessége egyenesen arányos azzal, mennyire szeretném az adott pletykát titokban tartani.

Olive Smith egy felfelé ívelő karrierű harmadéves PhD-hallgató volt az ország egyik legjobb biológia tanszékén, ahol több mint száz PhD-hallgatót foglalkoztattak, ami sokszor több milliónak érződött. Fogalma sem volt, hányan dolgoznak a tanszéken, de a másolószobában található postaládák számából ítélve azt mondta volna, hogy: túl sokan. Ezért úgy okoskodott, hogy ha az Éjszaka előtti két évben (még csak pár nap telt el a csók-incidens óta, de Olive már tudta, hogy a múlt péntekre élete végéig úgy gondol majd, hogy az Éjszaka) soha nem érte az a szerencsétlenség, hogy beszélnie kelljen Adam Carlsennel, nagyon is lehetséges volt, hogy befejezheti a doktori iskolát anélkül, hogy valaha is összefutnának. Sőt, eléggé biztos volt benne, hogy Adam Carlsen nemcsak nem tudja, hogy ő kicsoda, de nem is szeretné megtudni; és valószínűleg már el is felejtette a történteket.

Kivéve persze, ha orbitálisan nagyot téved, és a pasi tényleg benyújtotta a IX. törvényen alapuló panaszt. Ebben az esetben biztosan látja őt, amikor bűnösnek nyilvánítják egy szövetségi bíróságon.

Olive úgy gondolta, pazarolhatja az idejét arra, hogy a perköltség miatt retteg, de akár koncentrálhat sürgetőbb dolgokra is. Például a körülbelül ötszáz diára, amit elő kellene készítenie a neurobiológia kurzusra, amit az őszi szemeszterben fog tartani, és kevesebb mint két hét múlva kezdődik. Vagy az üzenetre, amit Malcolm hagyott neki reggel, amiben azt írta, hogy látott egy csótányt eliszkolni a szekrény alatt, bár a lakásuk már dugig volt csapdákkal. Vagy a legfontosabbra, arra, hogy a kutatási projektje elért egy kritikus pontot, és sürgősen találnia kellett egy nagyobb, jóval gazdagabb labort, hogy elvégezhesse a kísérleteit. Különben az, ami úttörő, tudományos jelentőségű kutatás lehetne, a végén elakad egy adag Petri-csészénél, amit a hűtője frissen tartó fiókjában tárol.

Olive felnyitotta a laptopját, majdnem rákeresett a Google-on, hogy „szervek, amelyek nélkül élhetünk” és „mennyi készpénzt kapok értük”, de elterelte a figyelmét a húsz új e-mail, amit azalatt kapott, hogy a kísérleti állataival foglalkozott. Szinte mindegyik ragadozó folyóiratoktól, állítólagos nigériai hercegektől érkezett, és egy olyan, csillámot áruló cégtől, aminek a hírlevelére hat éve iratkozott fel, hogy kapjon egy ingyen rúzst. Gyorsan olvasottnak jelölte őket, szeretett volna visszatérni a kísérleteihez, ám akkor vette észre, hogy az egyik üzenet egy válasz olyasmire, amit ő küldött. Egy válasz a… A rohadt életbe. A rohadt életbe.

Olyan erővel kattintott rá, hogy majdnem meghúzódott a mutatóujja.

MA, 15:15

FELADÓ: Tom-Benton@harvard.edu

CÍMZETT: Olive-Smith@stanford.edu

TÁRGY: Re: Hasnyálmirigyrák-szűrés projekt

Olive,

A projekt jól hangzik. Kábé két hét múlva Stanfordba látogatok. Beszélhetünk akkor.

Üdv.: TB

Tom Benton, PhD. egyetemi docens

Biológia Tudományok Tanszék, Harvard Egyetem

Olive-nak kihagyott a szívverése. Aztán zakatolni kezdett. Majd csigatempóra lassult. Aztán úgy érezte, hogy a vére a szemhéjában lüktet, ami biztos nem egészséges, de… Igen. Igen! Valakinek kell. Majdnem. Valószínűleg. Talán? Mindenképpen talán. Tom Benton azt mondta, „jó”. Azt írta, „jól” hangzik. Ez biztosan „jó” jel, nem?

A homlokát ráncolta, és legördített, hogy elolvassa az e-mailt, amit hetekkel korábban írt a fickónak.

Július 7., 8:19

FELADÓ: Olive-Smith@stanford.edu

CÍMZETT: Tom-Benton@harvard.edu

TÁRGY: Hasnyálmirigyrák-szűrés projekt

Dr. Benton,

A nevem Olive Smith, és PhD-hallgató vagyok a Stanford Egyetem Biológia Tanszékén. A kutatásom a hasnyálmirigyrákra koncentrál, különösen olyan noninvazív, megfizethető kimutatási eszközök keresésére, melyek korai kezeléshez és a túlélési ráta emelkedéséhez vezethetnek. A vérben lévő biomarkereken dolgozom ígéretes eredményekkel. (Előzetes munkámról olvashat a mellékelt szakértői értekezésben. Frissebb, még nem publikált eredményeket benyújtottam a Biológiai Felfedezések Társaságának (SBD) idei konferenciájára; az elfogadás folyamatban van, de tekintse meg a mellékelt absztraktot.) A következő lépés további kutatások lefolytatása lenne, hogy meghatározhassuk a teszteszközeim alkalmasságát.

Sajnos a jelenlegi laboromnak (dr. Aysegul Aslané, aki két év múlva nyugdíjba vonul) nincsenek meg a forrásai, sem az eszközei, hogy folytathassam a munkámat. Ő arra biztat, hogy keressek egy nagyobb rákkutató labort, ahol eltölthetem a következő tanévet, hogy összegyűjtsem a számomra szükséges adatokat. Azután visszatérnék a Stanfordra, hogy elemezzem és feldolgozzam őket. Nagy rajongója vagyok a hasnyálmirigyrákkal foglalkozó publikációinak, és kíváncsi lennék, lenne-e rá lehetőség, hogy a munkámat az Ön laborjában folytassam a Harvardon.

Örömmel mesélek részletesebben a projektről, ha érdekli.

Tisztelettel, Olive

Olive Smith PhD-hallgató

Biológia Tanszék, Stanford Egyetem

Ha Tom Benton, a kiváló rákkutató eljönne Stanfordba, és szánna rá tíz percet az idejéből, meggyőzhetné, hogy segítsen a kutatási slamasztikában.

Hát… talán.

Olive sokkal jobb volt a konkrét kísérletek elvégzésében, mint a fontosságuk hangoztatásában. A tudományos kommunikáció és a nyilvános beszéd egyértelműen a nagyon gyenge pontjai közé tartoztak. De kapott egy esélyt, hogy megmutassa Bentonnak, milyen ígéretesek az eredményei. Felsorolhatná a munkája klinikai előnyeit, és elmagyarázhatná, milyen kevés kell ahhoz, hogy a projektjéből hatalmas siker legyen. Csak egy csendes padra van szüksége a fickó laborjának sarkában, pár száz kísérleti egérre, és szabad hozzáférésre a húszmillió dolláros elektronmikroszkópjához. Benton észre sem venné őt.

Olive elindult a pihenő felé, gondolatban tárgyilagos beszédet írt arról, hogy hajlandó a férfi laborját csak éjszaka használni, az oxigénfogyasztását pedig kevesebb mint öt lélegzetvételre csökkenteni percenként. Öntött magának egy csésze állott kávét, és megfordulva észrevette, hogy valaki dühös tekintettel áll mögötte.

Annyira megijedt, hogy majdnem megégette magát.

– Jézusom! – A mellkasához kapott, mély levegőt vett, és erősebben szorongatta Scooby-Doo-s bögréjét. – Anh! Halálra ijesztettél!

– Olive.

Ez rossz jel. Anh soha nem hívta őt Olive-nak; soha, kivéve, ha leszúrta, amiért tövig rágja a körmét, vagy mert vitaminos gumicukrot vacsorázik.

– Szia! Milyen volt…

– A múltkor, éjszaka.

A fenébe!

– …a hétvégéd?

– Dr. Carlsen.

A fenébe, a fenébe, a fenébe!

– Mi van vele?

– Láttalak titeket együtt.

– Ó. Tényleg? – Olive meglepettsége fájdalmasan megjátszottnak hangzott, még a saját fülének is. Talán a gimiben színjátszó leckéket kellett volna vennie ahelyett, hogy minden létező sportot kipróbált volna.

– Igen. Itt, a tanszéken.

– Ó! Klassz. Nem láttalak, különben köszöntem volna. Anh a homlokát ráncolta.

– Ol, láttalak. Láttalak Carlsennel. Tudod, hogy láttalak, és tudom, hogy tudod, hogy láttalak, mert kerülsz engem.

– Nem kerüllek.

Anh a félelmetes ne-szórakozz-velem-pillantásával nézett rá. Valószínűleg azzal, amit a diáktanács elnökeként használt, a Stanfordi Nők a Tudományban Szövetség elnökeként, a BIPOC Kutatók Szervezetének kommunikációs igazgatójaként. Nem létezett olyan vita, amit Anh ne nyert volna meg. Nem ismert félelmet, hajthatatlan volt, és Olive imádta ezt benne, de nem ebben a pillanatban.

– Az elmúlt két napban egyetlen üzenetemre sem válaszoltál. Általában óránként írunk egymásnak.

Tényleg így volt. Többször is. Olive átvette a bögrét a bal kezébe, amire semmi más oka nem volt, mint hogy időt nyerjen. – Én… elfoglalt voltam.

– Elfoglalt? – Anh szemöldöke felszaladt. – Lefoglalt, hogy megcsókold Carlsent?

– Ó. Ó, az. Az csak…

Anh biccentett, mintha csak bátorítaná, hogy fejezze be a mondatot.

Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy képtelen rá, Anh folytatta helyette.

– Az, ne sértődj meg, Ol, de a legbizarrabb csók volt, amit életemben láttam.

Nyugi. Maradj nyugodt! Nem tudja. Nem tudhatja.

– Azt kétlem – vágott vissza Olive erőtlenül. – Vegyük azt a fejjel lefelé lógós Pókember csókot! Az sokkal bizarrabb volt, mint…

– Ol, azt mondtad, hogy azon az estén randid van. Ugye nem Carlsennel randizol? – Az arca eltorzult egy grimasztól.

Olyan könnyű lett volna bevallani az igazságot. A doktori képzés kezdete óta Anh és Olive rengeteg idiótaságot csináltak együtt és külön-külön is; amikor Olive bepánikolt, és megcsókolta nem mást, mint Adam Carlsent, egy lehetne ezek közül, olyasmi, amin röhöghetnek a heti sörözős estéiken.

Vagy nem. Megvolt rá az esély, hogy ha Olive most beismeri, hogy hazudott, Anh talán soha többé nem bízik meg benne. Vagy soha nem fog járni Jeremyvel. És bár Olive-nak kicsit hányingere lett attól a gondolattól, hogy a legjobb barátnője az ő exével randizik, attól, hogy az említett barátnő nem boldog, sokkal erősebb hányingere támadt.

A helyzet lehangolóan egyszerű volt: Olive egyedül volt a világon. Már régóta így állt a dolog, a középsuli óta. Már megedzette magát, hogy ne csináljon nagy ügyet belőle; biztosra vette, hogy sokan élnek egyedül a világon, akik azon kapják magukat, hogy kitalált neveket és telefonszámokat kell leírniuk a vészhelyzet esetén értesítendőkhöz az űrlapokra. A főiskola és a mesterképzés alatt úgy birkózott meg a dologgal, hogy a tudományra és a kutatásra koncentrált, és tökéletesen készen állt arra, hogy élete hátralevő részét egy laborban töltse, ahol leginkább egy mérőedény és néhány pipetta lesznek hű társai… aztán jött… Anh.

Bizonyos értelemben szerelem volt első látásra. A doktori iskola első napja, a biológia szakos csoport orientációja. Olive belépett a konferenciaterembe, körülnézett, és riadtan leült az első szabad székre, amit talált. Ő volt az egyetlen nő a teremben, egyedül volt a fehér férfiak tengerében, akik máris hajókról beszélgettek, az előző esti sporteseményről a tévében, és a legjobb útvonalakról. Szörnyű hibát követtem el, gondolta. A Srác a mosdóban tévedett. Soha nem kellett volna idejönnöm. Soha nem fogok beilleszkedni.

Aztán egy sötét göndör hajú, szép, kerek arcú lány lehuppant a szomszédos székre, és azt suttogta:

– Ennyit arról, hogy a STEM-programok elköteleződtek a befogadás mellett, igazam van? – Ez volt az a pillanat, amikor minden megváltozott.

Lehettek volna csak szövetségesek. Mint az évfolyamuk mindössze kettő nem cisz-heteró férfi hallgatója, együtt találhattak volna vigaszra, amikor oda kellett szólni, és máskülönben békén hagyhatták volna egymást. Olive-nak sok ilyen barátja volt – ami azt illeti, az összes ilyen volt –, felületes ismerősök, akikre szeretettel gondolt, bár nem túl gyakran. De Anh az elejétől fogva más volt. Talán mert hamar rájöttek, hogy imádják azzal tölteni a szombat estét, hogy gyorskaját esznek, és rom-comokon alszanak el. Talán azért, ahogy Anh ragaszkodott hozzá, hogy elrángassa Olive-ot minden egyes „Nők a STEM világában” támogatói csoportba a kampuszon, és mindenkit ledöbbentett tűpontos megjegyzéseivel. Talán azért, mert megnyílt Olive-nak, és elmagyarázta, milyen nehéz volt neki eljutnia oda, ahol ma tart. Hogy a bátyjai cikizték, és kockának hívták azért, mert gyerekkorában annyira szerette a matekot, egy olyan életkorban, amikor azt, hogy valaki kocka, nem tartották menő dolognak. Egyszer egy fizikaprofesszor a szemeszter első napján megkérdezte tőle, hogy rossz órára jött-e. A tény, hogy a jegyei és a kutatási tapasztalatai ellenére még a tudományos témavezetője is borúlátónak tűnt, amikor úgy döntött, hogy a STEM felsőoktatást választja.

Olive, akinek az útja a doktoriig rögös volt, de közel sem ennyire, összezavarodott. Aztán dühbe gurult. Aztán a lélegzete is elakadt, amikor megértette, hogy Anh szenvedélyt tudott kovácsolni a bizonytalanságából.

És valamilyen elképzelhetetlen okból úgy tűnt, hogy Anh ugyanúgy kedvelte Olive-ot. Amikor a lány ösztöndíjából nem maradt elég a hónap végére, Anh megosztotta vele az instant rament. Amikor Olive gépe biztonsági mentések nélkül beadta a kulcsot, Anh egész éjjel fent maradt, hogy segítsen újraírni a kristálytan esszéjét. Amikor Olive-nak nem volt hova mennie az ünnepek alatt, Anh hazavitte a barátnőjét Michiganbe, és hagyta, hogy népes családja elhalmozza isteni kajával, miközben röpködött körülötte a pörgős vietnámi nyelv. Amikor Olive túl hülyének érezte magát a doktori programhoz, és azt fontolgatta, hogy kiszáll, Anh lebeszélte róla.

Azon a napon, amikor Olive megismerkedett Anh szemforgatásával, olyan barátság született, ami megváltoztatta az életét. Lassan befogadták maguk közé Malcolmot is, és tulajdonképpen trióvá váltak, de Anh… Anh az ő embere volt. A családja. Olive-nak eszébe sem jutott, hogy egy hozzá hasonló számára ez lehetséges lehet.

Anh ritkán kért bármit is magának, és bár több mint két éve barátok voltak, Olive sosem látta, hogy érdeklődne az iránt, hogy bárkivel randizzon… Jeremyig. Az volt a legkevesebb, amit Olive tehetett annak érdekében, hogy biztosítsa a barátnője boldogságát, hogy úgy tesz, mintha Carlsennel randizott volna.

Úgyhogy összeszedte magát, mosolygott, és próbálta közönyös hangon megkérdezni:

– Hogy érted?

– Úgy, hogy minden nap minden percében beszélünk, és eddig soha nem említetted Carlsent. A legjobb barátnőm elvileg a tanszék szupersztár professzorával jár, és valahogy én soha nem hallottam róla? Ismered a hírnevét, igaz? Ez valami vicc? Agydaganatod van? Nekem van agydaganatom?

Mindig ez történt, amikor Olive hazudott: a végén még többet kellett hazudnia, hogy leplezze az elsőt, és szörnyen ment neki, vagyis minden hazugság egyre rosszabb lett, és egyre kevésbé meggyőző, mint az előző. Kizárt, hogy Anh-t be tudná csapni. Kizárt, hogy bárkit be tudna csapni. Anh mérges lesz, aztán Jeremy lesz mérges, aztán Malcolm is, aztán a végén Olive teljesen egyedül találja magát. A szívfájdalomtól ki fog bukni a doktori iskolából. El fogja veszíteni a vízumát és az egyetlen bevételi forrását, és visszaköltözik Kanadába, ahol folyton esik a hó, az emberek jávorszarvasszívet esznek, és…

– Szia!

A mély és nyugodt hang valahonnan Olive háta mögül érkezett, de a lánynak nem kellett megfordulnia, hogy tudja: Carlsené. Ahogy ahhoz sem kellett megfordulnia, hogy tudja, hogy a nagy, meleg súly, ami hirtelen megtámasztja őt, határozott, de alig érezhető nyomást fejtve ki középen a derekára, az Carlsen keze. Körülbelül öt centivel a feneke fölött.

A rohadt életbe!

Olive elfordította a nyakát, és felnézett. És feljebb. És feljebb. És kicsit még feljebb. Nem volt alacsony nő, de a férfi egyszerűen nagy volt.

– Ó… helló!

– Minden rendben? – kérdezte a férfi halk, meghitt hangon, miközben a lány szemébe nézett. Mintha egyedül lennének. Mintha Anh ott sem lenne. Olyan hangnemben, amitől Olive-nak kényelmetlenül kellett volna éreznie magát, de nem így történt. Valamilyen megmagyarázhatatlan okból a férfi jelenléte megnyugtatta őt, bár egy másodperccel korábban még ki volt akadva. Talán a két különböző nyugtalanság kioltotta egymást? Lenyűgöző kutatási témának tűnt. Érdemes foglalkozni vele. Talán Olive-nak hagynia kellene a biológiát, és pszichológiára kellene váltania. Talán ki kellene mentenie magát, és utána kellene néznie a szakirodalomban. Talán ott helyben szörnyethalhatna, hogy ne kelljen szembenéznie a pocsék helyzettel, amibe sodorta magát.

– Igen. Igen. Minden remek. Anh-nal mi csak… csevegtünk. A hétvégénkről.

Carlsen Anh-ra nézett, mintha csak akkor vette volna észre, hogy ő is a szobában van. Olyan biccentéssel vette tudomásul a létezését, amivel a pasik üdvözölték egymást. A keze lejjebb csúszott Olive gerincén, és Anh szeme elkerekedett.

– Örülök, hogy megismerhetem, Anh! Sokat hallottam magáról – mondta Carlsen, és nagyon jó volt ebben, ezt Olive-nak el kellett ismernie. Biztosra vette, hogy Anh látószögéből úgy tűnik, mintha a pasi fogdosná, pedig valójában… nem. Olive alig érezte magán a kezét.

Talán csak egy kicsit. A melegség, az enyhe nyomás és…

– Én is örülök, hogy megismerhetem. – Anh-ba mintha villám csapott volna. Mint aki mindjárt elájul. – Én épp indulóban voltam. Ol, majd írok, amikor… igen.

Eltűnt, mielőtt Olive válaszolhatott volna. Ami jól jött, mert Olive-nak nem kellett új hazugságokat kitalálni. Ugyanakkor annyira mégsem, mert most csak ő és Carlsen maradtak. Aki túlontúl közel állt. Olive sokat adott volna azért, hogy azt mondhassa, ő növelte a távolságot kettőjük között, de a zavarba ejtő igazság az volt, hogy Carlsen lépett el először. Elég messze, hogy megadja a lánynak a kellő teret, aztán még messzebb.

– Minden rendben? – kérdezte a férfi újra. A hangja továbbra is lágy volt. Ilyesmire Olive nem számított tőle.

– Igen. Igen, én csak… – Olive legyintett. – Köszönöm!

– Szívesen.

– Hallotta, mit mondott Anh? A péntekről és…

– Igen. Én ezért… – A férfi ránézett, aztán a saját kezére; arra, ami pár pillanattal korábban a derekát melengette, és Olive azonnal megértette.

– Köszönöm! – ismételte. Mert Adam Carlsen talán közismert seggfej hírében állt, de Olive most piszok hálás volt neki. – Valamint, én… nem tudtam nem észrevenni, hogy az elmúlt hetvenkét órában nem kopogtattak a Szövetségi Nyomozóiroda ügynökei, hogy letartóztassanak.

A férfi szája sarka megrezzent. Minimálisan.

– Valóban? Olive bólintott.

– Ezért úgy gondolom, hogy talán nem nyújtotta be azt a panaszt. Bár totálisan jogában állt volna. Úgyhogy köszönöm. Azt. És… és hogy az előbb közbelépett. Sok bajtól megmentett.

Carlsen egy hosszú pillanatig nézte őt, hirtelen úgy, mint ahogy a szemináriumokon szokott, ha az emberek összekeverték az elméletet és a hipotézist, vagy bevallották, hogy listás törlést használtak imputálás helyett.

– Nem kellene, hogy szüksége legyen valakire, aki közbelép. Olive megfeszült. Rendben. Közismert seggfej.

– Nem mintha megkértem volna bármire. Megoldottam volna egye…

– És nem kellene hazudnia a kapcsolati státuszáról – folytatta. – Főleg nem azért, hogy a barátnője és a pasija bűntudat nélkül együtt lehessenek. Legutóbbi ismereteim szerint a barátság nem így működik.

Ó! Szóval tényleg odafigyelt, amikor rázúdította az élettörténetét.

– Nem erről van szó. – A férfi felvonta a szemöldökét, és Olive védekezően felemelte a kezét. – Jeremy nem volt igazából a pasim. És Anh nem kért tőlem semmit. Én nem vagyok áldozat, csak… azt akarom, hogy a barátnőm boldog legyen.

– Úgy, hogy hazudik neki – tette hozzá a férfi szárazon.

– Hát, igen, de… Azt hiszi, randizunk, maga meg én – bukott ki Olive-ból. Jó ég, ezeket az állításokat még hallani is túl nevetséges volt.

– Nem ez volt a lényeg?

– De. – A lány bólintott, és eszébe jutott a kezében tartott kávé, úgyhogy belekortyolt a bögréjébe. Még meleg volt. A beszélgetés Anh-nal nem tarthatott tovább öt percnél. – De, azt hiszem, igen. Egyébként Olive Smith vagyok. Ha esetleg még mindig be akarja nyújtani azt a panaszt. PhD-hallgató vagyok dr. Aslan laborjában.

– Tudom, ki maga.

– Ó! – Akkor talán utánanézett. Olive megpróbálta elképzelni, ahogy a fickó átböngészi a jelenlegi PhD-hallgatók listáját a tanszéki honlapon. Olive képét a program titkárnője készítette a doktori iskola harmadik napján, jóval azelőtt, hogy teljesen leesett volna neki, mire is vállalkozott. Erőfeszítéseket tett, hogy jól nézzen ki: megszelídítette hullámos, barna haját, sminket tett fel, hogy kiemelje a szeme zöldjét, kölcsönvett alapozóval még a szeplőit is eltüntette. Ez még azelőtt volt, hogy rájött, mennyire kegyetlen, halálos lehet a tudományos világ. Az alkalmatlanság érzése előtt, az állandó félelem előtt, hogy bár kutatásban jó, talán soha nem lehet a tudományos világ tagja. Olive mosolygott. Valódi, tényleges mosollyal.

– Oké.

– Az én nevem Adam. Carlsen. A tanszékem a…

A lány az arcába nevetett. Aztán azonnal megbánta, amikor meglátta Carlsen zavart arckifejezését, mintha komolyan azt hitte volna, hogy Olive nem tudja, kicsoda. Mintha a férfi nem lenne tisztában azzal, hogy a tudományterületének ő az egyik legnevesebb kutatója. A szerénység nem volt jellemző Adam Carlsenre. Olive megköszörülte a torkát.

– Igen. És… én is tudom, ki maga, dr. Carlsen.

– Talán Adamnek kellene szólítania. Tegeződnünk kellene.

– Ó! Jaj, nem! – Az túl… Nem. A tanszék nem ilyen. A PhD-sek nem szólítják a tanszék oktatóit a keresztnevükön. – Én soha nem tudnék…

– Ha Anh véletlenül a környéken lenne.

– Ó! Jó. – Ez logikus volt. – Köszönöm! Erre nem gondoltam. – Vagyis igazából semmi másra sem. Egyértelmű, hogy az agya leállt három nappal ezelőtt, amikor úgy döntött, jó ötlet, hogy úgy mentse a saját hátsóját, hogy megcsókolja ezt a pasit. – Ha nem… bánod, hazamegyek, mert ez az egész elég stresszes volt, és… – El akartam végezni egy kísérletet, de most muszáj leülnöm a kanapémra, és az American Ninja Warriort bámulni negyvenöt percig, miközben Cool Ranch Doritost eszem, aminek meglepően jobb az íze, mint azt mondják.

A férfi bólintott.

– Elkísérlek a kocsidig.

– Annyira nem vagyok megzavarodva.

– Arra az esetre, ha Anh még a környéken lenne.

– Ó! – Olive-nak be kellett ismernie, hogy ez kedves ajánlat. Meglepően kedves. Főleg, mivel Adam „túl jó vagyok erre a tanszékre” Carlsentől érkezett. Olive tudta, hogy a pasi egy pöcs, úgyhogy nem egészen értette, hogy ma miért… nem tűnt annak. Talán a saját szörnyű viselkedését kellene okolnia, mivel ahhoz képest mindenkié sokkal jobbnak tűnik. – Kösz! De nincs rá szükség.

Látta, hogy a férfi nem akar erősködni, de nem bírja megállni.

– Jobban érezném magam, ha megengednéd, hogy elkísérjelek a kocsidhoz.

– Nincs kocsim. – Nem fáradt azzal, hogy hozzátegye: PhD-hallgató vagyok, aki a kaliforniai Stanfordban él. Kevesebb mint harmincezer dollárt keresek évente. A lakbérem elviszi a fizetésem kétharmadát. Ugyanazt a kontaktlencsét hordom május óta, és minden szemináriumra elmegyek, ahol van büfé, hogy spóroljak a kaján. Fogalma sem volt, hogy Carlsen hány éves, de nem lehetett olyan rég, amikor ő PhD-zett.

– Buszozol?

– Biciklizek. A biciklim pedig ott van mindjárt az épület bejáratánál. A férfi szóra nyitotta a száját, aztán becsukta. Aztán újra kinyitotta. Megcsókoltad azt a szájat, Olive. És jó csók volt.

– Errefelé nincsenek bicikliutak.

A lány vállat vont.

– Szeretek veszélyesen élni. – Úgy értette, hogy olcsón. – És van sisakom. – Elfordult, hogy letegye a bögrét az első szabad felületre, amit talált. Később visszaszerzi. Vagy nem, ha valaki ellopja. Kit érdekel? Amúgy is olyasvalakitől kapta, aki már befejezte a doktorit, és otthagyta a tudományos világot, hogy DJ legyen. Kevesebb mint egy hét alatt Carlsen másodszor mentette meg a seggét. És másodszor esett meg, hogy nem bírt még egy pillanattal többet a társaságában tölteni.

– Majd találkozunk, rendben?

A férfi mellkasa megemelkedett, és mélyet lélegzett.

– Jó. Oké.

Olive olyan gyorsan ment ki a szobából, amennyire csak tudott.

– EZ EGY ÁTVERÉS? Biztosan az. Benne vagyok a tévében? Hol vannak a rejtett kamerák? Hogy nézek ki?

– Nem átverés. Nincsenek kamerák. – Olive megigazította a hátizsákja pántját a vállán, és félreállt, hogy ne üsse el egy elektromos rolleres egyetemista. – De most, hogy mondod… remekül nézel ki. Főleg reggel fél nyolchoz képest.

Anh nem pirult el, de majdnem.

– Tegnap este feltettem az egyik olyan arcmaszkot, amit Malcolmmal adtatok a szülinapomra. Amelyik úgy néz ki, mint egy panda. És vettem egy új fényvédőt, ami elvileg ad egy kis ragyogást. És tettem fel szemhéjfestéket – tette hozzá egy szuszra hadarva.

Olive megkérdezhette volna tőle, hogy miért strapálta magát ennyire azért, hogy jól nézzen ki egy közönséges kedd reggelen, de már tudta a választ: Jeremy és Anh laborjai ugyanazon a szinten voltak, és bár a biológia tanszék hatalmas, a véletlen találkozásokra nagyon is megvolt az esély.

Elrejtett egy mosolyt. Bármennyire is furának tűnt, hogy a legjobb barátnője az ő egyik exével randizik, örült, hogy Anh kezdi megengedni magának, hogy romantikus szemmel nézzen Jeremyre. Jó volt tudni, hogy a megaláztatás, aminek Olive kitette magát az Éjszakán, kifizetődött. Emiatt, és a Tom Benton kutatási projektjével kapcsolatos, ígéretes e-mailje miatt Olive hinni kezdte, hogy jobbra fordulnak a dolgok.

– Oké. – Anh erősen koncentrálva harapdálta az alsó ajkát. – Tehát ez nem átverés. Vagyis kell lennie más magyarázatnak. Hadd találjam meg!

– Nem kell magyarázatot keresni. Mi csak…

– Te jó ég, megpróbálsz állampolgárságot szerezni? Visszatoloncolnak Kanadába, mert közösen használtuk Malcolm Netflix-jelszavát? Mondd meg nekik, hogy nem tudtuk, hogy szövetségi bűntény! Ne, várj, ne mondj nekik semmit, míg nem szerzünk neked ügyvédet! Ol… én elveszlek. Szerzek neked zöldkártyát, és nem kell…

– Anh. – Olive erősebben szorította a barátnője kezét, hogy egy pillanatra befogja. – Esküszöm, nem toloncolnak ki. Csak egyetlen randira mentem el Carlsennel.

Anh grimaszolt, odarángatta Olive-ot az ösvény melletti padhoz, és kényszerítette, hogy leüljön. Olive engedelmeskedett, és azt mondta magának, hogy fordított helyzetben, ha ő kapta volna rajta Anh-t, hogy megcsókolja Carlsent, valószínűleg ugyanígy reagálna. A francba, valószínűleg nagyban foglalná az időpontot Anh-nak egy teljes pszichiátriai kiértékelésre.

– Figyelj – kezdte Anh –, emlékszel, hogy tavaly tavasszal hátrafogtam a hajadat, miközben te sugárban kihánytad a több mint két kiló romlott rákkoktélt, amit dr. Park nyugdíjazási partiján ettél meg?

– Ó, igen, emlékszem. – Olive töprengve oldalra billentette a fejét. – Többet ettél, mint én, és kutya bajod sem lett.

– Mert keményebb fából faragtak, de nem ez a lényeg. Hanem az, hogy itt vagyok melletted, mindig is itt leszek, történjék bármi. Nem számít, mennyi romlott rákkoktélt hánysz ki sugárban, bízhatsz bennem. Egy csapat vagyunk mi ketten. És Malcolm is, amikor nem foglalja le, hogy végigdugja Stanford teljes lakosságát. Tehát, ha Carlsen titokban egy földönkívüli életforma, ami azt tervezi, hogy elfoglalja a Földet, ami végül ahhoz vezet, hogy az emberiséget szolgaságba taszítják a gonosz hadurak, akik úgy néznek ki, mint a kabócák, és ezt csak úgy akadályozhatod meg, ha randizol vele, akkor nekem elmondhatod, és szólok a NASA-nak…

– Az ég szerelmére! – Olive-nak nevetnie kellett. – Csak egy randi volt. Anh elgyötörten nézett rá.

– Egyszerűen nem értem.

Mert nincs is értelme.

– Tudom, de nincs mit megérteni. Csak… elmentünk egy randira.

– De… miért? Ol, gyönyörű vagy, okos, vicces, és kiváló az ízlésed a térdzoknik terén, miért randiznál Adam Carlsennel?

Olive az orrát vakarta.

– Mert ő… – Erőfeszítésébe telt kimondani a szót. Bizony. De muszáj volt. – Kedves.

– Kedves? – Anh szemöldöke olyan magasra szaladt, hogy szinte elérte a hajvonalát.

Ma tényleg nagyon cukin néz ki, gondolta Olive elégedetten.

– Adam Seggfej Carlsen?

– Hát, igen. Ő… – Olive körülnézett, mintha segítséget kaphatna a tölgyfáktól vagy a nyári óráikra siető diákoktól. Amikor úgy tűnt, nem érkezik semmi segítség, egyszerűen befejezte, bénán. – Ő egy kedves seggfej, azt hiszem.

Anh arca azonnal hitetlenre váltott.

– Oké, azután, hogy olyan menő pasival randiztál, mint Jeremy, Adam Carlsennel jársz.

Tökéletes. Olive pontosan ilyen felütésre vágyott.

– Így volt. És boldogan megtettem, mert Jeremy sosem érdekelt annyira. – Végre volt némi igazság ebben a beszélgetésben. – Komolyan nem esett nehezemre olyan gyorsan továbblépni. Ezért… kérlek, Anh, szabadítsd meg azt a szegény fiút a szenvedéseitől! Megérdemli, és a legfontosabb, hogy te megérdemled. Lefogadom, hogy ma itt van a kampuszon. Kérd meg, hogy kísérjen el arra a horrorfilmfesztiválra, hogy nekem ne kelljen, és a következő hat hónapban ne csak lámpával tudjak aludni.

Anh most már teljesen elvörösödött. Lenézett a kezére, a körmét piszkálta, aztán elkezdte a sortját babrálni, és azt mondta:

– Nem tudom. Talán. Mármint ha tényleg úgy gondolod, hogy…

Anh zsebében megszólalt az ébresztő, és kiegyenesedett, hogy elővegye a telefonját.

– A francba! Sokszínűség a STEM világában mentori megbeszélésem lesz, aztán meg kell csinálnom két elemzést. – Felállt, és fogta a hátizsákját. – Ebédnél összefutunk?

– Nem lehet. Tanársegédi megbeszélésem van. – Olive elmosolyodott. – De talán Jeremy szabad.

Anh a szemét forgatta, de a szája sarka felfelé görbült. Ettől Olive nem kicsit lett boldog. Annyira, hogy még csak be sem mutatott neki, amikor Anh lefordult az ösvényről, és megkérdezte:

– Zsarol téged?

– Hogy mi?

– Carlsen. Zsarol téged? Rájött, hogy aberrált vagy, és a zuhanyzóban pisilsz?

– Először is, ezzel időt spórolok – nézett rá szúrós szemmel Olive. – Másodszor, furamód hízelgőnek találom, hogy szerinted Carlsen ilyen nevetségesen messzire menne azért, hogy rávegyen arra, hogy randizzak vele.

– Bárki megtenné, Ol. Mert szuper csaj vagy. – Anh grimaszolt, aztán hozzátette: – Kivéve, amikor a zuhanyzóba pisilsz.

JEREMY FURÁN VISELKEDETT. Ami nem jelentett túl sokat, mivel Jeremy mindig is fura volt, és mivel nemrég szakított Olive-val, hogy a legjobb barátnőjével randizzon, nem lett kevésbé az. De ma még a szokásosnál is furcsább volt. Néhány órával Olive és Anh beszélgetése után belépett a kampusz kávézójába, aztán jó két percig bámulta a lányt. Aztán három. Majd öt. Ez több figyelem volt, mint amennyit Olive-nak valaha szentelt… Igen, a randijaikat is beleértve.

Amikor a szituáció már majdnem nevetséges volt, Olive felemelte a tekintetét a laptopjából, és integetett neki. Jeremy elvörösödött, felkapta a lattéját a pultról, és keresett magának egy asztalt. Olive pedig visszatért a kétsoros e-mailje hetedik átolvasásához.

Ma, 10:12

FELADÓ: Olive-Smith@stanford.edu

CÍMZETT: Tom-Benton@harvard.edu

TÁRGY: Re:Re: Hasnyálmirigyrák-szűrés projekt

Dr. Benton,

Köszönöm a válaszát. Fantasztikus lenne személyesen beszélni. Melyik napon lesz Stanfordban? Jelezze, mikor a legmegfelelőbb a találkozó az Ön számára.

Tisztelettel, Olive

Alig húsz perccel később egy negyedéves, aki dr. Holden Rodriguesszel dolgozott a farmakológia tanszéken, bejött, és leült Jeremy mellé. Azonnal sugdolózni kezdtek, és Olive-ra mutogattak. A lány bármelyik más napon aggódott volna, és kicsit feldúlta volna a dolog, de dr. Benton már válaszolt is az e-mailjére, ami fontosabb volt, mint… igazából bármi más.

Ma, 10:26

FELADÓ: Tom-Benton@harvard.edu

CÍMZETT: Olive-Smith@stanford.edu

TÁRGY: Re:Re:Re: Hasnyálmirigyrák-szűrés projekt

Olive,

Ebben a tanévben alkotói szabadságon vagyok a Harvardon, úgyhogy több napot maradok. A Stanford egyik munkatársával kaptunk egy nagyobb összeget, és találkozunk, hogy megbeszéljük a részleteket stb. Jó úgy, ha akkor beszéljük meg, miután megérkeztem?

Üdv.:

TB

Az iPhone-omról küldve.

Igen! Több napja lesz meggyőzni a fickót, hogy vállalja a projektjét, ami sokkal jobb volt annál a tíz percnél, amire eredetileg számított. Olive beleöklözött a levegőbe, amitől Jeremy és a barátja még furábban bámulták őt. Mi a csuda bajuk van egyébként? Fogkrém van az arcán vagy ilyesmi? Kit érdekel? Találkozni fog Tom Bentonnal, és meggyőzi, őt, hogy fogadja be. Hasnyálmirigyrák, el foglak kapni!

Kitűnő hangulatban volt, aztán két órával később belépett a tanársegédi értekezletre, és hirtelen csend ereszkedett a szobára. Körülbelül tizenöt szempár szegeződött rá; nem szokott hozzá, hogy ilyen reakciót vált ki.

– He… helló!

Páran visszaköszöntek. A legtöbben elfordították a tekintetüket. Olive azt mondta magának, hogy csak képzelődik. Biztosan alacsony a vércukorszintem. Vagy magas. Valamelyik a kettő közül.

– Helló, Olive! – Egy hetedéves, aki eddig soha nem vette tudomásul a létezését, elvette a hátizsákját, és szabaddá tette a mellette lévő széket. – Hogy vagy?

– Jól. – Olive óvatosan leült, igyekezett a gyanakvást eltüntetni a hangjából. – És te?

– Remekül.

Volt valami a mosolyában. Valami érzéki és hamis. Olive fontolgatta, hogy rákérdez, amikor a vezető tanársegédnek sikerült bekapcsolni a projektort, és megkért mindenkit, hogy a találkozóra figyeljen.

Ezután még furábbra fordultak a dolgok. Dr. Aslan beugrott a laborba, hogy van-e valami, amiről Olive szeretne beszélni; Chase, egy PhD-s a laborjában megengedte, hogy először ő használja a PCR készüléket, bár általában úgy őrizte, mint egy harmadikos az utolsó halloweeni cukorkáját; a laborvezető rákacsintott Olive-ra, amikor adott neki egy köteg üres papírt a nyomtatóba. Aztán találkozott Malcolmmal a koedukált mosdóban, teljesen véletlenül, és hirtelen minden értelmet nyert.

– Te sunyi dög! – sziszegte Malcolm. Fekete szeme szinte komikusan összeszűkült. – Egész nap írogattam neked.

– Ó! – Olive megtapogatta a farmerje hátsó zsebét, aztán az elsőt, próbált visszaemlékezni, hogy mikor látta utoljára a mobilját. – Azt hiszem, otthon hagytam a mobilomat.

– Nem hiszem el.

– Micsodát?

– Téged nem hiszlek el.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Azt hittem, barátok vagyunk.

– Azok vagyunk.

– Jó barátok.

– Azok vagyunk. Te és Anh vagytok a legjobb barátaim. Mi…?

– Nyilván nem, ha Stellától kell megtudnom, aki Jesstől hallotta, aki meg Jeremytől, aki meg Anh-tól…

– Micsodát?

– …aki meg nem tudom, kitől hallotta. És azt hittem, mi barátok vagyunk.

Valami jeges kúszott végig Olive hátán. Lehetséges… Nem. Nem, az nem lehet.

– Mit hallottál?

– Befejeztem. Hagyom, hogy felfaljanak téged a csótányok. És megváltoztatom a Netflix-jelszavamat.

Jaj, ne!

– Malcolm. Mit hallottál?

– Hogy Adam Carlsennel jársz.

OLIVE MÉG SOSEM JÁRT Carlsen laborjában, de tudta, hol találja. Ez volt a legnagyobb, legjobban felszerelt kutatói tér az egész tanszéken, amire mindenki vágyott. Ezért pedig mindenki neheztelt Carlsenre. Le kellett húznia a kártyáját egyszer, aztán még egyszer ahhoz, hogy bejusson (mind a kétszer a szemét forgatta). A második ajtó egyenesen a labortérbe nyílt – és talán azért, mert a pasi olyan magas volt, mint a Mount Everest, és a válla is ugyanolyan nagy –, ő volt az első, akit észrevett. Egy Southern blotot kémlelt Alex mellett, aki szintén PhD-hallgató volt, és Olive felett járt eggyel, de abban a pillanatban a bejárat felé fordult, ahogy a lány belépett.

Olive halványan rámosolygott, leginkább a megkönnyebbüléstől, hogy megtalálta.

Minden rendben lesz. Elmagyarázza a férfinak, amit Malcolm mondott neki, ő pedig minden bizonnyal kategorikusan elfogadhatatlannak találja majd a helyzetet, és mindkettőjük számára helyrehozza, mert Olive nem töltheti a következő három évet olyan emberek között, akik azt hiszik, hogy Adam Kibaszott Carlsennel randizik.

A gond az volt, hogy nem csak Carlsen vette észre Olive-ot. Több mint egy tucat munkaasztal állt a laborban, és legalább tíz ember dolgozott mellettük. A legtöbben – mindannyian – Olive-ra meredtek. Valószínűleg, mert a legtöbben – mindannyian – hallották, hogy Olive a főnökükkel randizik.

Bassza meg.

– Beszélhetnénk egy percre, dr. Carlsen? – Racionálisan végiggondolva Olive tudta, hogy a labor nem úgy van berendezve, hogy visszhangozzon. Mégis úgy érezte, hogy a szavai visszapattannak a falakról, és kábé négyszer megismétlődnek.

Carlsen rezzenéstelenül bólintott, és átadta a Southern blotot Alexnek, aztán elindult felé. Vagy nem vette észre, vagy nem érdekelte, hogy a laborban munkatársainak körülbelül kétharmada őt bámulja. A maradékot mintha agyvérzés kerülgette volna.

Átvezette Olive-ot egy tárgyalóba közvetlenül a labor mellett, a lány pedig némán követte, és próbált nem azon agyalni, hogy egy labornyi ember, aki azt hitte, hogy együtt járnak Carlsennel, most látta, ahogy bemennek egy külön szobába. Egyedül.

Ez volt a legrosszabb. A lehető legrosszabb.

– Mindenki tudja – bukott ki belőle, amint becsukódott mögötte az ajtó. A férfi egy pillanatig értetlenül végigmérte.

– Jól vagy?

– Mindenki tudja. Hogy mi ketten.

Carlsen oldalra billentette a fejét, és összefonta a karját a mellkasa előtt. Még egy nap sem telt el azóta, hogy utoljára beszéltek, de úgy tűnt, elég rég volt ahhoz, hogy Olive elfelejtse a… jelenlétét. Vagy bármi is volt az, amitől kicsinek és törékenynek érezte magát a férfi közelében.

– Mi ketten?

– Mi ketten.

A férfi zavartnak tűnt, úgyhogy Olive kifejtette.

– Hogy mi randizunk… nem mintha randiznánk, de Anh nyilván így gondolta, és elmondta… – Olive rájött, hogy ömlenek belőle a szavak, és kényszerítette magát, hogy lassítson. – Jeremynek. Ő meg elmondta mindenkinek, és most mindenki tudja. Vagy azt hiszik, hogy tudják, mert az égvilágon nincs semmi, amit tudni lehet. Ahogy azt maga és én jól tudjuk.

Beletelt egy pillanatba, mire a férfi felfogta Olive szavait, aztán lassan bólintott.

– És amikor azt mondod, mindenki…?

– Úgy értem, hogy mindenki. – A férfi laborja felé mutatott. – Azok az emberek? Tudják. A többi doktoris? Tudja. Cherie, a tanszéki titkárnő? Tutira tudja. Ezen a tanszéken a pletykák futótűzként terjednek. És mindenki azt hiszi, hogy egy professzorral randizom.

– Értem – mondta a férfi, és fura módon úgy tűnt, nem kavarja fel ez a szarvihar. Ettől Olive-nak meg kellett volna nyugodnia, de csak még jobban pánikba esett.

– Sajnálom, hogy ez történt. Nagyon sajnálom. Az egész az én hibám. – Olive a kezével végigsimított az arcán. – De nem gondoltam… Megértem, hogy Anh miért mondta el Jeremynek… mármint, ennek az egész színjátéknak az volt a lényege, hogy ők összejöjjenek, de… miért mondaná el Jeremy bárkinek?

Carlsen vállat vont.

– Miért ne tenné? A lány felnézett.

– Hogy érti?

– Az, hogy egy doktorandusz a tanszék egyik oktatójával randizik, érdekes, megosztandó információ.

Olive a fejét rázta.

– Nem annyira érdekes. Miért érdekelné az embereket? A férfi felvonta a szemöldökét.

– Valaki egyszer azt mondta nekem, hogy „ezen a tanszéken futótűzként terjednek a...”

– Oké, oké. Jogos. – A lány mély lélegzetet vett, és járkálni kezdett, próbálta figyelmen kívül hagyni azt, ahogy Carlsen méregette őt, miközben olyan nyugodtnak tűnt, karba tett kézzel, nekidőlve a tárgyalóasztalnak. Nem kellene higgadtnak lennie. Fel kellene háborodnia. Közismert pöcs volt, akit az arroganciájáról ismertek, a gondolatnak, hogy az emberek azt hiszik, hogy egy senkivel jár, megalázónak kellene lennie számára. A kiakadás terhének nem csak Olive-ra kellene nehezednie.

– Ez… Természetesen valamit tennünk kell. El kell mondanunk az embereknek, hogy ez nem igaz, és hogy az egészet kitaláltuk. Csakhogy azt fogják hinni, hogy megőrültem, és talán azt is, hogy maga is, úgyhogy ki kell találnunk egy másik sztorit. Igen, oké, el kell mondanunk az embereknek, hogy már nem vagyunk együtt…

– És mit fog csinálni Anh és hogyishívják? Olive abbahagyta a járkálást.

– Hm?

– A barátaid nem fogják rosszul érezni magukat, hogy randiznak, ha azt hiszik, hogy mi már nem vagyunk együtt? Vagy hogy hazudtál nekik?

Olive erre nem gondolt.

– Én… Talán. Talán, de…

Tényleg igaz, hogy Anh boldognak tűnt. Talán már meg is hívta Jeremyt, hogy kísérje el arra a filmfesztiválra… Talán rögtön azután, hogy mesélt neki Olive-ról és Carlsenről, a fene vigye el őt! De Olive pontosan ezt akarta.

– Elmondod neki az igazat? Olive pánikoló hangot hallatott.

– Nem tehetem. Most nem. – Úristen, miért egyezett bele egyáltalán, hogy randizik Jeremyvel? Még csak nem is jött be neki. Igen, az ír akcentus és a vörös haj cuki, de nem éri meg ezt az egészet. – Talán mondhatnánk azt az embereknek, hogy szakítottam magával?

– Igazán hízelgő – mondta dr. Carlsen fapofával. A lány nem tudta eldönteni, hogy viccel-e.

– Jó. Mondhatjuk azt, hogy maga szakított velem.

– Mert az hihetőnek hangzik – jegyezte meg a férfi szárazon, szinte a bajusza alatt. Olive nem volt benne biztos, hogy jól hallotta-e, és fogalma sem volt, hogy mire céloz, de kezdett nagyon kiakadni. Jó, ő csókolta meg először a pasit… Úristen, megcsókolta Adam Carlsent; ez az ő élete, ezek az ő döntései… de a férfi cselekedetei a pihenőben előző nap nem segítettek a dolgokon. Legalább tanúsíthatna némi aggodalmat. Kizárt, hogy őt nem zavarja, hogy mindenki azt hiszi, vonzódik egy másfél publikációval rendelkező, random lányhoz… Igen, a tanulmány, amit három hete átírt és újra benyújtott, félnek számít.

– Mi van, ha azt mondjuk, hogy kölcsönös szakítás volt? A férfi bólintott.

– Jól hangzik. Olive felderült.

– Komolyan? Szuper! Akkor mi…

– Megkérhetnénk Cherie-t, hogy tegye bele a tanszéki hírlevélbe.

– Tessék?

– Vagy egy szeminárium előtti nyilvános bejelentés jobb lenne?

– Nem. Nem, az…

– Talán megkérhetnénk az IT-t, hogy tegye fel a Stanford honlapjára.

Úgy az emberek tudni fogják, hogy…

– Oké, oké, jó! Értem.

A férfi higgadtan végigmérte, és amikor megszólalt, olyan normális hangot ütött meg, amilyenre Olive soha nem számított Adam Seggfej Carlsentől.

– Ha az zavar, hogy az emberek arról pletykálnak, hogy egy professzorral randizol, attól tartok, a baj már megtörtént. Ha elmondjuk mindenkinek, hogy szakítottunk, az nem teszi semmissé azt, hogy azt hiszik, jártunk.

Olive behúzta a vállát. Utálta, hogy igaza van.

– Jó, oké. Ha van bármi ötlete, hogyan hozzuk helyre ezt a kalamajkát, mindenképpen nyitott vagyok, hogy…

– Hagyhatnád, hogy továbbra is azt higgyék. Olive egy pillanatig azt hitte, rosszul hallotta.

– Te-tessék?

– Hagyhatnád, hogy az emberek azt higgyék, hogy járunk. Megoldja a problémát a barátnőddel és hogyishívjákkal, és nincs nagy vesztenivalód, mivel úgy tűnik, a… megítélésed szempontjából – a „megítélésed” szót úgy mondta, hogy közben kicsit forgatta a szemét, mintha az, hogy törődünk azzal, hogy mások mit gondolnak rólunk, a legnagyobb hülyeség lenne a homeopátiás antibiotikumok óta – rosszabb már nem lehet.

Ez… Az összes közül… Olive életében még soha… még soha…

– Hogy mi? – kérdezte újra erőtlenül. A férfi vállat vont.

– Nekem úgy tűnik, mindenki nyer.

Olive számára nagyon nem tűnt úgy. Inkább olyan helyzetnek, ahol mindenki veszít, aztán újra veszít, aztán még többet veszít. Őrültségnek.

– Úgy érti… örökre? – Úgy érezte, a hangja nyafogósnak hangzott, de lehet, hogy csak a fülében lüktető vér hatására.

– Az túlzásnak hangzik. Talán addig, ameddig a barátaid már nem randiznak? Vagy amíg jobban kialakul köztük a dolog? Nem tudom. Ami a legjobban megfelel, azt hiszem. – Komolyan gondolta a dolgot. Nem viccelt.

– Maga nem… – Olive-nak fogalma sem volt, hogy egyáltalán hogyan kérdezze meg. – …nős, vagy ilyesmi? – A fickó a harmincas évei elején járhatott. Fantasztikus munkája volt; magas, hullámos fekete haj, egyértelműen jól néz ki, sőt vonzó; izmos. Jó, egy szeszélyes pöcs, de vannak nők, akiket ez nem zavar. Van, akinek talán még tetszik is.

A férfi vállat vont.

– A feleségemet és az ikreket nem fogja zavarni.

Ó, a francba!

Olive-ot elöntötte a forróság. Rákvörös lett, aztán majdnem meghalt szégyenében, mert… Úristen, arra kényszerített egy nős embert, egy apát, hogy megcsókolja. Az emberek most azt hiszik, hogy viszonya van. A felesége valószínűleg párnába temetett fejjel zokog. A gyerekei úgy fognak felnőni, hogy szörnyű apakomplexusuk lesz, és sorozatgyilkosokká válnak.

– Én… Te jó ég, én nem… Annyira sajnálom…

– Csak viccelek.

– Tényleg fogalmam sem volt róla, hogy magának…

– Olive, vicceltem. Nem vagyok házas. Nincsenek gyerekeim.

A lányt elöntötte a megkönnyebbülés. Amit ugyanakkora harag követett.

– Dr. Carlsen, ilyesmivel nem kellene viccelnie…

– Tényleg el kellene kezdened tegezni. Mivel állítólag egy ideje randizunk.

Olive lassan kifújta a levegőt, és összecsípte az orrnyergét.

– Te egyáltalán miért… Te egyáltalán mit nyersz ezzel?

– Mivel?

– Hogy úgy teszel, mintha velem járnál. Miért érdekel ez téged? Neked ebben mi a jó?

Dr. Carlsen – Adam – kinyitotta a száját, és egy pillanatig Olive-nak az az érzése támadt, hogy valami fontosat fog mondani. De aztán a férfi elfordította a tekintetét, és csak annyit mondott:

– Ezzel segítenék neked. – Egy pillanatig habozott. – És megvannak a magam indokai.

A lány összehúzta a szemét.

– Miféle indokok?

– Indokok.

– Ha valami bűnügy, inkább nem keverednék bele. A férfi kicsit elmosolyodott.

– Nem az.

– Ha nem árulod el, nincs más választásom, mint feltételezni, hogy emberrabláshoz van köze. Vagy gyújtogatáshoz. Vagy sikkasztáshoz.

A férfi egy pillanatra elgondolkodott, az ujjhegyei a hatalmas bicepszén doboltak. Igencsak feszült rajta az inge.

– Ha elárulom, akkor az nem hagyhatja el ezt a szobát.

– Azt hiszem, abban egyetérthetünk, hogy abból, ami ebben a szobában történt, semminek sem lenne szabad kikerülnie innen.

– Jogos – értett egyet a férfi. Várt. Sóhajtott. Egy pillanatig az arca belső felét harapdálta. Megint sóhajtott. – Oké – mondta végül, és úgy hangzott, mint aki tudja, hogy abban a pillanatban meg fogja bánni, hogy megszólalt, amint kinyitotta a száját. – Szökésre hajlamosnak tartanak.

– Szökésre hajlamosnak? – Úristen, egy feltételesen szabadlábon lévő bűnöző. A kollégáiból álló esküdtszék elítélte doktori hallgatók ellen elkövetett bűnök miatt. Valószínűleg valakit fejbevágott egy mikroszkóppal, mert rosszul címkézte fel a peptidmintákat. – Szóval tényleg bűntényhez van köze…

– Tessék? Nem. A tanszék úgy gondolja, hogy tervezem elhagyni Stanfordot, és váltok egy másik intézményre. Ezzel még nem is lenne problémám, de a Stanford úgy döntött, hogy befagyasztja a kutatási pénzeimet.

– Ó! – Olive ilyesmire nem gondolt. Egyáltalán nem. – Megtehetik?

– Igen. Vagyis az egyharmadáig. Az indoklás szerint nem akarják olyasvalakinek a kutatását finanszírozni, és előre mozdítani a karrierjét, aki – szerintük – amúgy is elmegy.

– De ha csak a harmada.

– Több millió dollár – felelte a férfi higgadtan. – Amit olyan projektekre terveztem be, amiket a következő évben akarok befejezni. Itt, a Stanfordon. Ez azt jelenti, hogy hamarosan szükségem lesz arra a pénzre.

– Ó. – Jobban belegondolva, Olive elsőéves kora óta hallott mendemondákat, hogy Carlsent megkörnyékezték más egyetemek. Pár hónapja még arról is pletykáltak, hogy a NASA-nál fog dolgozni. – Miért gondolják ezt? És miért most?

– Több okból. A legfontosabb, hogy néhány héttel ezelőtt elnyertem egy támogatást. Egy nagyon nagy támogatást. Egy másik intézmény kutatójával közösen. Az az intézmény a múltban megpróbált megszerezni, és a Stanford az együttműködésben annak a jelét látja, hogy azt tervezem, hogy elfogadom. – Habozott, aztán folytatta. – Lényegében, a tudomásomra jutott, hogy a… látszat az, hogy azért nem eresztettem gyökeret, hogy bármelyik pillanatban leléphessek a Stanfordról.

– Gyökeret?

– A legtöbb doktoranduszom egy éven belül végez. Nem él családom a környéken. Se család, se gyerekek. Jelenleg albérletben lakom… Vennem kellene egy házat csak azért, hogy meggyőzzem a tanszéket, hogy kész vagyok maradni – magyarázta egyértelműen bosszúsan. – Ha kapcsolatban lennék… az sokat segítene.

Oké. Ez logikusnak tűnt. De.

– Gondolkodtál azon, hogy szerzel egy igazi barátnőt? A férfi szemöldöke felszaladt.

– Te gondolkodtál azon, hogy igazi randira menj?

– Touché.

Olive elhallgatott, pár pillanatig a férfit fürkészte, és hagyta, hogy cserébe ő is végigmérje. Furcsa, hogy régen félt tőle. Most ő volt a világon az egyetlen, aki tudott a legnagyobb ballépéséről, és nehéz volt ijedtséget éreznie; még nehezebb azok után, hogy megtudta, a férfi az a fajta ember, aki elég kétségbeesett ahhoz, hogy úgy tegyen, mintha randizna valakivel, hogy visszakapja a kutatási pénzét. Olive biztosra vette, hogy ő pontosan ugyanezt tenné, hogy esélye legyen befejezni a hasnyálmirigyrákkal kapcsolatos projektjét, és ettől Adam furamód… rokonszenvesnek tűnt. És ha rokonszenves, akkor kamurandizhat vele, nem?

Nem. De. Nem. Hogy mi? Elment az esze, hogy egyáltalán megfordul a fejében. Hivatalosan is meghibbant. És mégis azon kapta magát, hogy azt mondja:

– Bonyolult lenne.

– Micsoda?

– Úgy tenni, mintha randiznánk.

– Tényleg? Bonyolult lenne elhitetni az emberekkel, hogy járunk? Jaj, de lehetetlen alak!

– Oké, értem, mire célzol. De hosszabb távon nehéz lenne meggyőzően csinálni.

A férfi vállat vont.

– Megoldjuk, amíg köszönünk egymásnak a folyosón, és nem hívsz dr.

Carlsennek.

– Szerintem, akik járnak, azok nem csak… köszönnek egymásnak.

– Mit csinálnak, akik járnak?

Ezzel megfogta Olive-ot. Talán ha ötször randizott életében, beleértve azokat is, amiken Jeremyvel volt. A mérsékelten unalmastól a szorongással telin át a szörnyűig (amikor egy srác ijesztő részletességgel monologizált a nagymamája csípőprotéziséről) váltakoztak. Szerette volna, ha van valaki az életében, de kételkedett benne, hogy része lesz ebben. Talán, őt nem lehet szeretni. Talán, miután ilyen sok évet egyedül töltött, valami az alapoknál romlott el, és ezért tűnik úgy, hogy képtelen valóban romantikus kapcsolatot kialakítani, vagy akár csak olyan vonzalmat érezni, amiről a többieket hallotta beszélni. De végül is nem számít. A doktori képzés és a randizás nehezen passzolt össze, és valószínűleg ezért történt, hogy dr.

Adam Carlsen, MacArthur-ösztöndíjas és rendkívüli zseni ott állt harmincvalahány évesen, és Olive-tól kérdezte, hogy az emberek mit csinálnak egy randin.

Ilyen a kutatói világ, hölgyeim és uraim.

– Hát… dolgokat. Miegymást. – Olive kutatott az agyában. – Elmennek helyekre, és együtt csinálnak dolgokat. Például almát szednek, vagy elmennek egy olyan iszogatással egybekötött festőórára. – Ami egy idiótaság, gondolta Olive.

– Ami idiótaság – mondta Adam, és elutasítóan intett azzal a hatalmas kezével. – Elég csak elmenned Anh-hoz, és megmondanod neki, hogy festettünk egy Monet-t. Úgy tűnik, ő tesz róla, hogy mindenki más megtudja.

– Oké, először is, Jeremy volt. Egyezzünk meg, hogy Jeremyt hibáztatjuk. És ennél többről van szó – erősködött Olive. – Akik randiznak, azok… beszélgetnek. Sokat. Több ez folyosókon való találkozásoknál. Ismerik egymás kedvenc színét, hogy hol született a másik, és… fogják egymás kezét. Csókolóznak.

Adam összeszorította az ajkát, mintha elfojtana egy mosolyt.

– Azt pedig soha nem csinálhatnánk. Olive-ot újra elöntötte a megaláztatás.

– Nagyon sajnálom azt a csókot. Tényleg nem gondolkodtam, és… A férfi a fejét rázta.

– Semmi baj.

Szokatlanul közönyösnek tűnt a helyzettel kapcsolatban, főleg olyan emberhez képest, aki arról volt ismert, hogy kiakad, amikor valaki nem tudja a szelén rendszámát. Nem, nem közönyös volt. Szórakoztatta a helyzet.

Olive oldalra billentette a fejét.

– Te ezt élvezed?

– Az „élvezni” valószínűleg nem a megfelelő kifejezés, de el kell ismerned, hogy ez egész szórakoztató.

Olive-nak fogalma sem volt, miről beszél. Semmi szórakoztató nem volt abban, hogy találomra megcsókolta az oktatói kar egyik tagját, mert csak ő volt ott a folyosón, és ennek a bődületesen idióta lépésnek a következményeként mindenki azt gondolja, hogy olyasvalakivel randizik, akivel a mai napot megelőzően pontosan kétszer találkozott…

Kirobbant belőle a nevetés, és összegörnyedt, mielőtt a gondolatmenete egyáltalán véget ért volna, letaglózta a helyzet elképesztősége. Ez az élete. Ezek a tetteinek a következményei. Amikor végre újra kapott levegőt, fájt a hasizma, és törölgetnie kellett a szemét.

– Ez szörnyű!

A férfi mosolygott, furcsa csillogással a szemében nézte őt. És nézzenek oda: Adam Carlsennek gödröcskéi voltak. Méghozzá aranyosak.

– Az.

– És az egész az én hibám.

– Nagyjából. Tegnap kicsit belementem a játékba Anh előtt, de igen, azt mondanám, hogy leginkább a te hibád.

Kamurandi. Adam Carlsen. Olive-nak elment az esze.

– Az nem lenne probléma, hogy te az oktatói kar tagja vagy, én meg diák?

A férfi oldalra billentette a fejét, és elkomolyodott.

– Nem valami szép, de nem hiszem, nem. Mivel semmilyen értelemben nincs hatalmam feletted, és nem én felügyelem a kutatásodat. De körbekérdezhetek.

Ez bődületesen rossz ötlet volt. A legrosszabb ötlet a rossz ötletek bődületesen rossz történetében. Kivéve, hogy tényleg megoldaná a mostani problémáját, és néhányat Adam problémái közül, cserébe azért, hogy hetente egyszer odaköszön neki, és erőfeszítéseket tesz, hogy ne hívja dr.

Carlsennek. Egész jó alkunak tűnt.

– Gondolkodhatok rajta?

– Persze – felelte a férfi higgadtan. Megnyugtatóan.

Olive nem gondolta volna, hogy a férfi ilyen lesz. Miután hallotta azt a sok történetet, és látta, ahogy folyton a homlokát ráncolva járkál, tényleg nem gondolta, hogy ilyen lesz. Még akkor sem, ha nem egészen tudta, hogy az ilyen mit jelent.

– És köszönöm, azt hiszem. Az ajánlatot. Adam. – Az utolsó szót mellékes gondolatként tette hozzá. Próbálgatta az ajkán. Furcsa volt, de nem túlságosan.

Hosszú hallgatás után a férfi bólintott.

– Szívesen. Olive.

Harmadik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Egy Adam Carlsennel folytatott magánbeszélgetés 150%-kal kínosabbá válik, miután elhangzik a „szex” szó. Az én számból.

Három nappal később Olive azon kapta magát, hogy Adam ajtaja előtt áll.

Még soha nem járt ott, de gond nélkül megtalálta. A könnyes szemmel és rémült arccal kisiető diáklány eléggé árulkodó jelnek bizonyult, arról nem is beszélve, hogy a folyosón Adam ajtaja volt az egyetlen, amiről teljesen hiányoztak a gyerekek, háziállatok vagy fontos személyek fényképei. Még a cikke másolata sem volt ott, ami megjelent a Nature Methods folyóirat címlapján, és amiről a lány onnan tudott, hogy előző nap utánanézett a Google Scholaron. Csak sötétbarna fa, rajta egy fémtábla, amin az állt: Adam J. Carlsen, PhD.

Talán a J a Jackass rövidítése.

Olive kicsit betegesnek érezte, amikor előző éjjel végiggörgetett Adam tanszéki honlapján, és végignézte a tízmillió publikáció és kutatási ösztöndíj listáját, majd ahogy a képét bámulta, ami egyértelműen egy túrázás közepén készült, nem pedig a Stanford hivatalos fotósa csinálta. De gyorsan elnyomta az érzést, és azt mondta magának, hogy egy alapos tudományos háttérellenőrzés csupán a logikus lépés, mielőtt belekezdene egy kamurandis kapcsolatba.

Vett egy mély lélegzetet, mielőtt kopogtatott, aztán még egyet Adam „Szabad!” kiáltása és a pillanat között, amikor végül sikerült kényszerítenie magát, hogy kinyissa az ajtót. Amikor belépett az irodába, a férfi nem nézett fel azonnal, és tovább gépelt az iMacjén.

– A fogadóórámnak öt perce vége, tehát…

– Én vagyok az.

A férfi keze megállt néhány centire a billentyűzet fölött a levegőben.

Aztán a lány felé fordította a székét.

– Olive.

Volt valami abban, ahogy beszélt. Talán némi akcentus, talán csak a hangja minősége. Olive nem tudta pontosan, mi az, de ott volt, abban, ahogy a férfi kimondta a nevét. Precízen. Óvatosan. Mélyen. Nem úgy, mint bárki más. Ismerősen; bármennyire lehetetlennek is tűnt.

– Mit mondtál neki? – kérdezte, és próbált nem törődni azzal, hogy Adam Carlsen hogyan beszél. – A lánynak, aki könnyek között szaladt ki?

Kellett egy pillanat, hogy a férfinak eszébe jusson, hogy kevesebb mint hatvan másodperccel korábban volt valaki más is az irodájában; valaki, akit egyértelműen megríkatott.

– Csak véleményeztem valamit, amit írt.

Olive némán bólintott, hálát adott az összes isteneknek, hogy Adam nem a témavezetője, és soha nem is lesz, és szemügyre vette a környezetét. A férfi természetesen sarokirodát kapott. Két ablakkal, ami együtt legalább hetvenezer négyzetméter üveget jelentett, és annyi fényt, hogy húsz ember szezonális depresszióját meggyógyította volna, ha beálltak volna a szoba közepére. Logikus, hogy szép helyet kap, a miatta befolyó temérdek támogatási pénz és a presztízse miatt. Olive irodájának ezzel szemben nem voltak ablakai, és fura szaga volt, valószínűleg azért, mert három másik PhD-hallgatóval osztozott rajta, bár legfeljebb kettőnek volt benne hely.

– Akartam neked írni e-mailt. Ma beszéltem a dékánnal – szólalt meg Adam, és a lány visszanézett rá.

A férfi az asztala előtt álló szék felé intett. Olive hátrahúzta, és leült.

– Rólad.

– Ó! – Olive gyomra összeszorult. Sokkal jobban szerette volna, ha a dékán a létezéséről sem tud. Igaz, azt is jobban szerette volna, ha nincs ebben a szobában Adam Carlsennel, nem kezdődne néhány nap múlva a szemeszter, és a klímaváltozás sem létezne. És mégis.

– Vagyis rólunk – helyesbített a férfi. – És a kapcsolati szabályokról.

– Mit mondott?

– Semmi sem szól az ellen, hogy mi randizzunk, mivel nem vagyok a témavezetőd.

Olive-ot pánik és megkönnyebbülés keveréke öntötte el.

– Azonban pár dolgot mérlegelni kell. Semmilyen hivatalos minőségben nem dolgozhatok veled együtt. És tagja vagyok a program díjazó-bizottságának, vagyis ki kell vonnom magam belőle, ha téged ösztöndíjra vagy más egyébre jelölnek.

A lány bólintott.

– Érthető.

– És semmilyen formában nem lehetek tagja a doktori dolgozatod értékelőbizottságának.

Olive fújtatva felnevetett.

– Az nem lesz gond. Nem akartalak megkérni, hogy legyél a bizottságban.

A férfi összehúzta a szemét.

– Miért nem? A hasnyálmirigyrákot tanulmányozod, vagy nem?

– Igen. Korai felismerés.

– Akkor a munkádhoz jól jönne egy számítógépes modellező perspektívája.

– Igen, de a tanszéken vannak más számítógépes modellezők is. Végül pedig, szeretnék lediplomázni lehetőleg anélkül, hogy minden bizottsági ülés után a mosdóban zokognék.

A férfi szúrós szemmel nézett rá. Olive vállat vont.

– Ne vedd sértésnek! Egyszerű lány vagyok, egyszerű igényekkel.

Erre Adam lenézett az asztalára, de Olive még látta, hogy a szája széle megremeg. Amikor felnézett, az arca komoly volt.

– Tehát döntöttél?

A lány összeszorította a száját, miközben a férfi higgadtan nézte őt.

Mély lélegzetet vett, aztán azt mondta:

– Igen. Igen, én… meg akarom csinálni. Igazából jó ötletnek tűnik.

Rengeteg okból. Anh és Jeremy nem idegesítenék többet, de egyben… senki más sem. Mintha amióta terjedni kezdett volna a pletyka, az emberek túlságosan félnének tőle a szokásos szarakodáshoz. A többi tanársegéd nem próbálta elcserélni a kellemes, délután kettes időpontjait a szörnyű, reggel nyolcasaikkal, a laborban a többiek nem vágtak elé a sorban a mikroszkópért, és az oktatói kar két különböző tagja, akiket Olive hetek óta próbált elérni, végre méltóztatott válaszolni az e-mailjeire. Kicsit igazságtalannak tűnt kihasználni ezt a hatalmas félreértést, de az egyetem törvények nélküli világ, és az elmúlt két év Olive számára csupa gyötrelem volt. Megtanult megragadni minden lehetőséget, ami csak adódott. És ha néhány – jó, a legtöbb – diák a tanszéken gyanakodva néz rá azért, mert Adam Carlsennel randizik, ám legyen. A barátai, úgy tűnt, nagyjából rendben vannak ezzel, még ha kicsit értetlenül is álltak a dologhoz.

Kivéve Malcolmot. Három teljes napja úgy kerülte őt, mintha Olive elkapta volna a kanyarót. De Malcolm az Malcolm; majd megszokja.

– Rendben. – A férfi arca teljesen kifejezéstelen volt; szinte túl kifejezéstelen. Mintha nem lenne nagy ügy, és bárhogy lesz, őt nem is érdekelné; mintha az sem számított volna, ha a lány nemet mond.

– De sokat gondolkodtam.

A férfi türelmesen várta, hogy folytassa.

– És szerintem az lenne a legjobb, ha lefektetnénk néhány alapszabályt.

Mielőtt nekikezdünk.

– Alapszabályt?

– Igen. Tudod. Hogy mit tehetünk, és mit nem tehetünk. Hogy mit várhatunk ettől a megállapodástól. Szerintem ez eléggé szokásos eljárás, mielőtt kamurandizni kezdünk.

A férfi oldalra billentette a fejét.

– Szokásos eljárás?

– Aha.

– Hányszor csináltál ilyet?

– Még soha. De ismerem a toposzt.

– A… micsodát? – A férfi zavartan pislogott. Olive ügyet sem vetett rá.

– Oké. – Mély lélegzetet vett, és felemelte a mutatóujját. – Először is, ez a megállapodás kizárólag a kampusz területén érvényes. Nem mintha azt gondolnám, hogy azon kívül találkozni akarnál velem, de arra az esetre, ha úgy tervezted, hogy két legyet ütsz egy csapásra. Nem leszek az utolsó pillanatos beugród, ha valakit haza kell vinned karácsonykor vagy…

– Hanukakor.

– Tessék?

– Valószínűbb, hogy a családom a hanukát ünnepli, nem a karácsonyt. – A férfi vállat vont. – Bár nem valószínű, hogy én bármelyiket is ünnepelném.

– Ó! – Olive egy pillanatra elgondolkodott. – Azt hiszem, az ilyesmit a kamubarátnődnek tudnia kell.

A férfi szája leheletnyi mosolyra húzódott, de egy szót sem szólt.

– Oké. Második szabály. Igazából tekinthető az első szabály kiterjesztésének. De… – Olive az ajkába harapott, miközben próbálta rávenni magát, hogy kibökje. – Nincs szex.

A férfi sokáig meg sem moccant. Egy millimétert sem. Aztán az ajkai szétváltak, de hang nem jött ki rajtuk, és Olive rájött, elérte, hogy Adam Carlsennek elakadjon a szava. Ami bármelyik másik napon mókás lett volna, de mivel úgy tűnt, elképedt attól, hogy Olive nem akar szexet a kamukapcsolatukba, a lány gyomra összeszorult.

Azt feltételezte, hogy igen? Vajon Olive utalt valami ilyesmire? El kellene magyaráznia, hogy nagyon keveset szexelt életében? Hogy évekig azon tűnődött, hogy aszexuális-e, és csak mostanában jött rá, hogy talán képes szexuális vonzalmat érezni, de csak olyanok iránt, akikben mélyen megbízik? Hogy ha valamilyen megmagyarázhatatlan okból Adam szexelni akarna vele, képtelen lenne végigcsinálni?

– Figyelj… – Fel akart állni a székből, a pánik felkúszott a torkába. – Sajnálom, de ha az egyik oka annak, hogy felajánlottad, hogy kamurandizzunk, az, hogy azt hitted, hogy mi…

– Nem. – A szó szinte kirobbant a férfiból. Őszintén döbbentnek látszott.

– Elképeszt, hogy egyáltalán úgy érzed, hogy szóba kell hoznod.

– Ó! – Olive arca felforrósodott a férfi hangjában rejlő felháborodástól. Rendben. Persze, hogy nem hitte azt. Vagy hogy egyáltalán akarná, vele. Csak rá kell nézni… miért akarná? – Bocsánat. Nem akartam feltételezni, hogy…

– Nem, logikus, hogy nem köntörfalazunk. Csak meglepődtem.

– Tudom – bólintott Olive. Őszintén, kicsit ő is meglepődött. Hogy itt ül Adam Carlsen irodájában, és a szexről beszél – nem meiózis féle szexről, hanem a lehetséges szexuális aktusról kettőjük között. – Bocsánat. Nem akartam furává tenni a dolgot.

– Semmi gond. Az egész fura. – Megnyúlt közöttük a csend, és Olive észrevette, hogy a férfi kicsit elvörösödik. Csak halványan, de annyira… Olive nem tudta levenni róla a szemét.

– Nincs szex – erősítette meg a férfi egy biccentéssel.

Olive-nak meg kellett köszörülnie a torkát, és fel kellett ocsúdnia abból, hogy Adam arccsontjainak alakját és színét tanulmányozza.

– Nincs szex – ismételte. – Oké. Három. Ez nem igazán szabály, de ez a helyzet: nem fogok randizni mással. Mármint igazából. Az kaotikus lenne, mindent megbonyolítana, és… – Olive habozott. Mondja el neki? Ez túl sok információ? Muszáj tudnia? Hát, most már miért ne? Mintha nem csókolta volna már meg a pasit, vagy hozta volna fel a szexet a munkahelyén. – Én egyébként nem randizom. Jeremy kivétel volt. Én soha… Soha nem randiztam komolyan, és valószínűleg így a legjobb. A doktori így is elég stresszes, és ott vannak a barátaim, és a hasnyálmirigyrákos projektem, és őszintén, jobban is el tudom tölteni az időmet. – Az utolsó néhány szó védekezőbben hangzott, mint tervezte.

Adam csak nézte őt, és meg sem szólalt.

– De persze te randizhatsz – tette hozzá sietve. – Bár azt értékelném, ha nem beszélnél róla másoknak a tanszéken, csak hogy ne tűnjek idiótának, rólad meg ne higgyék azt, hogy megcsalsz, és ne szabaduljanak el a pletykák. Neked is jól jönne, mert azt akarod elhitetni, hogy komoly kapcsolatban…

– Nem fogok.

– Oké. Klassz. Kösz! Tudom, hogy macerás lehet úgy hazudni, hogy elhallgatod az igazságot, de…

– Úgy értem, nem fogok mással randizni.

Volt egyfajta bizonyosság, véglegesség a hangjában, ami meglepte a lányt. Csak bólintani tudott, bár tiltakozni akart, hogy a férfi nem tudhatja, és milliónyi kérdés kavargott az agyában. Ezeknek 99%-a illetlen volt, és semmi köze nem volt hozzá, úgyhogy elhessegette őket.

– Oké. Negyedik. Nyilván nem csinálhatjuk ezt örökké, úgyhogy adnunk kellene magunknak egy határidőt.

A férfi összeszorította az ajkait.

– És mi lenne az?

– Nem tudom biztosan. Úgy kábé egy hónap valószínűleg elég lenne, hogy meggyőzzük Anh-t, hogy határozottan túl vagyok Jeremyn. De lehet, hogy a te részedről nem lesz elég, szóval… mondd meg te!

A férfi mérlegelte, aztán bólintott egyet.

– Szeptember 29.

Az egy kicsivel több, mint egy hónap volt. De ugyanakkor…

– Ez egy furán konkrét dátum.

Olive gyötörte az agyát, próbált rájönni, mi lehet a jelentősége. Csak az jutott az eszébe, hogy azon a héten Bostonban lesz az éves biológiakonferencián.

– Egy nappal a tanszék végleges költségvetési áttekintése után. Ha addig nem bocsátják rendelkezésemre a forrásokat, már nem is fogják.

– Értem. Nos, akkor egyezzünk meg abban, hogy szeptember 29-én elválnak útjaink. Elmondom Anh-nak, hogy a szakítás baráti volt, de szomorú vagyok, mert kicsit még mindig beléd vagyok zúgva. – A férfira mosolygott. – Csak hogy ne gondolja, hogy még mindig Jeremynél tartok. Oké. – Mély lélegzetet vett. – Ötödik és egyben utolsó.

Ez trükkös volt. Tartott tőle, hogy a férfi ez ellen tiltakozni fog.

Észrevette, hogy a kezét tördeli, és határozottan az ölébe rakta.

– Ahhoz, hogy ez működjön, talán… csinálnunk kellene együtt dolgokat.

Néha-néha.

– Dolgokat?

– Dolgokat. Ezt-azt.

– Ezt-azt – ismételte a férfi kétkedve.

– Igen, ezt-azt. Mit csinálsz, amikor szórakozol? – Biztosan valami szörnyűségért van oda, mint a tehéndöntögetés vagy a japán cserebogár-viadal. Talán porcelánbabákat gyűjt. Talán lelkes geocachingelő. Talán e-cigis találkozókra jár. Úristen!

– Szórakozom? – ismételte a férfi úgy, mintha még nem is hallotta volna a szót.

– Aha. Mit csinálsz olyankor, amikor nem a munkahelyeden vagy?

Az idő hosszúsága, ami Olive kérdése és a férfi válasza között eltelt, ijesztő volt.

– Néha otthon is dolgozom. És edzem. És alszom.

Olive-nak konkrétan megálljt kellett parancsolnia magának, hogy ne temesse a kezébe az arcát.

– Az… klassz. Még valami?

– Te mit csinálsz, amikor szórakozol? – kérdezte a férfi kissé dacosan.

– Sok mindent. Én… – Moziba járok. Bár nem volt, mióta Malcolm utoljára elrángatta. Társasjátékozom. Bár mostanában az összes barátja túl elfoglalt, úgyhogy azt sem. Részt vett azon a röplabdaversenyen, de az több mint egy éve volt. – Hát, edzek? – Olive szerette volna letörölni a férfi öntelt arckifejezését. Nagyon. – Mindegy. Valamit rendszeresen együtt kellene csinálnunk. Nem tudom, kávézzunk? Mondjuk hetente egyszer? Csak tíz percre, olyan helyen, ahol az emberek könnyen láthatnak minket. Tudom, hogy idegesítőnek hangzik, és időpocsékolásnak, de nagyon rövid lesz, hihetőbbé tenné a kamurandizást, és…

– Rendben.

Ó!

Olive azt hitte, több győzködés kell ehhez. Sokkal több. De ez volt a férfi érdeke is. A kollégáinak hinniük kellett a kapcsolatukban, ha rá akarja venni őket, hogy bocsássák a rendelkezésére a kutatási pénzt.

– Oké. Hát… – Olive kényszerítette magát, hogy ne tűnődjön tovább azon, hogy a férfi miért ilyen készséges, és próbálta maga elé képzelni a naptárát. – Mit szólsz a szerdához?

Adam úgy fordította a székét, hogy szembenézzen a számítógépével, és rákattintott egy naptáralkalmazásra. Annyira tele volt színes rubrikákkal, hogy Olive-ot helyette is elfogta a szorongás.

– Délelőtt tizenegy előtt jó. És este hat után.

– Tízkor?

A férfi visszafordult hozzá.

– A tíz jó.

– Oké. – Olive várta, hogy a férfi begépelje, de az nem moccant. – Nem írod be a naptáradba?

– Emlékezni fogok rá – válaszolta Adam higgadtan.

– Akkor jó. – Olive erőfeszítést tett, hogy mosolyogjon, és viszonylag őszintének érezte. Sokkal őszintébbnek, mint amilyenre valaha képesnek érezte magát Adam Carlsen jelenlétében. – Remek! Akkor szerdán kamurandizunk.

A férfi szemöldökei között megjelent egy vonal.

– Miért hajtogatod ezt?

– Micsodát?

– Kamurandi. Mintha létezne ilyen.

– Mert létezik is. Nem nézel rom-comokat?

A férfi értetlen arccal nézett rá, aztán Olive megköszörülte a torkát, és lenézett a térdére.

– Rendben. – Úristen, semmi közös nincs bennük! Soha nem fognak beszédtémát találni. A tízperces kávészüneteik lesznek a legfájdalmasabb és legkínosabb részei a már amúgy is fájdalmas és kínos heteinek.

De Anh meg fogja kapni a gyönyörű love storyját, neki meg nem kell a végtelenségig várni az elektronmikroszkópra. Csak ez számít.

Felállt, és a férfi felé nyújtotta a kezét, mert úgy gondolta, minden kamurandi-megállapodás megérdemel legalább egy kézrázást. Adam habozva méregette őt néhány másodpercig. Aztán felállt, és átfogta a lány ujjait. Összeérő kezüket figyelte, aztán a lány szemébe nézett, Olive pedig utasította magát, hogy ne vegye észre Adam bőrének forróságát vagy azt, hogy mennyire széles vagy… bármi mást rajta. Amikor a férfi végül elengedte, tudatos erőfeszítésre volt szüksége, hogy ne nézze a tenyerét.

Adam csinált vele valamit? Egyértelműen úgy érezte. Bizsergett.

– Mikor akarsz kezdeni?

– Mit szólsz a jövő héthez? – Péntek volt, vagyis kevesebb, mint hét napja volt, hogy pszichológiailag felkészüljön az élményre, hogy Adam Carlsennel fog kávézni. Tudta, hogy képes erre… ha el tudott érni 97%-ot a GRE szóbeli részén, akkor bármire képes, vagy ilyesmi… de még mindig szörnyű ötletnek tűnt.

– Jól hangzik.

Hát megtörténik. Istenem!

– Találkozzunk a Starbucksban a kampuszon! A legtöbb egyetemista ott kávézik, valaki biztosan kiszúr minket. – Olive elindult az ajtó felé, aztán megállt, hogy hátra pillantson Adamre. – Akkor gondolom, találkozunk a szerdai kamurandin?

A férfi még mindig az asztala mögött állt, a karját összefonta a mellkasán. Olive-ot nézte. Sokkal kevésbé tűnt bosszúsnak ettől az egész kalamajkától, mint amire Olive számított. Kedvesnek… látszott.

– Szia, Olive!

– ADD IDE A SÓT!

– Malcolm.

– És az olajat.

– Malcolm…

– A napraforgót. Ne azt a szőlőmag szarságot!

– Figyelj! Nem az van, amire gondolsz…

– Jó. Majd hozom én.

Igazság szerint Malcolmnak minden oka megvolt, hogy dühös legyen. És Olive együttérzett vele. Malcolm egy évvel járt előtte, és ő volt a királyi STEM családjának ifjú sarja. Biológusok, geológusok, botanikusok, fizikusok és ki tudja még milyen „usok” nemzedékei keverték a DNS-üket, és gyártottak kis tudománygépeket generációk óta. Az apja valamelyik állami iskola dékánja volt a keleti parton. Az anyja tartott egy Ted Talkot a Purkinje-sejtekről, ami több milliós nézettséget ért el a Youtube-on. Be akart Malcolm kerülni a PhD-programba? Tudományos karrierre vágyott? Valószínűleg nem. Volt bármi választása, tekintve a nyomást, amit a családja pelenkás kora óta helyezett rá? Szintén nem.

Mondani sem kell, hogy Malcolm boldogtalan volt. Az volt a terve, hogy megcsinálja a PhD-t, szerez egy szép, kényelmes ipari állást, és sok pénzt keres, miközben kilenctől ötig dolgozik; ez gyakorlatilag azt jelentette, hogy „kutató”, az ellen a szülei nem tiltakozhatnak. Legalábbis nem túl szigorúan. Közben pedig csak arra vágyott, hogy a lehető legtraumamentesebb élményeket szerezze meg a doktori tanulmányai alatt. Olyasmiket csinált, ami a legtöbb diák számára elképzelhetetlen volt, például valódi kaját főzött. Eljárt túrázni! Meditált! Játszott egy színdarabban! Úgy randizott, mintha az olimpiai sportág lenne. („Tényleg olimpiai sportág, Olive. És én az aranyra gyúrok.”)

Ezért, amikor Adam kényszerítette Malcolmot, hogy kidobjon egy csomó adatot, és megismételje a tanulmányai felét, az nagyon-nagyon gyötrelmes néhány hónap volt. Visszatekintve, Malcolm akkoriban kezdhetett dögvészt kívánni a Carlsen-házra (akkoriban a Rómeó és Júliát próbálta).

– Malcolm, kérlek, beszélhetnénk erről?

– Beszélünk.

– Nem, te főzöl, én meg csak állok itt, és próbállak rávenni, hogy beismerd, hogy mérges vagy, mert Adam…

Malcolm elfordult a ragujától, és az ujját rázta Olive felé.

– Ki ne mondd!

– Mit ne mondjak ki?

– Tudod, mit.

– Adam Carl…?

– Ne mondd ki a nevét!

A lány az égnek emelte a kezét.

– Ez őrültség! Kamu az egész, Malcolm. A fiú visszatért a spárga aprításához.

– Add ide a sót!

– Figyelsz rám egyáltalán? Nem valódi.

– Meg a sót és a…

– A kapcsolat hamis. Igazából nem járunk. Megjátsszuk, hogy az emberek azt higgyék, hogy járunk.

Malcolm keze megállt aprítás közben.

– Hogy mi?

– Hallottad.

– Ez egy… barátság extrákkal megállapodás? Mert…

– Nem. Az ellenkezője. Nincsenek extrák. Zéró extra. Zéró szex. És zéró barátság.

A fiú összehúzott szemmel meredt rá.

– Csak hogy tisztázzuk, az orál és a popsi-cucc is teljesen szexnek számít.

– Malcolm.

A fiú közelebb lépett, felkapott egy konyharuhát, hogy megtörölje a kezét, az orrlyukai kitágultak.

– Félek megkérdezni.

– Tudom, hogy nevetségesen hangzik. Kisegít engem azzal, hogy úgy tesz, mintha együtt lennénk, mert hazudtam Anh-nak, és azt akarom, hogy ne legyen baja azzal, hogy Jeremyvel randizik. Az egész színjáték. Adammel beszéltünk pontosan… – Olive ott helyben eldöntötte, hogy elhallgat minden információt az Éjszakával kapcsolatban – háromszor, és semmit sem tudok róla. Kivéve, hogy segít nekem megoldani a helyzetet, én pedig megragadtam a lehetőséget.

Malcolm azt az arcot vágta, amit azoknak tartogatott, akik szandált hordtak fehér zoknival. Kicsit ijesztő tudott lenni, ezt el kellett ismerni.

– Ez… Azta! – Egy ér lüktetett a homlokán. – Ol, ez lélegzetelállító hülyeség!

– Talán. – Igen. Igen, az. – De ez van. És támogatnod kell ebben az idiótaságban, mert Anh-nal ti vagytok a legjobb barátaim.

– Nem Carlsen a legjobb barátod?

– Ne már, Malcolm! Ő egy seggfej. De igazából egész kedves velem, és…

– Én nem is… – Malcolm grimaszolt. – Erre nem is mondok semmit. A lány felsóhajtott.

– Oké. Ne is mondj rá semmit! Nem is kell. De lehetne, hogy nem utálsz? Légyszi! Tudom, hogy a doktorisok fele számára a pasi kész rémálom, téged is beleértve. De kisegít engem. Csak az a fontos, hogy ti ketten tudjátok az igazat. De Anh-nak nem mondhatom el…

– ...nyilvánvaló okokból.

– ...nyilvánvaló okokból – fejezte be a lány ugyanakkor, és elmosolyodott. Malcolm csak rosszallóan rázta a fejét, de az arckifejezése ellágyult.

– Ol. Te elképesztő vagy. És kedves, túlságosan is. Találnod kellene valaki jobbat Carlsennél. Valakit, akivel igazából randizhatsz.

– Ja, persze. – A lány a szemét forgatta. – Mert olyan jól ment Jeremyvel. Akivel csak a te tanácsodra egyeztem bele a randiba. Azt mondtad: „Adj a fiúnak egy esélyt!” Meg azt, hogy: „Mi baj lehet belőle?”.

Malcolm sötéten nézett rá, Olive pedig felnevetett.

– Figyelj, világos, hogy rosszul megy a valódi randizás. Talán a kamurandizás más lesz. Talán megtaláltam, ami nekem való.

Malcolm felsóhajtott.

– Muszáj Carlsennek lennie? Vannak jobb oktatók is, akikkel kamurandizhatsz.

– Például kicsoda?

– Nem tudom. Dr. McCoy?

– A felesége nem most szült hármasikreket?

– Ó, igen. És mi van Holden Rodriguesszel? Ő dögös. Cuki a mosolya is.

Én csak tudom… rám mindig mosolyog.

Olive-ból kitört a nevetés.

– Sosem tudnék kamurandizni dr. Rodriguesszel azok után, hogy az elmúlt két évben kitartóan epekedtél a pasi után.

– Így van, nem is tagadom. Meséltem már neked, milyen komolyan flörtöltünk az alapképzéses kutatói vásáron? Egész biztos vagyok benne, hogy többször rám kacsintott a terem túlfeléről. Na most, egyesek szerint csak belement valami a szemébe, de…

– Én. Én mondtam, hogy valószínűleg van valami a szemében. Te meg kétnaponta emlegeted.

– Igaz. – Malcolm felsóhajtott. – Ol, én magam kamurandiztam volna veled egy szempillantás alatt, csak hogy megmentselek attól az istenverte Carlsentől. Fogtam volna a kezedet, odaadtam volna a dzsekimet, ha fázol, és nagy nyilvánosság előtt csokirózsákat és plüssmacikat ajándékoztam volna neked Valentin-napon.

Milyen üdítő volt olyasvalakivel beszélgetni, aki látott már legalább egy rom-comot életében. Vagy inkább tízet.

– Tudom. De te közben minden héten mást hozol haza, és imádod, én meg imádom, hogy imádod. Nem akarlak ebben megakadályozni.

– Jogos. – Malcolm elégedettnek tűnt. Hogy azért, mert tényleg kivette a részét a dolgokból, vagy azért, hogy Olive ennyire megértette a randizási szokásait, nem volt tiszta a lány számára.

– Akkor lehetne, hogy ne utálj, légyszi?

Malcolm ledobta a konyharuhát a pultra, és közelebb lépett.

– Ol, sosem tudnálak utálni. Mindig a Kalamatám leszel. – A mellkasához húzta a lányt, és szorosan megölelte. Az elején, amikor megismerkedtek, Olive folyton összezavarodott attól, hogy a srác mennyire szereti az érintést, valószínűleg azért, mert évek óta nem volt része ilyen szeretetteljes kapcsolatban. Most Malcolm ölelései jelentették számára a boldogságot.

A fiú vállára hajtotta a fejét, és belemosolygott a pólója pamutjába.

– Kösz!

Malcolm még szorosabban ölelte.

– És megígérem, ha valaha hazahozom Adamet, zoknit teszek az ajtómra… Aú!

– Te gonosz nőszemély!

– Vicceltem! Várj, ne menj, valami fontosat kell mondanom neked. Malcolm haragos tekintettel állt meg az ajtóban.

– Elértem a maximumot a Carlsennel kapcsolatos beszélgetés elviselhető napi adagjában. Ennél több már halálos adagnak számít, szóval…

– Tom Benton, a harvardi rákkutató megkeresett! Még nincs eldöntve, de talán érdekelné őt, hogy jövőre a laborjában dolgozzak.

– Úristen! – Malcolm boldogan visszasétált hozzá. – Ol, ez elképesztő! Azt hittem, még egyik kutató sem jelzett vissza, akivel felvetted a kapcsolatot.

– Nagyon sokáig nem. De most Benton igen, és tudod, hogy ő mennyire híres és közismert. Valószínűleg több kutatási pénze van, mint amiről én valaha is álmodhatnék. Ez…

– Fantasztikus! Tényleg fantasztikus lenne! Ol, annyira büszke vagyok rád! – Malcolm megfogta a kezét. Fülig érő mosolya lassan ellágyult. – És az anyukád is nagyon büszke lenne.

Olive félrenézett, és gyorsan pislogott. Nem akart sírni, ma este nem.

– Semmi sincs kőbe vésve. Még meg kell győznöm a pasit. Kell majd egy kis kampányolás meg az egész „mutasd be a kutatásodat” műsor. Ami, mint tudod, nem az erősségem. Még mindig lehet, hogy nem jön össze…

– De, összejön.

Így van. Igen. Optimistának kell lennie. Olive bólintott, és mosolyogni próbált.

– De ha esetleg nem… ő akkor is büszke lenne.

Olive megint bólintott. Amikor egy könnycseppnek sikerült legördülnie az arcán, úgy döntött, ám legyen!

Negyvenöt perccel később ott ültek Malcolmmal a miniatűr kanapéjukon, egymáshoz préselődött karokkal, és nézték az American Ninja Warrior ismétlését, miközben igencsak sótlan zöldséges ragut ettek.

Negyedik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Adam Carlsenben és bennem az égvilágon semmi közös nincs, és vele kávézni kétszer fájdalmasabb lesz, mint egy gyökérkezelés. Altatás nélkül.

Olive késve és pocsék hangulatban érkezett szerdán az első kamurandira, miután egy egész délelőttöt töltött morgolódva az olcsó reagensek miatt, amik nem oldódtak fel, nem csapódtak ki, nem gerjesztődtek hullámok hatására, aztán amiatt, hogy nem maradt belőlük elég ahhoz, hogy az egész tesztet lefuttassa.

A kávézó ajtaja előtt megállt, és vett egy mély lélegzetet. Jobb laborra van szüksége, ha tisztességes tudományos munkát akar végezni. Jobb felszerelésre. Jobb reagensekre. Jobb baktériumtenyészetekre. Jobb mindenre. Jövő héten, amikor Tom Benton megérkezik, a legjobb formáját kell mutatnia. Elő kell készítenie a terepet, nem egy olyan kávéra vesztegetni az idejét, amit nem különösebben akar, olyasvalakivel, akivel biztosan nem akar beszélni, amikor épp a kísérleti protokoll felénél tart.

Ugh.

Amikor belépett a kávézóba, Adam már ott volt egy fekete Henley felsőben, amit mintha úgy terveztek volna meg és gyártottak volna le, hogy az ő felsőtestére gondoltak. Olive egy pillanatra elkábult, nem feltétlenül attól, hogy a férfinak jól állnak a ruhái, hanem hogy egyáltalán feltűnt neki, hogy valaki mit visel. Ez nem volt jellemző rá. Hisz az elmúlt két év nagy részében látta Adamet kóvályogni a biológia tanszék épületében, arról nem is beszélve, hogy az elmúlt néhány hétben beszéltek is, még többször is a kelleténél. Még csókolóztak is, ha az ember rendes csóknak nevezi azt, ami az Éjszakán történt. A felismerés, ami lesújtott rá, miközben beálltak a sorba kávéért, szédítő és kissé nyugtalanító volt.

Adam Carlsen jóképű volt.

Adam Carlsen a hosszú orrával és hullámos hajával, a telt ajkaival és a szögletes arcával, amiknek nem kellett volna összeilleniük, de valahogy mégis passzoltak egymáshoz, nagyon-nagyon-nagyon jóképű volt. Olive-nak fogalma sem volt róla, hogy korábban miért nem fogta fel, vagy miért attól tűnt fel neki, hogy felvett egy egyszerű fekete felsőt.

Kényszerítette magát, hogy előre nézzen, az itallapra a férfi mellkasa helyett. A kávézóban összesen három biológushallgató, egy gyógyszertanos posztdoktoris és egy kutatóasszisztens figyelte őket. Tökéletes!

– És hogy vagy? – kérdezte, mert ezt csinálja normál esetben az ember.

– Jól. És te?

– Jól.

Olive-nak eszébe jutott, hogy talán nem gondolta át ezt olyan alaposan, mint kellett volna. Mert talán az volt a céljuk, hogy együtt lássák őket, de attól, hogy némán állnak egymás mellett, senki nem fogja azt hinni, hogy boldogan randiznak. És Adam… hát. Nem tűnt valószínűnek, hogy a férfi beszélgetést kezdeményezne.

– Szóval… – Olive párszor a talppárnájára helyezte a testsúlyát. – Mi a kedvenc színed?

A férfi zavartan nézett rá.

– Tessék?

– A kedvenc színed.

– A kedvenc színem?

– Aha.

Megjelent egy ránc a férfi két szemöldöke között.

– Én… nem tudom.

– Hogy érted, hogy nem tudod?

– Színek. Mind egyforma.

– Biztos van egy, amit a legjobban szeretsz.

– Nem hiszem.

– Piros?

– Nem tudom.

– Sárga? Hányászöld?

A férfi összehúzta a szemét.

– Miért kérdezed? Olive vállat von.

– Úgy érzem, ez olyasmi, amit tudnom kell.

– Miért?

– Mert. Ha valaki megpróbál rájönni, hogy tényleg randizunk-e, ez lehet az egyik első kérdés, amit feltesznek. A top 5-ben tuti benne van.

A férfi néhány másodpercig őt fürkészte.

– Ez szerinted előfordulhat?

– Körülbelül akkora valószínűséggel, mint hogy kamurandizom veled. Adam bólintott, mintha ezt elfogadná.

– Oké. A fekete, azt hiszem.

– Tudhattam volna.

– Mi a baj a feketével? – Adam a homlokát ráncolta.

– Az nem is szín. Gyakorlatilag az a nem-szín.

– Jobb, mint a hányászöld.

– Nem, nem az.

– Dehogynem.

– Hát, jó. Mondjuk egészen illik a te „sötétség ivadéka” személyiségedhez.

– Ez egyáltalán mit…?

– Jó reggelt! – A barista vidáman rájuk mosolygott. – Mit adhatok? Olive visszamosolygott, és intett Adamnek, hogy ő rendeljen először.

– Kávét. – Egy pillantást vetett a lányra, aztán szégyenlősen hozzátette.

– Feketén.

Olive-nak le kellett hajtania a fejét, hogy elrejtse a mosolyát, de amikor újra Adamre pillantott, a férfi szája is felfelé húzódott. Ami – ahogy azt Olive vonakodva beismerte – nem állt rosszul neki. Nem törődött ezzel, és megrendelte a legtöményebb, legcukrosabb tételt az itallapon, és kért extra tejszínhabot is rá. Eltűnődött, hogy kiegyenlítse-e a dolgot egy almával, vagy inkább fejelje meg az egészet egy sütivel, amikor Adam elővett egy hitelkártyát a tárcájából, és a pénztáros felé nyújtotta.

– Jaj, nem! Nem, nem, nem. Nem. – Olive a férfi keze elé tette a kezét, és lejjebb vitte a hangját. – Nem fizethetsz a dolgaimért.

A férfi pislogott.

– Nem?

– Nem ilyen fajta kamukapcsolatunk van. Adam meglepetten nézett rá.

– Nem?

– Nem – Olive a fejét rázta. – Soha nem kamurandiznék olyan pasival, aki azt hiszi, hogy ki kell fizetnie a kávémat, csak azért, mert pasi.

Adam felvonta a szemöldökét.

– Kétlem, hogy létezik olyan nyelv, ahol arra, amit az előbb rendeltél, úgy hivatkoznának, hogy „kávé”.

– Hé…

– És nem arról van szó, hogy „pasi” vagyok – a szó kicsit fájdalmasan hangzott el a szájából –, hanem arról, hogy te még mindig diák vagy. És az éves bevételedről.

A lány egy pillanatig habozott, hogy vajon meg kellene-e sértődnie. Adam most a közismert seggfej önmaga? Atyáskodik felette? Azt hiszi, hogy szegény? Aztán eszébe jutott, hogy valójában tényleg szegény, és Adam valószínűleg ötször többet keres nála. Vállat vont, kért még egy csokis kekszet, egy banánt és egy zacskó rágót is a kávéjához. Adam javára legyen mondva, egy szót sem szólt, és szemrebbenés nélkül kifizette a 21 dollár 39 centes végösszeget.

Miközben az italaikra vártak, Olive gondolatai elkalandoztak a projektjéhez, és hogy vajon meg tudja-e győzni dr. Aslant, hogy hamarosan vegyen neki jobb reagenseket. Szórakozottan körülnézett a kávézóban, és azt látta, hogy bár a kutatóasszisztens, a posztdoktoris és az egyik diák elment, két másik (az egyikük szerencsés véletlen folytán épp Anh laborjában dolgozott) még mindig ott ült egy ajtó melletti asztalnál, és pár percenként feléjük sandítottak. Nagyszerű!

Olive a csípőjével nekitámaszkodott a pultnak, és felnézett Adamre. Hála istennek, hogy ez csak hetente tíz percig fog tartani, különben állandóan megrándulna a nyaka.

– Hol születtél? – kérdezte.

– Ez is az egyik zöldkártyás házassági-kihallgatásos kérdésed?

Olive kuncogott. A férfi válaszul elmosolyodott, mintha tetszene neki, hogy megnevettette a lányt. De biztosan valami más okból tette.

– Hollandiában. Hágában.

– Ó!

Adam is nekidőlt a pultnak, közvetlenül a lány előtt.

– Miért „Ó”?

– Nem tudom. – Olive vállat vont. – Azt hiszem, arra számítottam, hogy… New Yorkban. Vagy talán Kansasben.

A férfi a fejét rázta.

– Az anyám amerikai nagykövet volt Hollandiában.

– Nahát! – Furcsa volt elképzelni, hogy Adamnek volt anyja. Családja. Hogy mielőtt magas, ijesztő és hírhedt lett, volt gyerek is. Talán beszélt hollandul. Talán rendszeresen heringet füstölt reggelire. Talán az anyja azt akarta, hogy a nyomdokaiba lépjen, és diplomata legyen, de Adam ragyogó személyisége utat tört, és lemondott erről az álmáról. Olive azon kapta magát, hogy nagyon szeretne többet tudni a férfi neveltetéséről, ami… fura volt. Nagyon fura.

– Parancsoljanak! – Az italaik megjelentek a pulton, Olive azt mondta magának, hogy semmi köze ahhoz, ahogy a szőke barista egyértelműen végigmérte Adamet, amikor a férfi elfordult, hogy levegye a pohara tetejét. Arra is emlékeztette magát, hogy bármennyire is kíváncsi volt Adam diplomata anyjára, arra, hogy a férfi hány nyelven beszél, és hogy szereti-e a tulipánokat, ezek az információk jóval túlmutattak a megállapodásukon.

Az emberek látták őket együtt. Vissza fognak menni a laborjaikba, és valószínűtlen történeteket fognak mesélni dr. Adam Carlsenről és a jelentéktelen lányról, akivel együtt látták. Ideje volt, hogy Olive visszatérjen a tudományhoz.

Megköszörülte a torkát.

– Hát, ez jó móka volt.

Adam meglepetten nézett fel a poharából.

– Vége a szerdai kamurandinak?

– Aha. Szép volt, csapat, most irány a zuhanyzó! Jövő hétig szabad vagy.

– Olive beledugta a szívószálát az italába, és ivott egy kortyot; érezte, ahogy robban a cukor a szájában. Bármit is rendelt, undorítóan finom volt. Valószínűleg már beszéd közben kezdett kialakulni a diabétesze. – Találkozunk…

– Te hol születtél? – kérdezte Adam, mielőtt elindulhattak volna.

Ó! Szóval akkor komolyan belemennek. Adam valószínűleg csak próbál udvarias lenni, Olive magában sóhajtott, és vágyakozva gondolt a munkaasztalára.

– Torontóban.

– Igaz. Kanadai vagy – mondta a férfi, mintha már tudta volna.

– Aha.

– Mikor költöztél ide?

– Nyolc éve. A főiskola miatt.

A férfi bólintott, mintha elraktározná az információt.

– Miért az USA? Kanadában kitűnő iskolák vannak.

– Teljes ösztöndíjat kaptam. – Ez igaz volt. Ha nem is a teljes igazság. Adam a pohártartó kartont babrálta.

– Sokszor visszamész?

– Nem, nem igazán. – Olive lenyalt egy kis tejszínt a szívószálról.

Zavarba jött, amikor a férfi azonnal félrenézett.

– Tervezed, hogy visszaköltözöl, ha végeztél? A lány megfeszült.

– Ha rajtam múlik, nem. – Sok fájdalmas emlék kötötte Kanadához, és az egyetlen családja, azok, akiket a közelben akart tudni, Anh és Malcolm mindketten amerikai állampolgárok voltak. Olive és Anh még meg is egyeztek, hogy ha Olive-ot bármikor az a veszély fenyegeti, hogy elveszíti a vízumát, Anh feleségül veszi. Utólag ez az egész kamurandizás Adammel remek gyakorlás lesz addigra, amikor Olive szintet lép, és komolyan elkezdi kijátszani a Nemzetbiztonsági Hivatalt.

Adam bólintott, és ivott egy korty kávét.

– Kedvenc szín?

Olive nyitotta a száját, hogy megmondja a kedvenc színét, ami annyival jobb, mint Adamé, és…

– A francba!

A férfi sokatmondóan nézett rá.

– Nehéz, igaz?

– Annyi jó van!

– Aha.

– A kéket választom. A világoskéket. Nem, várj!

– Mmm.

– Mondjuk a fehér. Oké, a fehér. Adam csettintett a nyelvével.

– Tudod, azt hiszem, azt nem fogadhatom el. A fehér igazából nem szín.

Inkább az összes szín összerakva…

Olive megcsípte az alkarja belső részét.

– Aú! – hördült fel Adam, tettetett fájdalommal, majd ravasz mosollyal búcsút intett, megfordult, és elindult a biológia tanszék épülete felé.

– Adam! – kiáltott utána Olive.

A férfi megállt, és visszanézett rá.

– Kösz, hogy vettél nekem háromnapi kaját!

Adam habozott, és biccentett. Amit pedig a szájával csinált…

egyértelműen mosolygott rá. Kicsit vonakodva, de akkor is.

– Részemről az öröm, Olive.

Ma, 14:40

FELADÓ: Tom-Benton@harvard.edu

CÍMZETT: Olive-Smith@stanford.edu

TÁRGY: Re:Re:Re: Hasnyálmirigyrák-szűrés projekt

Olive,

Kedd délután repülök oda. Mi lenne, ha szerda délután 3 körül találkoznánk Aysegul Aslan laborjában? A munkatársam majd útbaigazít.

TB

Az iPhone-omról küldve

OLIVE A MÁSODIK szerdai kamurandiról is elkésett, de más okból. Az egésznek Tom Bentonhoz volt köze.

Először is, nem ébredt fel időben, miután előző éjszaka sokáig fennmaradt, azt próbálgatva, hogyan adja el a pasinak a projektjét. Olyan sokszor ismételte el a szövegét, hogy Malcolm a végén már elkezdte befejezni a mondatait, aztán hajnali egykor megdobta Olive-ot egy nektarinnal, és könyörgött neki, hogy gyakoroljon a szobájában. Amit a lány meg is tett, hajnali háromig.

Aztán reggel rájött, hogy a szokásos laboros szerelése (leggings, szakadt póló és nagyon-nagyon kócos konty) valószínűleg nem azt üzenné dr. Bentonnak, hogy „értékes jövőbeli kolléga”, és rengeteg időt eltöltött azzal, hogy valami megfelelőt találjon. Öltözz a sikerhez, és a többi.

Végül eszébe jutott, hogy fogalma sincs, hogy dr. Benton – ebben a pillanatban a legfontosabb személy az életében, és igen, tudta, hogy ez mennyire szomorúan hangzik, de úgy döntött, nem rugózik ezen – egyáltalán hogyan néz ki. Utánanézett a pasinak a telefonján, és rájött, hogy valahol a harmincas évei végén jár, szőke, kékszemű, a fogai pedig nagyon egyenesek és nagyon fehérek. Amikor Olive megérkezett a kampuszon lévő Starbucksba, azt suttogta a férfi harvardi portréjának:

– Kérlek, hadd dolgozhassak a laborodban! – Aztán észrevette Adamet.

Szokatlanul felhős nap volt. Még augusztus volt, de mégis, mintha ősz vége felé jártak volna. Olive vetett a férfira egy pillantást, és azonnal tudta, hogy pocsék hangulatban van. Eszébe jutott a pletyka, hogy falhoz vágott egy Petri-csészét, mert a kísérlete nem működött, vagy mert az elektronmikroszkópot meg kellett javíttatni, vagy valami más jelentéktelen dolog történt. Elgondolkodott rajta, hogy bebújik az asztal alá.

Semmi baj, mondta magának. Megéri. Anh-nal a dolgok újra visszatértek a rendes kerékvágásba. Még annál is jobb: ő és Jeremy hivatalosan jártak, és előző hétvégén Anh a sörözős estére leggingsben és túlméretezett MIT-pulcsiban állított be, amit nyilván a fiútól vett kölcsön. Amikor Olive a minap kettőjükkel ebédelt, még csak nem is volt kínos. Ráadásul az első-, másod-, sőt a harmadéves hallgatók is túlságosan féltek Adam Carlsen „barátnőjétől” ahhoz, hogy ellopják Olive pipettáit, vagyis többé nem kellett a hátizsákjába gyömöszölni, és hazavinni őket a hétvégére. És még szuper ingyen kaját is szerzett. Megbirkózik Adam Carlsennel, igen, még ezzel az éjsötét hangulatú Adam Carlsennel is. Heti tíz percben, legalábbis.

– Szia! – Elmosolyodott. A férfi olyan pillantással válaszolt, amiből sütött a rosszkedv és az egzisztenciális düh. Olive bátorító lélegzetet vett. – Hogy vagy?

– Jól. – Adam hangja kimért volt, az arckifejezése a szokásosnál feszültebb. Piros kockás inget viselt, és farmert, inkább nézett ki favágónak, mint kutatónak, aki a számítógépes biológia rejtélyeivel foglalkozik. Olive akaratlanul is észrevette az izmait, és újra eltűnődött azon, hogy a ruhái méretre készülnek-e. A haja még mindig kicsit hosszú volt, de rövidebb, mint múlt héten. Kicsit szürreálisnak tűnt, hogy Adam Carlsennel eljutottak arra a pontra, hogy Olive követni tudta a férfi hangulat- és frizuraváltozásait is.

– Mehetünk kávéért? – csicseregte.

A férfi szórakozottan bólintott, alig nézett rá. Hátul egy asztalnál egy ötödéves őket nézte, miközben úgy tett, mintha a laptopja monitorját tisztogatná.

– Bocs, ha késtem, csak…

– Semmi baj.

– Jól telt a heted?

– Jól.

Oké.

– És… csináltál valami jót a hétvégén?

– Dolgoztam.

Beálltak a sorba rendelni, és Olive alig tudta megállni, hogy fel ne sóhajtson.

– Kellemes az idő, nem? Nincs túl meleg. A férfi felmordult válaszul.

Kezdett kicsit sok lenni. Volt egy határ, hogy Olive mit hajlandó megtenni ezért a kamukapcsolatért, még egy ingyen mangós frappuccinóért is. Felsóhajtott.

– A fodrász miatt van?

Ez felkeltette a férfi figyelmét. Adam lenézett rá, a szemöldökei között mély, függőleges vonal húzódott.

– Tessék?

– A hangulat. A fodrász miatt van?

– Milyen hangulat?

Olive széles mozdulattal felé intett.

– Ez. Ez a rossz hangulat, amiben vagy.

– Nincs rossz hangulatom.

Olive felhorkant – bár ez valószínűleg nem a megfelelő kifejezés arra, amit az imént csinált. Túl hangos volt, és gúnyos. Egy tüsszentéssel kevert röhögés.

– Mi az? – Adam a homlokát ráncolta, nem értékelte a tüsszentve nevetést.

– Ne már!

– Mi az?

– Árad belőled a rosszkedv.

– Nem igaz. – Adam felháborodottnak tűnt, amit a lány furcsán aranyosnak talált.

– De, nagyon is. Megláttam az arcod, és rögtön tudtam.

– Dehogy tudtad.

– De tudtam. Tudom. De nem baj, lehetsz rosszkedvű.

Sorra kerültek, úgyhogy Olive előrelépett, és a pénztárosra mosolygott.

– Jó reggelt! Egy sütőtökös lattét kérek. És azt a krémsajtos sütit. Igen, azt, köszi! És… – mutatóujjával Adam felé bökött – neki egy kamillatea lesz. Cukor nélkül – tette hozzá vidáman. Azonnal oldalra lépett néhányat, remélve, hogy elkerülheti a kárt, ha esetleg Adam úgy döntene, hogy hozzávág egy Petri-csészét. Meglepte, amikor a férfi higgadtan átnyújtotta a kártyáját a fiúnak a pult mögött. Tényleg nem annyira rossz, mint mondják.

– Utálom a teát – közölte Adam. – És a kamillát. Olive szélesen mosolygott rá.

– Az pech.

– Okostojás.

Adam egyenesen előrenézett, de Olive majdnem biztosra vette, hogy mindjárt elmosolyodik. Sok mindent el lehetett mondani róla, de azt nem, hogy nincs humorérzéke.

– Szóval nem a frizura?

– Hm? Ó, nem. Furán hosszú volt. Útban volt futás közben. Ó! Tehát fut. Mint Olive.

– Oké. Klassz. Mert nem néz ki rosszul.

Jól néz ki. Mármint nagyon jól. Múlt héten valószínűleg te voltál a legjóképűbb ember, akivel valaha beszéltem, de most még jobban nézel ki. Nem mintha engem érdekelne az ilyesmi. Egyáltalán nem érdekel. Ritkán veszem észre a pasikat, és nem tudom biztosan, miért veszlek észre téged… vagy a hajadat… vagy a ruháidat, vagy hogy milyen magas és széles vagy. Tényleg nem értem. Sosem érdekel. Általában. Ugh.

– Én… – Úgy tűnt, a férfi egy pillanatra zavarba jött, az ajkai hangtalanul mozogtak, miközben megfelelő válasz után kutatott. Aztán egyszer csak azt mondta: – Ma reggel beszéltem a tanszékvezetővel. Továbbra sem bocsátja a rendelkezésemre a kutatási pénzt.

– Ó! – Olive oldalra billentette a fejét. – Azt hittem, erről szeptemberig nem döntenek.

– Nem is. Ez egy informális találkozó volt, de szóba került a téma. Azt mondta, továbbra is figyeli a helyzetet.

– Értem. – Olive várt, hogy a férfi folytassa. Amikor világossá vált, hogy nem teszi, megkérdezte: – Figyeli… pontosan hogyan?

– Az nem világos. – Adam álla megfeszült.

– Sajnálom! – Együttérzett a férfival. Tényleg. Ha valamivel együtt tudott érezni, akkor az az, ha a tudományos munka hirtelen megszakad a forráshiány miatt. – Ez azt jelenti, hogy nem folytathatod a kutatásaidat?

– Vannak más kutatási pénzeim.

– Szóval… a gond az, hogy nem tudsz új tanulmányokba kezdeni?

– Nem. Át kellett csoportosítanom néhány dolgot, de új kutatásokra is jut majd.

Hmm?

– Értem. – Olive a torkát köszörülte. – Szóval… hadd foglaljam össze! Úgy tűnik, hogy a Stanford egy pletykára alapozva befagyasztotta a forrásaidat, ami egy szar húzás, ebben egyetértek. De most úgy tűnik, megengedheted magadnak, amit terveztél, szóval… ez nem a világ vége.

Adam sértetten nézett rá, és hirtelen még bosszúsabbnak tűnt.

Ajaj!

– Ne érts félre, elviekben értem a dolgot, és én is dühös lennék. De hány más támogatásod van? Vagyis inkább ne válaszolj! Nem biztos, hogy tudni akarom.

Valószínűleg vagy tizenöt. Állandó oktatói állása is volt, több tucatnyi publikációja, és ott az a sok kitüntetés, amit felsoroltak a honlapon. Arról nem is beszélve, hogy olvasta Adam önéletrajzában, hogy van egy szabadalma. Olive-nak ezzel szemben olcsó reagensei voltak, és régi pipettái, amiket rendszeresen elloptak. Próbált nem agyalni azon, hogy Adam mennyivel előrébb járt a karrierjében, mint ő, de azt sem lehet elfelejteni, hogy a fickó mennyire jó abban, amit csinál. Milyen idegesítően jó.

– Azt akarom mondani, hogy ez nem leküzdhetetlen probléma. És aktívan dolgozunk rajta. Együtt csináljuk ezt, megmutatjuk az embereknek, hogy örökre itt maradsz a csodás barátnőd miatt.

Olive széles mozdulatokkal magára mutatott, és a férfi bosszús tekintete követte a kezét. Adam egyértelműen nem rajongott a racionalizálásért és az érzelmi feldolgozásért.

– Vagy maradhatsz dühös, elmehetünk a laborodba, és mérgező reagensekkel teli kémcsöveket vághatnánk egymáshoz, amíg a harmadfokú égés fájdalma felül nem írja a szar kedvedet. Jó mókának hangzik, nem?

Adam félrenézett, és a szemét forgatta, de Olive látta rajta, hogy szórakoztatja.

– Akkora okostojás vagy!

– Talán, de nem én morogtam, amikor megkérdeztem, hogy milyen volt a heted.

– Nem morogtam. Kamillateát rendeltél nekem.

A lány elmosolyodott.

– Szívesen.

Pár pillanatig hallgattak, közben Olive elrágta az első falat sütit. Amikor lenyelte, így szólt:

– Sajnálom a forrásaidat. A férfi a fejét rázta.

– Sajnálom a rosszkedvet.

Ó!

– Semmi gond. Erről vagy híres.

– Igen?

– Aha. Jellemző rád.

– Tényleg?

– Mmm.

Adam szája megrándult.

– Talán meg akartalak kímélni.

Olive elmosolyodott, mert ez igazából kedves dolog volt. Pedig Adam nem kedves ember, de vele az idő nagy részében nagyon kedves; ha nem is mindig. Adam majdnem visszamosolygott, és úgy nézett rá, hogy azt Olive nem igazán tudta értelmezni, de fura gondolatai támadtak, amíg a barista le nem tette az italaikat a pultra. A férfi hirtelen úgy festett, mint aki mindjárt elhányja magát.

– Adam? Mi a baj?

A férfi Olive poharára meredt, és hátralépett.

– Annak az izének a szaga.

Olive mélyet lélegzet. Mennyei!

– Nem szereted a sütőtökös lattét?

Adam az orrát ráncolta, és még jobban távolodott.

– Undorító!

– Hogy utálhatod? Ez a legjobb dolog, amit az országod az elmúlt évszázadban feltalált.

– Kérlek, állj hátrébb! Ez bűzlik.

– Hé! Ha választanom kell közted és a sütőtökös latte között, talán át kellene gondolnunk a megállapodásunkat.

Adam úgy nézte a lány poharát, mintha radioaktív hulladék lenne benne.

– Talán igazad van.

Kinyitotta Olive előtt az ajtót, amikor kiléptek a kávézóból, és vigyázott, hogy ne menjen túl közel az italhoz. Odakint szitálni kezdett az eső. A diákok gyorsan elpakolták a laptopjaikat és notebookjaikat a kinti asztalokról, hogy elinduljanak órára vagy átvonuljanak a könyvtárba. Olive, amióta csak az eszét tudta, szerelmes volt az esőbe. Mélyet lélegzett, megtöltötte a tüdejét esőszaggal, és megállt Adammel a lombok alatt. A férfi ivott egy korty kamillateát, ettől Olive elmosolyodott.

– Figyelj! Van egy ötletem. Mész az őszi biotudományos piknikre? Adam bólintott.

– Muszáj. Benne vagyok a biológia tanszék társasági események és kapcsolatépítés bizottságában.

Olive hangosan felnevetett.

– Na ne!

– Aha.

– Te jelentkeztél rá?

– Ez egy szolgálat. A forgórendszerben rám került a sor.

– Á! Ez jó mókának hangzik. – A lány együttérzően megrázkódott, majdnem felnevetett a férfi elborzadó arcát látva. – Hát, én is megyek, dr. Aslan mindannyiunk számára kötelezővé teszi. Azt mondja, erősíti a kötődést a labortársak között. Te kötelezővé teszed a diákjaidnak?

– Nem, vannak más, hatásosabb módszereim, hogy megkeserítsem az életüket.

Olive kuncogott. Adam tényleg vicces volt a maga fura, sötét módján.

– Azt lefogadom. Na, mondom az ötletemet: fussunk össze, ha úgyis ott leszünk. A tanszékvezető szeme láttára, hiszen „figyel téged”. Rebegtetem majd feléd a szempillámat; ő meg látni fogja, hogy gyakorlatilag egy lépésre vagyunk a házasságtól. Aztán gyorsan telefonál egyet, és megjelenik egy furgon, amiről lepakolják a kutatási pénzedet készpénzben, ott, minden…

– Helló, haver!

Egy szőke férfi közeledett. Olive elhallgatott, miközben Adam a férfira mosolygott, és kezet ráztak; közeli baráti kézrázással. Olive pislogott, eltűnődött, hogy képzelődik-e, és belekortyolt a kávéjába.

– Azt hittem, alszol – mondta Adam.

– Megkavart az időeltolódás. Gondoltam, akár el is jöhetek a kampuszra, és munkához láthatok. Meg ennék is valamit. Nálad semmi kaja nincs, haver.

– Van pár alma a konyhában.

– Aha. Semmi kaja.

Olive hátralépett, készen arra, hogy kimentse magát, amikor a szőke férfi felé fordította a figyelmét. Hátborzongatóan ismerősnek tűnt, bár a lány biztosra vette, hogy még nem találkoztak.

– És ő kicsoda? – kérdezte a férfi kíváncsian. A szeme metszően kék volt.

– Ő Olive – válaszolta Adam. Volt egy ütemnyi szünet a lány neve után, ami alatt talán konkretizálnia kellett volna, hogy honnan ismeri. Nem tette, és Olive nem igazán tudta hibáztatni azért, hogy nem akarja elmondani a kamurandis szarságukat valakinek, aki egyértelműen jó barátja. Úgyhogy megőrizte a mosolyát, és hagyta, hogy Adam folytassa: – Olive, ő a kutatótársam…

– Haver! – A férfi úgy tett, mintha kirázná a hideg. – Mutass be úgy, mint a barátodat!

Adam látható vidámsággal forgatta a szemét.

– Ő a barátom és kutatótársam. Dr. Tom Benton.

Ötödik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Minél nagyobb szükségem lenne rá, hogy az agyam csúcsformában legyen, annál nagyobb a valószínűsége, hogy lefagy.

– Egy pillanat! – Dr. Benton oldalra billentette a fejét. A mosolya a helyén maradt, de a tekintete kicsit élesebb lett, kicsit kevésbé felületesen figyelt Olive-ra. – Véletlenül nem…?

Olive ledermedt.

Az agya sosem higgadt vagy rendezett; igazából inkább gondolatok zavaros kuszasága. És mégis, ahogy ott állt Tom Benton előtt, a fejében rá nem jellemző csönd támadt, és több tény is szépen a helyére került.

Az első, hogy komikusan peches. Annak az esélye, hogy az ember, akitől függött, hogy befejezhesse szeretett kutatási projektjét, ismerőse… nem, a barátja annak, akitől azért függött, hogy biztosítsa a szeretett Anh romantikus boldogságát, nevetségesen alacsony volt. És mégis. De Olive különleges szerencséje nem volt újdonság, úgyhogy folytatta a következő gondolattal.

Be kell ismernie Tom Bentonnak, hogy kicsoda. Délután háromkor kellene találkozniuk, és ha úgy tesz, mintha nem ismerné fel, az az utolsó szög lenne a koporsóban a tervei számára, hogy beépüljön a laborjába. Végtére is a kutatók egója hatalmas.

Utolsó tény: ha ezt jól fogalmazza meg, akkor valószínűleg megúszhatja, hogy dr. Benton halljon erről az egész kamurandi-kalamajkáról. Adam nem említette, ami valószínűleg azt jelenti, hogy nem is tervezi. Olive-nak csak követnie kell őt.

Igen. Kitűnő terv. Ezt simán megoldja.

Olive mosolygott, kapaszkodott a sütőtökös lattéjába, és így válaszolt:

– Igen, Olive Smith vagyok, a…

– …barátnő, akiről olyan sokat hallottam?

Francba! Francba, francba, francba! A lány nagyot nyelt.

– Hát… ami azt illeti…

– Kitől? – kérdezte Adam homlokráncolva. Dr. Benton vállat vont.

– Mindenkitől.

– Mindenkitől – ismételte Adam. Most már dühös volt a tekintete. – Bostonban?

– Igen.

– Miért beszélnek az emberek a barátnőmről a Harvardon?

– Mert te te vagy.

– Mert én én vagyok? – értetlenkedett Adam.

– Voltak könnyek. Némi hajtépés. Néhány összetört szív. Ne aggódj, túllesznek rajta!

Adam a szemét forgatta, és dr. Benton visszafordította a figyelmét Olive felé. A lányra mosolygott, és a kezét nyújtotta.

– Nagyon örülök, hogy megismerhetlek! Pletykának tartottam az egész barátnő dolgot, de örülök, hogy… létezel. Bocs, megismételnéd a neved? Szörnyű a névmemóriám…

– Olive vagyok. – A lány megrázta a férfi kezét. Jó szorítás volt, nem túl kemény, de nem túl puha.

– Melyik tanszéken tanítasz, Olive?

Ó, a csudába!

– Ami azt illeti, én nem. Mármint nem tanítok.

– Ó, bocsánat. Nem akartam semmit feltételezni. – A férfi bocsánatkérőn és visszafogottan mosolygott. Puha sármot sugárzott. Fiatal volt, hogy professzor legyen, bár nem olyan fiatal, mint Adam. És magas, de nem annyira, mint Adam. És jóképű, de… igen. Nem olyan jóképű, mint Adam.

– Akkor mit csinálsz? Te is kutató vagy?

– Valójában én…

– Diák – mondta Adam.

Dr. Benton szeme elkerekedett.

– Doktoris – tisztázta Adam. Halvány figyelmeztetés rejlett a hangjában, mintha nagyon szeretné, hogy dr. Benton ejtse a témát.

Dr. Benton természetesen nem tette.

– A te diákod?

Adam a homlokát ráncolta.

– Nem, természetesen nem a… Ez volt a tökéletes indítás.

– Dr. Benton, ami azt illeti, én dr. Aslannal dolgozom. – Talán ez a beszélgetés még menthető volt. – Valószínűleg nem ismeri fel a nevemet, de leveleztünk egymással. Elvileg ma találkoztunk volna. Én vagyok az a diák, aki a hasnyálmirigy-biomarkereken dolgozik. Aki azt kérte, hogy hadd mehessen egy évre a laborjába dolgozni.

Dr. Benton szeme még jobban elkerekedett, és motyogott valamit, ami nagyon hasonlított arra, hogy „Mi a fene?”. Aztán az arca fülig érő, teliszájas mosolyra húzódott.

– Adam, te hatalmas seggfej! Nem is mondtad.

– Nem tudtam – motyogta Adam. A tekintetét Olive-ra szegezte.

– Hogyhogy nem tudtad, hogy a barátnőd…

– Nem említettem Adamnek, mert nem tudtam, hogy ti ketten barátok vagytok – szólt közbe Olive. Aztán arra gondolt, hogy ez talán nem egészen hihető. Ha valóban Adam barátnője lenne, akkor ő mesélt volna a barátairól. Mert döbbenetes csavar, de tényleg úgy tűnik, van neki legalább egy. – Vagyis én… sosem raktam össze a dolgokat, és nem tudtam, hogy te vagy az a Tom, akit mindig emlegetett. – Tessék, máris jobb. Nagyjából. – Elnézést… dr. Benton! Nem akartam…

– Tom – mondta a férfi továbbra is mosolyogva. Úgy tűnt, a döbbenete kellemes meglepetéssé változott. – Kérlek, szólíts Tomnak! – A tekintete néhány pillanatig Adam és Olive között járt ide-oda. Aztán azt kérdezte: – Ráértek? – A kávézóra mutatott. – Miért nem megyünk be most, és beszélgetünk a projektedről? Mi értelme lenne délutánig várnunk.

A lány belekortyolt a lattéjába, hogy időt nyerjen. Hogy ráér-e? Gyakorlatilag igen. Szeretett volna a kampusz széléig rohanni, és beleordítani a semmibe, amíg a modern civilizáció összeomlik, de az nem igazán sürgős. És szeretett volna annyira barátságosnak tűnni dr. Benton… Tom előtt, amennyire csak lehet. Az éhes emberek meg a válogatás ugyebár.

– Ráérek.

– Remek! Te, Adam?

Olive ledermedt. És Adam is, körülbelül egy másodpercre, aztán megjegyezte:

– Nem hiszem, hogy ott kellene lennem, ha meg akarod interjúztatni…

– Jaj, ez nem egy interjú. Csak egy informális beszélgetés, hogy lássuk, Olive és az én kutatásom összeillik-e. Tudni akarod, hogy a barátnőd egy évre Bostonba költözik-e, nem? Gyertek! – Intett nekik, hogy kövessék, aztán belépett a Starbucksba.

Olive és Adam némán egymásra nézett, ami valahogy rengeteget mondott. Azt üzente: Most mi a fenét csináljunk? és Honnan a fenéből tudjam? és Ez fura lesz, meg Nem, ez egyszerűen szörnyű lesz. Aztán Adam felsóhajtott, és beletörődő arccal belépett. Olive követte, és közben szörnyen bánta élete döntéseit.

– Aslan nyugdíjba megy? – kérdezte Tom, miután találtak egy magányos asztalt hátul. Olive-nak nem volt más választása, mint leülni vele szemben… Adam bal oldalán. Ahogy az egy jó „barátnőhöz” illik. Közben a „pasija” morcosan kortyolgatta mellette a kamillateáját. Ezt le kellene fényképeznem, gondolta a lány. Szuper mém lenne belőle.

– Igen, egy-két éven belül – erősítette meg Olive. Szerette a témavezetőjét, mindig támogatta és bátorította. A kezdetektől szabad kezet kapott tőle, hogy kidolgozza a saját kutatási projektjét, ami szinte hallatlannak számított a PhD-hallgatók körében. Egy mentor, aki nem köti gúzsba, jól jött, amikor arról volt szó, hogy saját érdeklődését tudja előtérbe helyezni, de…

– Ha Aslan hamarosan nyugdíjba megy, akkor többet nem pályázik kutatási pénzekre – ami érthető, mert nem lesz itt, hogy végigvigye a projekteket –, vagyis a laborod most nem igazán dúskál a pénzben – foglalta össze tökéletesen Tom. – Oké, mesélj a projektedről! Mi olyan király benne?

– Én… – kezdte Olive; próbálta összeszedni a gondolatait. – Szóval ez… – Újabb szünet. Hosszabb és fájdalmasan kínosabb. – Izé…

Pontosan ez volt a problémája. Tudta, hogy kiváló kutató, megvan a fegyelme és a kritikus gondolkodása ahhoz, hogy jó munkát végezzen a laborban. Sajnos azonban ahhoz, hogy valaki sikereket érjen el a tudományos világban, képesnek kell lennie reklámozni a munkáját, eladni idegeneknek, bemutatni a nyilvánosságnak, és… azt nem élvezte, és nem volt jó benne. Ettől pánikba esett, és úgy érezte, elítélik, mintha egy mikroszkóp üveglapkájára helyezték volna, és a képessége, hogy szintaktikailag koherens mondatokat alkosson, egyszerűen elszivárgott volna az agyából.

Mint épp most. Olive arca felforrósodott, a nyelve összeakadt, és…

– Milyen kérdés ez? – szólt közbe Adam.

Amikor a lány rápillantott, szúrós szemmel nézett Tomra, aki vállat vont.

– Mi a király a projektedben? – ismételte Adam.

– Aha. Király. Tudod, hogy értem.

– Azt hiszem nem, és talán Olive sem. Tom fújtatott.

– Rendben, te mit kérdeznél?

Adam Olive-hoz fordult. A térde súrolta a lány lábát, meleg és furcsán megnyugtató érzés volt Olive számára a farmeren keresztül.

– Milyen kérdéseket céloz meg a projekted? Szerinted miért jelentős? Milyen réseket tölt be a szakirodalomban? Milyen technikákat használsz? Milyen kihívásokat látsz a jövőben?

Tom fújtatott.

– Rendben, persze. Vedd úgy, hogy feltettem ezt az összes hosszú, unalmas kérdést, Olive.

A lány Adamre pillantott, és azt látta, hogy nyugodt, bátorító arckifejezéssel fürkészi őt. Ahogy a férfi megfogalmazta a kérdéseket, az segített rendezni a gondolatait, és a felismerés, hogy mindegyikre van válasza, elolvasztotta a pánik nagy részét. Valószínűleg nem volt szándékos Adam részéről, de szívességet tett neki.

Olive-nak eszébe jutott a Srác a mosdóban, évekkel ezelőtt. Fogalmam sincs, hogy elég jó vagy-e, mondta. Az számít, hogy az indokod elég jó-e ahhoz, hogy a tudományos világot válaszd. Azt mondta, Olive indoka a legjobb, és ezért meg tudja csinálni. Meg kell csinálnia.

– Oké – kezdte újra a lány, miután mély lélegzetet vett, összeszedte, amit előző éjjel gyakorolt Malcolmmal. – A következő a helyzet. A hasnyálmirigyrák nagyon agresszív, és halálos. A prognózisa nagyon rossz, négy emberből csak egy él egy évvel a diagnózis után. – Úgy érezte, a hangja kevésbé zihálós, és magabiztosabb. Jó. – A gond az, hogy nagyon nehéz felfedezni, csak nagyon későn tudjuk diagnosztizálni. Azon a ponton a rák már annyira szétterjedt, hogy a legtöbb kezelés nem sokat tud tenni ellene. De ha a diagnózis gyorsabb lenne…

– Az emberek hamarabb kaphatnának kezelést, és nagyobb lenne az esélyük a túlélésre – mondta Tom kissé türelmetlenül biccentve. – Igen, ezt pontosan tudom. De már van néhány szűrési eszközünk. Például a képalkotás.

Olive nem lepődött meg, hogy a pasi felhozta, mivel Tom laborja a képalkotásra fókuszált.

– Igen, de az drága, időigényes, és gyakran nem segít a hasnyálmirigy elhelyezkedése miatt. De… – Olive újra mély lélegzetet vett – azt hiszem, találtam egy sor biomarkert. Nem szövetbiopsziából… a vérből. Noninvazív, könnyű megszerezni. Olcsó. Egereknél már az első fázisban kimutatja a hasnyálmirigyrákot.

Olive elhallgatott. Tom és Adam mindketten őt nézték. Tom egyértelműen érdeklődött, Adam pedig… őszintén szólva kicsit furán nézett. Talán lenyűgözve? Nem, az lehetetlen.

– Oké. Ez ígéretesen hangzik. Mi a következő lépés?

– Még több adat összegyűjtése. Több elemzés lefuttatása jobb eszközökkel, hogy bizonyítsuk, a biomarkereim érdemesek egy klinikai kísérletre. De ahhoz egy nagyobb laborra van szükségem.

– Értem. – Tom elgondolkodva bólintott, aztán hátradőlt a székén. – Miért a hasnyálmirigyrák?

– Ez az egyik leghalálosabb, és nagyon keveset tudunk arról, hogyan…

– Nem – szakította félbe Tom. – A legtöbb harmadéves doktoranduszt túlságosan lefoglalja, hogy a centrifugáért harcoljon ahhoz, hogy saját kutatással rukkoljanak elő. Kell, hogy legyen oka, hogy ennyire motivált vagy. Egy hozzád közelálló rákos volt?

Olive nagyot nyelt, aztán vonakodva válaszolt.

– Igen.

– Kicsoda?

– Tom – szólalt meg Adam figyelmeztető éllel a hangjában. A térde még mindig Olive combjánál volt. Még mindig meleg volt. És Olive mégis úgy érezte, hogy megfagy az ereiben a vér. Nagyon-nagyon nem akarta kimondani. És mégsem hagyhatta figyelmen kívül a kérdést. Szüksége volt Tom segítségére.

– Az anyám.

Oké. Most már kint van. Kimondta, és most megint próbálhat nem gondolni rá…

– Meghalt?

Szünet. Olive habozott, aztán némán bólintott, nem nézett egyik férfira sem az asztalnál. Tudta, hogy Tom nem próbált gonosz lenni vele, végtére is az emberek kíváncsiak. De ez olyasmi volt, amit Olive nem akart megvitatni. Alig beszélt erről, még Anh-nal és Malcolmmal sem, és gondosan kerülte, hogy írjon az élményeiről a doktoris jelentkezésében, még akkor is, ha mindenki azt mondta, hogy előnyös lenne számára.

Egyszerűen… képtelen volt. Egyszerűen képtelen volt rá.

– Hány éves voltál, amikor…?

– Tom! – szakította félbe Adam élesen. A szükségesnél nagyobb erővel tette le a teáját. – Ne zaklasd a barátnőmet! – Inkább volt fenyegetés, mint figyelmeztetés.

– Rendben. Igen, érzéketlen seggfej vagyok – mosolygott bocsánatkérően Tom.

Olive észrevette, hogy a férfi a vállát nézi. Amikor Olive követte a pillantását, rájött, hogy Adam a széke támlájára tette a karját. Nem ért hozzá, de volt valami… védelmező a testtartásában. Úgy tűnt, rengeteg hőt termel, ami egyáltalán nem volt a lány ellenére. Segített elolvasztani a rossz érzést, ami a Tommal folytatott beszélgetés után maradt.

– De a pasid is az – kacsintott rá Tom. – Oké, Olive. Mondok valamit. – Tom előrehajolt, és felkönyökölt az asztalra. – Elolvastam a tanulmányodat. És az absztraktot, amit benyújtottál az SBD-konferenciára. Még mindig úgy tervezed, hogy elmész?

– Ha elfogadják.

– Biztos vagyok benne, hogy úgy lesz. Kiváló írás. De úgy hangzik, mintha a projekt haladt volna annak a benyújtása óta, és többet kell tudnom róla. Ha úgy döntök, hogy jövőre dolgozhatsz a laboromban, minden költséget állok: fizetés, anyagok, felszerelés, ami csak kell. De tudnom kell, hol állsz, hogy biztosan megéred-e a befektetést.

Olive-nak zakatolt a szíve. Ez ígéretesen hangzott. Nagyon ígéretesen.

– A következő az ajánlatom. Adok két hetet, hogy írj egy összefoglalót, mi mindent csináltál eddig; protokollokat, eredményeket, kihívásokat. Két hét múlva küldd el a jelentést, az alapján döntök. Ez így megvalósíthatónak hangzik?

A lány mosolygott, és lelkesen bólogatott.

– Igen! – Ezt mindenképpen meg tudja csinálni. A bevezetést kiveheti az egyik tanulmányából, a módszereket a labor-protokollokból, az előzetes eredményeket a kutatási pályázatból, amire jelentkezett, de nem kapott meg. És néhány elemzést meg kell ismételnie; csak hogy a jelentés teljesen hibátlan legyen Tom számára. Sok munka lesz kevés idő alatt, de kinek van szüksége alvásra? Vagy pisiszünetre?

– Remek! Közben találkozunk még, és beszélgethetünk. Adammel össze leszünk nőve néhány hétig, mivel azon a kutatáson dolgozunk, amire most kaptunk pénzt. Jössz a holnapi előadásomra?

Olive-nak fogalma sem volt arról, hogy előadást tart, pláne, hogy hol és mikor, de azt mondta:

– Persze! Alig várom! – Olyasvalaki magabiztosságával, aki beállította a visszaszámlálást a telefonján.

– És Adamnél fogok lakni, úgyhogy majd találkozunk nála.

Jaj, ne!

– Hát… – Olive megkockáztatott egy Adamre vetett pillantást, aki kiismerhetetlen volt. – Persze, bár általában nálam találkozunk, szóval…

– Értem. Ellenzed a preparátumgyűjteményét, ugye? – Tom vigyorogva felállt. – Bocsássatok meg! Hozok egy kis kávét, és máris jövök.

Abban a pillanatban, hogy elment, Olive azonnal Adamhez fordult. Most, hogy egyedül maradtak, vagy tíz millió témáról kellett egyeztetniük, de ő csak arra tudott gondolni, hogy:

– Tényleg preparált állatokat gyűjtesz?

Adam gyilkos tekintettel nézett rá, és elvette a karját a vállától. Olive hirtelen fázni kezdett. Elhagyatottnak érezte magát.

– Bocsánat! Fogalmam sem volt róla, hogy a barátod, vagy hogy van egy közös kutatásotok. Annyira különböző a kutatási területetek, hogy a lehetőség eszembe sem jutott.

– De tényleg említetted, hogy nem hiszed, hogy a rákkutatóknak előnyük származik abból, ha együtt dolgoznak számítógépes modellezőkkel.

– Te… – Olive észrevette, hogy Adam szája sarka remeg, eltűnődött, hogy pontosan mióta kezdték ugratni egymást. – Honnan ismeritek egymást?

– Posztdoktoris volt a laboromban, amikor PhD-ztem. Kapcsolatban maradtunk, és többször együttműködtünk az évek során.

Akkor Tom négy-öt évvel lehet idősebb Adamnél.

– A Harvardra jártál, igaz?

Adam bólintott, és Olive-nak egyszerre szörnyű gondolata támadt.

– Mi van, ha úgy érzi, kötelessége elvállalni, mert a kamubarátnőd vagyok?

– Tom nem tenne ilyet. Egyszer kirúgta az unokatestvérét, mert eltört egy áramlási citométert. Nem éppen lágyszívű.

Bagoly mondja, gondolta a lány.

– Figyelj, sajnálom, hogy emiatt hazudnod kell a barátodnak. Ha el akarod mondani neki, hogy ez átverés…

Adam a fejét rázta.

– Ha megtenném, azt sosem mosnám le magamról. A lány felnevetett.

– Igen, azt látom. És őszintén, rám sem vetne jó fényt.

– De Olive, ha a végén úgy döntesz, hogy el akarsz menni a Harvardra, azt titokban kell tartanod szeptember végéig.

A lány felhördült, rájött, hogy a férfi mire céloz.

– Hát persze. Ha az emberek megtudják, hogy elmegyek, a tanszékvezető sosem fogja elhinni, hogy nem mész el te is. Erre nem is gondoltam. Megígérem, hogy nem mondom el senkinek! Vagyis kivéve Malcolmot és Anh-t, de ők remekül tudnak titkot tartani, ők soha…

Adam szemöldöke felszaladt. Olive összerezzent.

– Megtartatom velük a titkot. Esküszöm!

– Nagyra értékelem.

A lány látta, hogy Tom visszafelé tart hozzájuk, és közel hajolt Adamhez, hogy gyorsan elsuttogja:

– Még valami. Az előadás, amit említett, hogy holnap tart…

– Amit „alig vársz”?

Olive az arca belső oldalát harapdálta.

– Igen. Mikor és hol lesz?

Adam halkan felnevetett, épp akkor, amikor Tom újra leült.

– Ne aggódj! E-mailben elküldöm a részleteket.

Hatodik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Többféle típusú és formájú bútordarabbal összehasonlítva Adam Carlsen öle benne van a legjobb 5%-ban a kényelmet, meghittséget és élvezetet tekintve.

Abban a pillanatban, ahogy Olive kinyitotta az előadóterem ajtaját, Anh-nal tágra nyílt szemmel néztek össze, és egyszerre mondták azt, hogy:

– A rohadt életbe!

A Stanfordban töltött két év alatt Olive számtalan szemináriumon, tréningen, előadáson és órán vett részt ebben a teremben, de még soha nem látta ennyire tele. Talán Tom ingyen sört osztogat?

– Azt hiszem, az előadást kötelezővé tették az immunológusoknak és a farmakológusoknak – magyarázta Anh. – És legalább öt embertől hallottam a folyosón, hogy Benton „közismerten dögös kutató”. – Kritikus pillantást küldött a pódium felé, ahol Tom dr. Moss-szal beszélgetett az immunológiáról. – Szerintem cuki. Bár közel sem annyira, mint Jeremy.

Olive elmosolyodott. A levegő forró és párás volt, izzadtság és túl sok ember szaga érződött benne.

– Nem kell maradnod. Ez valószínűleg tűzveszélyes, és egyáltalán nem releváns a kutatásod szempontjából…

– A tényleges munkánál sokkal jobb. – Anh megragadta Olive csuklóját, átvonszolta a diákok és posztdoktorisok bejáratnál összegyűlt tömegén, majd le az oldallépcsőn, ami ugyanolyan zsúfolt volt.

– És ha ez a fickó elvisz tőlem, méghozzá Bostonba egy teljes évre, biztosra akarok menni, hogy megérdemel téged. – Kacsintott. – Vedd úgy, hogy a jelenlétem egyenlő azzal, amikor egy apa a lánya barátja előtt tisztogatja a puskáját, mielőtt elindulnának a bálba.

– Ó, apuci!

Persze nem volt hova leülniük, még a földre vagy a lépcsőre sem. Olive megpillantotta Adamet az egyik széken néhány méterre tőle. A férfi visszatért a szokásos fekete Henley felsőjéhez, és elmélyülten beszélgetett Holden Rodriguesszel. Amikor Adam tekintete találkozott Olive-éval, a lány elmosolyodott, és integetett neki. Valamilyen még ismeretlen okból, aminek talán ahhoz volt köze, hogy megosztoztak ezen a hatalmas, nevetséges, valószínűtlen titkon, Adamet most barátságos arcként pillantotta meg a tömegben. A férfi nem integetett vissza, de a tekintete lágyabbnak, melegebbnek tűnt, és a szája abba a szögbe görbült, amiben Olive már megtanulta felismerni a férfi mosolyváltozatát.

– Nem hiszem el, hogy nem tették át a beszélgetést egy nagyobb előadóterembe! Közel sincs elég hely, hogy… Jaj, ne! Ne, ne, ne!

Olive követte Anh tekintetét, és látta, hogy legalább húsz új ember érkezett. A tömeg azonnal tolni kezdte Olive-ot a terem eleje felé. Anh nyikkant egyet, amikor egy elsőéves idegtudomány szakos hallgató, aki kábé négyszer annyit nyomott, mint ő, rálépett a lábujjára.

– Ez nevetséges!

– Tudom! Nem hiszem el, hogy még több ember…

Olive csípője nekiütődött valaminek… valakinek. Megfordult, hogy bocsánatot kérjen, és… Adam volt az. Vagyis Adam válla. Továbbra is dr. Rodriguesszel beszélgetett, akinek az arcán nemtetszés látszott, és azt dohogta:

– Miért vagyunk itt egyáltalán?

– Mert ő barát – válaszolta Adam.

– Nem az én barátom.

Adam sóhajtva megfordult, hogy Olive-ra nézzen.

– Szia! Bocs… – A lány a bejárat felé intett. – Az előbb bejött egy rakás új ember, és úgy tűnik, ebben a térben véges a hely, azt hiszem, ez a fizika egyik törvénye, vagy valami ilyesmi.

– Semmi baj.

– Hátralépnék, de…

A pódiumon dr. Moss fogta a mikrofont, és elkezdte bemutatni Tomot.

– Tessék – mondta Adam Olive-nak, és felállt a helyéről. – Ülj le!

– Ó! – Kedves volt tőle, hogy felajánlotta. Nem „kamurandizunk, hogy mentse a seggét” vagy „húsz dolcsiért vesz neki gyorskaját” kedves, de így is nagyon kedves. Olive nem fogadhatta el. Ráadásul Adam professzor, vagyis idősebb, meg minden. Harmincas. Fittnek látszott, de valószínűleg tropa a térde, és csak néhány rövid év választja el a csontritkulástól. – Köszönöm, de…

– Ami azt illeti, az szörnyű ötlet lenne – szólt közbe Anh. A tekintete ide-oda járt Olive és Adam között. – Ne vegye sértésnek, dr. Carlsen, de maga háromszor akkora, mint Olive. Ha maga feláll, a terem túlcsordul.

Adam Anh-ra meredt, mint akinek fogalma sincs, hogy most megsértették-e vagy sem.

– De – folytatta a lány ezúttal Olive-ra nézve – klassz lenne, ha tennél nekem egy szívességet, és beülnél a barátod ölébe, Ol. Csak hogy ne kelljen a lábujjaimon állnod…

Olive pislogott. Aztán megint pislogott. Aztán még egy kicsit. A pódium közelében dr. Moss még mindig Tomot mutatta be.

– A diplomáját a Vanderbilten szerezte, azán a Harvardon folytatta posztdoktori ösztöndíjasként, ahol sok úttörő technikát hozott létre a képalkotás területén. – De a hang mintha nagyon-nagyon messziről érkezett volna. Talán mert Olive csak arra tudott gondolni, amit Anh javasolt, és ami egyszerűen…

– Anh, szerintem ez nem jó ötlet – motyogta a bajsza alatt, és nem nézett Adam felé.

Anh szúrósan nézett rá.

– Miért? Helyet foglalsz, aminek igen fogytán vagyunk, és egyszerűen logikus, hogy Carlsent használod székként. Én megtenném, de ő a te pasid, nem az enyém.

Olive egy pillanatra megpróbálta elképzelni, mit csinálna Adam, ha Anh úgy döntene, hogy beleül az ölébe, és arra a következtetésre jutott, hogy az egyikük valószínűleg meggyilkolná a másikukat, abban nem volt biztos, ki lenne a gyilkos, és ki az áldozat. A fejében megjelenő kép olyan mulatságos volt, hogy majdnem hangosan felnevetett. Aztán észrevette, hogy Anh várakozásteljesen néz rá.

– Anh, nem tehetem.

– Miért?

– Csak mert. Ez egy tudományos előadás.

– Pff. Emlékszel, tavaly, amikor Jess és Alex a fél CRIS-PER előadás alatt smároltak?

– Igen… és fura is volt.

– Nem, nem volt az. És Malcolm esküszik rá, hogy egy szeminárium alatt látta, hogy annak a magas fiúnak az immunológia tanszékről kiverte egy…

– Anh…

– A lényeg, hogy senkit sem érdekel. – Anh arckifejezése könyörgőre lágyult. – És ennek a lánynak a könyöke böki a jobb tüdőmet, és körülbelül harminc másodpercnyi levegőm maradt. Kérlek, Olive!

Olive szembefordult Adammel. Aki egyáltalán nem meglepő módon azzal a dekódolhatatlan arckifejezésével nézett rá, amit a lány nem tudott megfejteni. Kivéve, hogy mozgott az álla, és Olive eltűnődött, vajon ennyi volt-e. Az utolsó csepp. A pillanat, amikor Adam kihátrál a megállapodásból. Mert több millió dollár kutatási pénz sem éri meg, hogy valami lány, akit alig ismer, beleüljön az ölébe a történelem legzsúfoltabb termében.

Nem baj? Próbálta kérdezni Adamet a szemével. Mert ez talán kicsit túl sok. Sokkal több, mint köszönni egymásnak, és együtt kávézni.

A férfi kurtán bólintott, és aztán… Olive, vagy legalábbis Olive teste lépett egyet felé, és óvatosan ráült a combjára, a térdét széttárt lába közé csúsztatta. Megtörténik. Már meg is történt. Olive itt volt.

Rajta… Ült… Adamen. Ez, igen, ez.

Most ez az élete.

Ezért ki fogja nyírni Anh-t. Lassan. Talán fájdalmasan is. Le fogják csukni, amiért megölte a legjobb barátnőjét, és egyáltalán nem fogja bánni.

– Sajnálom! – suttogta Adamnek. A férfi nagyon magas volt, Olive szája nem igazán került egy szintbe a fülével. Olive érezte az illatát, a samponja, a tusfürdője fás illatát, és alatta még valami mást, ami sötét, kellemes és tiszta. Az egész ismerősnek tűnt, és néhány másodperc után Olive rájött, hogy a legutóbbi alkalom miatt, amikor ilyen közel voltak. Az Éjszaka miatt. A csók miatt. – Nagyon-nagyon sajnálom!

Adam nem válaszolt azonnal. Az álla megfeszült, és a Power Point felé nézett. Dr. Moss eltűnt, Tom a rákdiagnosztikáról beszélt, és egy átlagos napon Olive lelkes lett volna, de most csak el akart tűnni. Az előadásról. A teremből. A saját életéből.

Aztán Adam kicsit elfordította a fejét, és azt mondta:

– Semmi baj. – Kicsit feszültnek tűnt. Mintha ebben a helyzetben valójában semmi sem lenne rendben.

– Sajnálom! Fogalmam sem volt, hogy ezt fogja javasolni, nem tudtam kihátrálni…

– Cssss! – Adam karja Olive dereka köré csúszott, a keze megpihent a csípőjén, aminek kellemetlennek kellett volna lennie, de csak megnyugtató volt. Halkan hozzátette: – Semmi baj. – A szavak mélyen és melegen rezegtek a lány fülében. – Még több anyag a IX. törvényen alapuló panaszomhoz.

A francba!

– Úristen, annyira sajnálom…

– Olive.

A lány felnézett, hogy elkapja a férfi pillantását, és döbbenten látta, hogy… nem mosolyog, de valami olyasmi.

– Vicceltem. Nem vagy nehéz. Nem bánom.

– Én…

– Cssss! Csak koncentrálj az előadásra! Tom esetleg kérdezhet róla. Ez egyszerűen… Komolyan, az egész teljesen, totálisan…

Kényelmes volt. Mint kiderült, Adam Carlsen öle az egyik legkellemesebb hely a Föld kerekén. A férfi meleg és erős volt, kellemes, megnyugtató módon, és úgy tűnt, nem bánja túlságosan, hogy Olive félig rajta van. Rövid idő után a lány rájött, hogy a helyiség tényleg túlságosan tele van ahhoz, hogy bárki rájuk figyeljen, kivéve, hogy Holden Rodrigues gyorsan rájuk pillantott, aztán egy hosszú pillanatig végigmérte Adamet, majd melegen Olive-ra mosolygott, és újra az előadásra figyelt. A lány már nem tett úgy, mintha képes lenne több mint öt percig egyenesen tartani a gerincét, és egyszerűen hagyta, hogy nekidőljön Adam felsőtestének. A férfi nem mondott semmit, csak kicsit elfordult, hogy a lány még kényelmesebben helyezkedhessen.

Az előadás fele táján Olive rájött, hogy lecsúszott Adam combján. Vagyis igazából Adam vette észre, felemelte, és egy határozott, erős húzással kiegyenesítette őt, amitől a lány tényleg úgy érezte, hogy a férfi szemszögéből pihe könnyű. Miután megint stabilan ült, Adam nem vette el a karját onnan, ahol a derekára fonódott. Az előadás harmincöt perce tartott, ami egy évszázadnak érződött, úgyhogy senki sem hibáztathatta Olive-ot, hogy kicsit még jobban a férfira hanyatlott.

Jó volt. Igazából több, mint jó. Kellemes.

– El ne aludj! – suttogta Adam. Olive érezte, hogy az ajka a hajánál mozog a halántéka felett. Ezt jelnek kellett volna vennie, hogy kiegyenesedjen, de nem igazán tudta rávenni magát.

– Nem alszom. De nagyon kényelmes vagy.

Adam ujjai szorosabban fonódtak rá, talán, hogy felébressze, talán, hogy erősebben fogja. Olive készült leolvadni a székről, és horkolni.

– Úgy festesz, mint aki mindjárt elszundikál.

– Csak már olvastam Tom minden cikkét. Tudom, mit mond.

– Igen, szintén. Ezt mind leírtuk a kutatási tervben. – Adam felsóhajtott, és Olive érezte, hogy megmozdul alatta. – Elég unalmas.

– Talán fel kellene tenned egy kérdést! Hogy felrázd a dolgot. Adam kissé felé fordult.

– Nekem?

Olive úgy fordította a fejét, hogy a fülébe beszélhessen.

– Biztosan ki tudsz találni valamit. Csak emeld fel a kezed, és tegyél egy gonosz megjegyzést azon a rád jellemző hangon! Nézz rá sötéten! Még szórakoztató ökölharc is lehet belőle.

A férfi szája felfelé ívelt.

– Okostojás!

Olive mosolyogva visszanézett a vetítőre.

– Furcsa volt? Hogy hazudnod kellett Tomnak rólunk? Adam mintha elgondolkodott volna ezen.

– Nem. – Habozott. – Úgy tűnik, a barátaid beveszik, hogy együtt vagyunk.

– Azt hiszem. Nem vagyok éppen meggyőző hazudozó, és néha aggódom, hogy Anh talán gyanakszik. De múltkor, amikor arra jártam, épp csókolóztak Jeremyvel a hallgatói társalgóban.

Elhallgattak, és csendben figyelték az előadás utolsó néhány percét. Olive látta, hogy előttük legalább két professzor szunyókál, és többen lopva a laptopjukon dolgoznak. Adam mellett dr. Rodrigues az elmúlt fél órában Candy Crusht játszott a telefonján. Voltak, akik elmentek, és kábé tíz perccel ezelőtt Anh talált egy helyet. Ahogy több más diák is, akik Olive mellett voltak, vagyis gyakorlatilag felállhatott volna, és otthagyhatta volna Adamet. Gyakorlatilag. Gyakorlatilag volt valahol egy üres szék hátulról a harmadik sorban. Gyakorlatilag.

Ehelyett újra Adam füléhez emelte az ajkát, és azt suttogta:

– Meg kell mondjam, nekem jól működik. Ez az egész kamurandizás. – Több mint jól. Jobban, mint azt valaha gondolta volna.

Adam egyet pislogott, aztán bólintott. Talán a karja kicsit megfeszült a lány körül. Talán nem, és Olive-ot becsapta az agya. Végtére is lassan későre járt. Az utolsó kávéját túl régen itta meg, és nem volt teljesen ébren, a gondolatai kótyagosak és nyugodtak voltak.

– És neked?

– Mmm? – Adam nem nézett rá.

– Neked is működik? – Egy kicsit túl követelőzőnek hangzott. Olive azt mondta magának, csak azért, mert ennyire le kellett halkítania a hangját. – Vagy talán szeretnél korán kamuszakítani?

A férfi egy másodpercig nem válaszolt. Aztán, épp amikor dr. Moss kézbe vette a mikrofont, hogy megköszönje Tomnak, és megkérdezze a közönséget, hogy vannak-e kérdéseik, Olive hallotta, hogy azt mondja:

– Nem, nem akarok kamuszakítani.

Tényleg jó illata volt. És vicces volt, meg fura, a maga érzelemmentes módján, és igen, közismert seggfej, de vele elég barátságos, hogy ezt ne vegye figyelembe nála. És egy kisebb vagyont költ miatta különböző cukros dolgokra. Tényleg semmi oka nem volt panaszra.

Olive még kényelmesebb pozícióba helyezkedett, és a figyelmét újra a pódium felé fordította.

AZ ELŐADÁS UTÁN Olive fontolgatta, hogy lesétál a pódiumhoz, gratulál Tomnak, és feltesz néhány kérdést, amikre már tudja a választ. Sajnos tucatnyian vártak arra, hogy beszéljenek a férfival, és a lány úgy döntött, seggnyalásért nem éri meg sorban állni. Úgyhogy elköszönt Adamtől, megvárta, míg Anh felébred a szunyókálásból, miközben azon gondolkodott, hogy bosszúból rajzol egy farkat az arcára, aztán lassan visszasétált vele a kampuszon át a biológia tanszék épületébe.

– Sok munkád lesz az összefoglalóval, amit Benton kért?

– Eléggé. Végeznem kell néhány kontrollkísérletet, hogy megtámogassam az eredményeimet. És más dolgokon is dolgoznom kellene; a tanársegédi dolgaimon és a poszteres prezentációmon a bostoni SBD-konferenciára. – Olive hátrahajtotta a fejét, érezte, hogy a nap melengeti az arcát, és elmosolyodott. – Ha ezen és a jövő héten minden estét a laborban töltök, akkor elvileg időben kész leszek.

– Legalább az SBD-re érdemes várni.

Olive bólintott. Általában nem volt a tudományos konferenciák nagy rajongója, tekintve milyen iszonyúan drága a regisztráció, az utazás és a szállás. De Malcolm és Anh is mennek majd az SBD-re, és Olive alig várta, hogy velük együtt fedezze fel Bostont. Ráadásul a tanszéki drámák, amik az ilyen ingyen piás tudományos rendezvényeken történnek, biztosan ötcsillagos szórakozást jelentenek majd.

– Szervezem ezt a kitekintő rendezvényt a BIPOC-nőknek a STEM világában az egész országban; a hozzám hasonló PhD-hallgatók szemtől szemben beszélhetnek alapszakosokkal, akik jelentkeznek, és megnyugtatják őket, hogy ha elkezdik a doktori iskolát, nem lesznek egyedül.

– Anh, ez elképesztő! Te elképesztő vagy!

– Tudom – kacsintott Anh, és Olive-ba karolt. – Mind lakhatunk egy hotelszobában. Szerezhetünk ingyen kütyüket a kiállítási standokról, és együtt rúghatunk be. Emlékszel, az Emberi Genetikán, amikor Malcolm elázott, és az arra járókat kezdte püfölni a posztertartóval… Ott meg mi folyik?

Olive hunyorgott a napsütésben. A biológia tanszék épületének parkolójában szokatlanul nagy volt a forgalom. Az emberek dudáltak, és kiszálltak az autóikból, próbálták kitalálni, mi a fennakadás oka. Anh-nal körbesétálták a parkolóban ragadt kocsisort, aztán összefutottak egy csapat biológus hallgatóval.

– Valakinek lehalt az aksija, és elállja a kijáratot – Greg, Olive egyik labortársa a szemét forgatta, és türelmetlenül rugózott a lábán. Egy piros furgonra mutatott, ami a lehető legrosszabb kanyarban akadt el.

Olive felismerte, hogy Cherie-é a tanszéki titkárnőé.

– Holnap védem meg a tématervemet. Haza kell mennem előkészülni. Ez nevetséges! És Cherie miért csak álldogál ott lazán, Carlsennel beszélgetve? Vigyünk nekik teát és uborkás szendvicset?

Olive körülnézett, Adam magas alakját kereste.

– Á, igen, ott van Carlsen – jegyezte meg Anh. Olive arra nézett, amerre mutatott, és pont látta, ahogy Cherie visszaül a volán mögé, Adam pedig körbefutja a furgont.

– Most mit… – Olive csak ennyit tudott mondani, mert a férfi megállt, a kezét az üresbe tett kocsi hátuljára rakta, és elkezdte…

Tolni.

A Henley felső megfeszült a vállán és a bicepszén. A háta felső részének kemény izmai láthatóan mozogtak, és megfeszültek a fekete anyag alatt, ahogy előrehajolt, és elgördítette a több tonnás furgont… egész szép távolságra, a legközelebbi üres parkolóhelyre.

Ó!

A nézelődők tapsoltak és fütyültek, amikor a furgon eltűnt az útból, és az idegtudományi tanszék néhány oktatója vállon veregette Adamet, amikor a kocsisor elindult a parkolóból.

– Rohadtul ideje volt! – hallotta Olive a háta mögött Greget, és pislogva, kicsit döbbenten álldogált. Hallucinált? Adam az előbb eltolt egyedül egy nagy furgont? Űrlény a Krypton bolygóról, aki titokban szuperhős?

– Ol, menj, adj neki egy csókot!

Olive megpördült, hirtelen eszébe jutott Anh létezése.

– Tessék? – Nem. Nem. – Nem kell. Egy perce búcsúztam el tőle, és…

– Ol, miért nem akarsz odamenni, és megcsókolni a pasidat?

Ugh…

– Én… Nem mintha nem akarnám. Csak…

– Csajszi, az előbb eltolt egy furgont. Egyedül. Emelkedőn. Megérdemel egy nyavalyás csókot. – Anh meglökte a barátnőjét, és elhessegette.

Olive összeszorított foggal elindult Adam felé, és azt kívánta, bár megtette volna, és legalább húsz farkat rajzolt volna Anh arcára. A barátnője talán tényleg sejti, hogy csak megjátsszák a kapcsolatot Adammel. Vagy talán csak élvezi, ha érzelmek nyilvános kifejezésére kényszerítheti, a hálátlan dög! Bárhogy legyen is, ha ezt érdemli az ember, amiért kitalál egy bonyolult kamurandis tervet, ami elvileg segít egy barát szerelmi életében, akkor talán…

Olive hirtelen megtorpant.

Adam előrehajtotta a fejét, sötét haja a homlokába hullott, amikor kitörölte az izzadtságot a szeméből a felsője szegélyével. Ettől egy széles sáv láthatóvá vált a felsőtestéből, és… tényleg nem volt benne semmi illetlen, semmi szokatlan, csak egy fitt pasi dereka, de valamilyen okból Olive nem tudta megállni, hogy ne bámulja Adam Carlsen meztelen bőrét, mintha itáliai márványtömb lenne, és…

– Olive? – kérdezte Adam, és a lány azonnal elfordította a tekintetét. A francba, a pasi tökre rajtakapta, hogy megbámulja. Először arra kényszerítette, hogy megcsókolja, most meg úgy bámulja a biológia tanszék parkolójában, mint valami perverz, és… – Szükséged van valamire?

– Nem, én… – A lány érezte, hogy rákvörösre pirul.

Adam bőre is kivörösödött az erőfeszítéstől, a szeme csillogó volt és tiszta, és úgy tűnt… hát, legalább nem tűnt boldogtalannak, hogy látja.

– Anh küldött, hogy adjak neked egy csókot.

Adam lefagyott a mozdulat közben, ahogy a felsőjébe törölte a kezét.

Aztán azt mondta, „Á!”, a szokásos semleges, megfejthetetlen hangján.

– Mert eltoltad a furgont. Én… tudom, mennyire nevetségesen hangzik. Tudom. De nem akartam, hogy gyanakodjon, és az oktatói karból is vannak itt, úgyhogy talán elmondják a tanszékvezetőnek, és akkor két legyet egy csapásra, de elmehetek, ha te…

– Semmi baj, Olive. Lélegezz!

Jó. Igen. Jó tanács. Olive vett egy nagy levegőt, és ettől észrevette, hogy egy ideje már nem tette. Rámosolygott Adamre, aki cserébe csinálta azt a szájremegtetést. Olive tényleg kezdte megszokni őt. Az arckifejezéseit, a méretét, azt a jellegzetes módot, ahogy egyfolytában ugyanott van, ahol ő.

– Anh minket néz – mondta Adam elnézve Olive feje felett. A lány sóhajtva összecsípte az orrnyergét.

– Arra mérget vettem volna – dohogta.

Adam a kézfejével letörölte az izzadtságot a homlokáról. Olive hunyorgott.

– Akkor… öleljük meg egymást vagy ilyesmi?

– Ó! – Adam a kezeire pillantott, aztán végignézett magán. – Szerintem azt nem szeretnéd. Elég undorító vagyok.

Mielőtt megálljt parancsolhatott volna magának, Olive tetőtől talpig végigmérte, nézte a hatalmas testét, a széles vállát, ahogy a haja göndörödött a füleinél. Nem nézett ki undorítónak. Még Olive szerint sem, aki általában nem rajongott az olyan pasikért, akik olyan izmosak voltak, mintha idejük kétszámjegyű százalékát az edzőteremben töltenék. Úgy nézett ki…

Egyáltalán nem undorítóan.

De talán mégis jobb, ha nem ölelkeznek. A végén még valami kolosszális hülyeséget csinál. Csak el kellene köszönnie, és indulnia. Igen, ezt kell tenni.

Csakhogy a száján valami bődületes őrültség jött ki.

– Akkor csókolózzunk? – hallotta a kibukkanó kérdését. És aztán azonnal azt kívánta, hogy bárcsak egy kóbor meteor pont oda csapódna be, ahol áll, mert… az előbb csókot kért Adam Carlsentől? Ezt tette? Hirtelen elment az esze?

– Nem csók csókra gondoltam – tette hozzá sietve. – De mint legutóbb.

Tudod.

Úgy tűnt, a férfi nem tudja. Ami érthető, mert a legutóbbi csókjuk, hát az egyértelműen csók csók volt. Olive megpróbált nem túl sokat gondolni rá, de időről időre bevillant az agyába, legtöbbször akkor, amikor valami fontosat csinált, ami teljes koncentrációt követelt tőle, például amikor elektródákat helyezett be egy egér hasnyálmirigyébe, vagy amikor megpróbálta eldönteni, mit rendeljen a Subway-ben. Néha egy csendes pillanatban bukkant elő, mint amikor az ágyban feküdt, és aludni készült, és zavar, hitetlenség és valami más keveréke töltötte el. Valami, amit nem állt szándékában túl alaposan megvizsgálni sem most, sem máskor.

– Biztos vagy benne?

Olive bólintott, bár egyáltalán nem volt biztos benne.

– Anh még mindig minket néz? A férfi felpillantott.

– Igen. Még csak nem is tesz úgy, mintha nem nézne. Én… Egyáltalán miért érdekli ez őt annyira? Híres vagy?

– Nem, Adam. – Olive a férfi felé intett. – Te vagy az.

– Az lennék? – Adam értetlennek tűnt.

– Mindegy, nem kell csókolózni. Igazad van, az valószínűleg kicsit fura lenne.

– Nem. Nem így értettem… – Egy izzadtságcsepp gördült le Adam halántékán, és újra megtörölte az arcát, ez alkalommal a felsője ujjával. – Csókolózhatunk.

– Ó!

– Ha gondolod… Ha a barátnőd figyel.

– Aha. – Olive nagyot nyelt. – De nem muszáj.

– Tudom.

– Hacsak te nem akarod. – Olive keze nyirkos lett, és ragacsos, úgyhogy lopva beletörölte a farmerjébe. – És az „akarod” alatt azt értem, hogy ha te úgy gondolod, hogy ez jó ötlet. – Nem volt jó ötlet. Szörnyű ötlet volt. Mint az összes többi ötlete.

– Rendben. – Adam elnézett Olive mellett Anh felé, aki valószínűleg nagyban elmerült abban, hogy egy egész Instagram-sztorit kreáljon róluk.

– Akkor oké.

– Oké.

Adam kicsit közelebb lépett, és tényleg nem volt undorító. Az, hogy valakinek, aki ennyire izzadt, aki az előbb tolt el egy furgont, hogy lehetett mégis ilyen jó illata, tuti doktori disszertációra érdemes téma lenne. A Föld legjobb kutatóinak nagyban ezen kellene dolgozniuk.

– Mi lenne, ha én… – Olive közelebb óvakodott hozzá, és miután a keze egy darabig a levegőben maradt, Adam vállára tette. Lábujjhegyre állt, és Adam felé billentette a fejét. Ez nem igazán segített, mert még mindig nem volt elég magas, hogy elérje a férfi száját, úgyhogy próbált nagyobb támaszt találni úgy, hogy a másik kezét Adam karjára tette, és azonnal rájött, hogy gyakorlatilag átöleli őt. Vagyis pontosan azt tette, amire Adam néhány másodperce megkérte, hogy ne tegye. A francba!

– Bocs, túl közel jöttem? Nem akartam…

Befejezte volna a mondatot, ha Adam nem teszi semmissé közöttük a távolságot azzal, hogy egyszerűen megcsókolja. Csak így.

Alig volt több puszinál; Adam csak az ajkára szorította az ajkát, a kezét pedig a derekára tette, hogy kicsit megtámassza. Csók volt, de alig, és biztosan nem indokolta azt, ahogy Olive szíve kalapált a mellkasában, sem azt, ahogy valami folyékony, meleg érzés keringett a gyomrában. Nem volt kellemetlen, de attól még zavaros és kicsit ijesztő, ami miatt Olive egy másodperccel később el is húzódott. Amikor visszaereszkedett a sarkára, egy pillanat töredékéig úgy tűnt, mintha Adam követné, próbálná betölteni az ajkaik közötti űrt. Bár mire Olive kipislogta magát a csók kábulatából, Adam magasan állt előtte, az arccsontjait pír borította, aprókat lélegzett, és a mellkasa hullámzott. Az utolsó részt Olive biztosan csak álmodta.

Azonnal el kellett fordítania Adamről a tekintetét. És a férfinak is másfelé kellett néznie. Miért bámulták egymást?

– Oké – monda erőtlenül Olive. – Ez… bevált. Adam álla megrándult, de nem válaszolt.

– Hát, akkor én megyek… izé… – A lány a háta mögé mutatott a hüvelykujjával.

– Anh-hoz?

– Aha. Igen, Anh-hoz. Adam nagyokat nyelt.

– Oké. Jó.

Csókolóztak. Csókolóztak… most már kétszer. Kétszer. Nem mintha számított volna. Senkit sem érdekelt. De… Kétszer. Meg az öl. Ma. Persze, nem mintha számítana.

– Találkozunk, igaz? Jövő héten?

Adam az ujjait az ajkához érintette, aztán leengedte a kezét az oldalához.

– Igen. Szerdán.

Most csütörtök volt. Vagyis hat nap múlva találkoznak. Ami rendben volt. Olive is rendben volt, mindegy, mikor vagy milyen gyakran találkoznak.

– Aha. Találkozunk szerd… Várj, és a piknik?

– A… Ó! – Adam a szemét forgatta, kicsit jobban hasonlított önmagára. – Igen. Az a ro… – Hirtelen megállt. – A piknik.

Olive vigyorgott.

– Hétfőn lesz.

A férfi felsóhajtott.

– Tudom.

– Még mindig jössz?

Adam olyan tekintettel nézett rá, ami egyértelműen azt üzente: Nem mintha lenne más választásom, bár inkább tépnék le egyesével a körmeimet. Fogóval.

Olive felnevetett.

– Hát, én is jövök.

– Ez legalább jó benne.

– Elhozod Tomot?

– Valószínűleg. Ő tényleg kedveli az embereket.

– Oké. Tudok majd vele beszélgetni kicsit, mi meg megmutathatjuk a tanszékvezetőnek, milyen komoly és elkötelezett a kapcsolatunk. Olyan leszel, mint egy szárnyaszegett madár. Teljesen képtelen arra, hogy elrepülj.

– Tökéletes! Hozok egy hamis házassági anyakönyvi kivonatot, és lazán leejtem a lábához.

Olive nevetett, búcsúzóul integetett, és odaszaladt Anh-hoz. A keze oldalát az ajkához dörzsölte, mintha próbálná kisikálni az agyából a tényt, hogy az előbb megcsókolta Adamet… dr. Adam Carlsent, életében másodszor. Amivel – még egyszer – semmi gond. Alig volt csók. Nem fontos.

– Na, szóval – mondta Anh, miközben zsebre tette a telefonját – az előbb smároltál a biológia tanszék épülete előtt Adam MacArthur Carlsen egyetemi oktatóval.

Olive a szemét forgatta, és elindult felfelé a lépcsőn.

– Egész biztos vagyok benne, hogy nem ez a középső neve. És nem smároltunk.

– De egyértelmű volt, hogy akartál.

– Fogd be! Egyébként is, miért néztél minket?

– Nem néztelek. Véletlenül épp akkor pillantottam fel, amikor rád akart ugrani, és képtelen voltam levenni rólatok a tekintetemet.

Olive felhorkant, és bedugta a fülesét a telefonjába.

– Ja. Persze.

– Nagyon odavan érted. Látom abból, ahogy bámul…

– Most nagyon hangosan fogok zenét hallgatni. Hogy elnyomjalak téged.

– …téged.

Olive csak sokkal később, miután órákig dolgozott Tom összefoglalóján, emlékezett rá, hogy mit mondott Adam, amikor megtudta, hogy ő is ott lesz a pikniken.

Ez legalább jó benne.

Olive lehajtotta a fejét, és a lábujjára mosolygott.

Hetedik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Jelentős pozitív korreláció keletkezik a tenyerembe öntött naptej mennyisége és a vágyam erőssége között, hogy kinyírjam Anh-t.

A Tomnak szánt beszámoló nagyjából a harmadáig kész volt, harmincnégy oldal szimpla sorközzel, Arial betűtípussal (11-es betűméret), sorkizárás nélkül. Délelőtt tizenegy volt, és Olive körülbelül öt óta dolgozott a laborban: peptidmintákat elemzett, protokolljegyzeteket írt, lopva szunyókált, miközben a PCR készülék dolgozott, amikor a baromi dühös Greg berontott.

Ez szokatlan volt, de nem túl szokatlan. Greg kicsit forrófejű volt, és a doktori iskola rengeteg dühkitöréssel járt félig-meddig nyilvános helyeken, általában olyan okokból, amelyek – Olive ezzel teljesen tisztában volt – nevetségesnek tűntek valakinek, aki sosem tette be a lábát a tudományos világba. Sorban negyedszer én csinálom a Bevezetés a biológiába tanársegédi órát; a tanulmány, amire szükségem van, fizetőfalas; találkoztam a témavezetőmmel, és véletlenül „anyának” hívtam.

Gregnek és Olive-nak közös volt a témavezetője, és bár mindig jól kijöttek, sosem álltak különösebben közel egymáshoz. Olive remélte, ha női témavezetőt választ, azzal elkerülheti a STEM világában elég gyakori nőket érő atrocitásokat. Sajnos még így is egy csupa férfit foglalkoztató laborban találta magát, ami… nem volt éppen ideális környezet. Ezért amikor Greg bejött, becsapta az ajtót, aztán egy aktát dobott a lány pultjára, Olive nem tudta biztosan, mit tegyen. Nézte, ahogy a fiú leül, és fortyogni kezd. Chase, egy másik laboráns egy pillanattal később követte őt nyugtalan arccal, és óvatosan elkezdte hátba veregetni.

Olive vágyakozva nézett a DNS-mintáira. Aztán közelebb lépett Greg pultjához, és megkérdezte.

– Mi a baj?

Arra számított, hogy a válasz az lesz, hogy: Leállították a reagensem gyártását. Vagy: a p-értékem .06. Vagy: A doktori iskola hiba volt, de most már túl késő kiszállni, mert az önértékelésem elszakíthatatlanul összefügg a tudományos teljesítményemmel, és mi maradna egyáltalán belőlem, ha úgy döntenék, hogy kiszállok?

Ehelyett ezt kapta:

– A hülye pasid, az a baj.

Mostanra a kamurandizás több mint két hete tartott. Olive már nem rezzent ijedten össze, amikor valaki a pasijaként hivatkozott Adamre. De Greg szavai annyira váratlanul érték, és sütött belőlük a méreg, így a lány önkéntelenül azt válaszolta:

– Kicsoda?

– Carlsen! – Úgy köpte ki a nevet, akár egy átkot.

– Ó!

– Benne van Greg bírálóbizottságában – magyarázta Chase lényegesen enyhébb hangnemben, kissé kerülve Olive tekintetét.

– Ó! Értem. – Ez rosszat jelentett. Nagyon rosszat. – Mi történt?

– Elutasította a tématervemet.

– A francba! – Olive az alsó ajkába harapott. – Sajnálom, Greg!

– Ez nagyban hátráltat majd. Hónapokig tart majd átdolgozni, csak azért, mert Carlsennek muszáj volt szőrszálhasogatnia. Nem is akartam, hogy benne legyen a bizottságomban; dr. Aslan kényszerített rá, hogy őt is bevegyem, mert odavan a pasi számítógépes cuccaiért.

Olive az arca belső oldalát rágcsálta, próbálta kitalálni, mi értelmeset mondhatna, de csúfos kudarcot vallott.

– Nagyon sajnálom!

– Olive, ti beszélgettek ezekről a dolgokról? – kérdezte hirtelen Chase, gyanúsan méregetve a lányt. – Elmondta, hogy nem engedi tovább Greget?

– Mi? Nem. Nem, én… – Hetente pontosan 15 percet beszélek vele. És oké, megcsókoltam. Kétszer. És ültem az ölében. Egyszer. De csak ennyi, és Adam… nagyon keveset beszél. Igazából azt kívánom, bár többet beszélne, mert semmit sem tudok róla, és legalább valamennyit szeretnék. – Nem, nem beszélt róla. Azt hiszem, szabályellenes lenne, ha megtenné.

– Istenem! – Greg a tenyerével a munkapult peremére csapott, amitől a lány összerezzent. – Akkora pöcs! Micsoda szadista rohadék!

Olive kinyitotta a száját, hogy… Pontosan mit is csináljon? Hogy védje Adamet? Tényleg egy pöcs. Látta pöcsként viselkedni. Teljesen elemében. Talán nem mostanában, talán nem vele, de ha az ujjain meg akarta volna számolni, hány ismerőse fakadt sírva miatta, hát… kellene mindkét keze, aztán a lábujjai. Talán néhányat Chase-től is kölcsön kellene kérnie.

– Legalább mondta, hogy miért? Mit kell megváltoztatnod?

– Mindent. Azt mondta, változtassam meg a kontrollfeltételt, és találjak még egyet, amitől az egész tízszer időigényesebb lesz. És ahogy mondta, áradt belőle a felsőbbrendűség. Annyira arrogáns!

Hát, ez tényleg nem újdonság. Olive a halántékát vakarta, próbált nem sóhajtani.

– Ez elég nagy szívás. Sajnálom! – ismételte még egyszer, mivel nem tudott jobbat, és őszintén együttérzett Greggel.

– Hát, ja. – A fiú felállt, megkerülte a pultját, és megállt Olive előtt. – Sajnáld is!

A lány ledermedt. Biztosan rosszul hallotta.

– Hogy mondod?

– Te vagy a barátnője.

– Én… – Igazából nem vagyok. De… még ha az is lenne… – Greg, én csak randizom vele. Nem vagyok ő. Mi közöm lenne nekem a…

– Téged nem zavar ez az egész. Az, hogy így viselkedik… mint egy erejét fitogtató seggfej. Leszarod, hogy viselkedik mindenkivel a programban, különben nem lenne hozzá gyomrod, hogy vele legyél.

A fiú hangnemétől Olive hátrált egy lépést.

Chase békéltető mozdulattal felemelte a kezét, és megállt közöttük.

– Na, hé! Ne…

– Nem én buktattalak meg, Greg.

– Talán. De az sem érdekel, hogy a fél tanszék rettegésben él a pasid miatt.

Olive érezte, hogy gyűlik benne a harag.

– Ez nem igaz. De képes vagyok különválasztani a szakmai kapcsolataimat a vele kapcsolatos személyes érzelmeimtől…

– Mert magadon kívül leszarsz mindenki mást.

– Ez igazságtalan! Mit kellene csinálnom?

– Vedd rá, hogy ne húzzon meg embereket!

– Vegyem… – dadogott Olive. – Ez nem racionális reakció arra, hogy Adam meghúzott téged.

– Á! Adam, mi?

A lány a fogát csikorgatta.

– Igen, Adam. Hogy hívjam a pasimat, hogy neked jobban tetsszen?

Carlsen professzor?

– Ha csak félig-meddig tisztességesen a tanszék hallgatói mellett állnál, egyszerűen dobnád a rohadt pasidat.

– Hogyan…? Felfogod egyáltalán, mennyire nem logikus, amit…?

Nem volt miért befejeznie a mondatot, mert Greg kiviharzott a laborból, és becsapta maga mögött az ajtót, láthatóan nem érdekelte semmi, amit Olive esetleg hozzátett volna még a mondandójához. A lány végigsimított az arcán, felzaklatták a történtek.

– Ő nem… igazából nem gondolta komolyan. Legalábbis rólad nem – mondta Chase a fejét vakargatva. Kellemes emlékeztető volt, hogy ott állt a laborban az egész beszélgetés alatt. Az első sorból nézte végig. Körülbelül 15 perc, és a programban mindenki tudni fog erről. – Gregnek tavasszal végeznie kell, a feleségével együtt, hogy közösen kereshessenek posztdoktori helyet. Tudod, nem akarnak külön élni.

Olive bólintott; nem tudta, de el tudta képzelni. A haragja valamennyire elpárolgott.

– Hát, igen. – Azt nem tette hozzá, hogy: ha velem szörnyen viselkedik, attól nem megy gyorsabban a disszertációs munkája.

Chase felsóhajtott.

– Ez nem személyes. De meg kell értened, hogy nekünk ez fura. Mert Carlsen… Talán nem volt benne egyik bizottságodban sem, de biztosan tudod, milyen a pasi, igaz?

Olive nem tudta biztosan, mit válaszoljon.

– És ti most randiztok, és… – Chase ideges mosollyal vállat vont. – Nem arról kéne szólnia, hogy oldalt választasz, de néha úgy tűnik, tudod?

Chase szavai ott maradtak a nap további részében is. Olive ezen gondolkodott, miközben az egereivel végigcsinálta a kísérleti protokollt, aztán később, miközben próbálta kitalálni, mit kezdjen a két kívülállóval, akik megnehezítették az eredmények értelmezését. Ezen filózott, miközben hazafelé biciklizett, a forró szél melengette az arcát és összeborzolta a haját, és mialatt megevett két szeletet a világ legszomorúbb pizzájából. Malcolm már hetek óta egészségkúrát tartott (valami olyan miatt, hogy az javítja a belek mikrobiomját), és nem volt hajlandó beismerni, hogy a karfioltészta nem finom.

A barátai közül Malcolmnak és Jeremynek voltak konfliktusai Adammel a múltban, de az első sokk után nem rótták fel a lánynak a kapcsolatot. A többi doktorandusz érzései nem igazán aggasztották. Mindig is kicsit magányos farkas volt, idő- és energiapazarlásnak tűnt olyanok véleménye miatt aggódni, akikkel alig beszélt. Mégis, talán volt valamennyi igazság abban, amit Greg mondott. Adam vele egyáltalán nem viselkedett rohadék módon, de attól, hogy elfogadta a férfi segítségét, miközben az szörnyen viselkedett a többiekkel, rossz ember lenne?

Olive a bevetetlen ágyán feküdt, felnézett a sötétben világító csillagokra. Több mint két év telt el azóta, hogy elkérte Malcolm kislétráját, és gondosan felragasztgatta őket a mennyezetre; a ragasztó kezdte megadni magát, és a sarokban, az ablaknál a nagy üstökös bármelyik nap leeshetett. Anélkül, hogy hagyta volna magának, hogy túlságosan átgondolja, kigördült az ágyból, és addig turkált levetett farmerjének a zsebében, amíg meg nem találta a mobilját.

Nem használta Adam számát, mióta a férfi néhány napja megadta neki; Ha bármi közbejön, vagy le kell mondanod, csak hívj fel! Gyorsabb, mint az e-mail. Amikor rányomott az Adam neve alatti kis kék ikonra, felugrott egy kis fehér képernyő, egy tiszta lap, előző üzenetek előzményei nélkül. Olive-ot furcsa szorongás rohanta meg; annyira, hogy amíg egyik kezével gépelt, a másikon a körmét rágta.

Olive: Ma megbuktattad Greget?

Adam soha nem nézte a telefonját. Soha. Amikor Olive a társaságában volt, egyszer sem látta, hogy ellenőrizte volna. Annak ellenére, hogy ekkora laborral, mint ami neki van, valószínűleg harminc e-mailt kapott percenként. Igazság szerint Olive azt sem tudta, hogy van-e mobilja. Talán fura, modernkori hippi, és utálja a technológiát. Talán az irodai vezetékes számát adta meg, és ezért mondta, hogy hívja. Talán nem tudja, hogyan kell szöveges üzenetet írni, vagyis soha nem fog választ ka…

Vibrált a tenyere.

Adam: Olive?

A lánynak eszébe jutott, hogy amikor Adam megadta a számát, nem adta meg cserébe az övét. Vagyis nem tudhatta, hogy most ki ír neki, és az, hogy jól tippelt, szinte természetfeletti intuícióról árulkodott.

Menjen a francba!

Olive: Igen. Én.

Olive: Megbuktattad Greg Cohent? Összefutottam vele a megbeszélés után. Nagyon feldúlt volt.

Rám. Miattad. A hülyeség miatt, amit csinálunk.

Volt kábé egy percnyi szünet, ami alatt Olive arra gondolt, könnyen lehet, hogy Adam gonoszul kacag a fájdalmon, amit Gregnek okozott. Aztán a férfi válaszolt.

Adam: Nem beszélhetek veled más doktoranduszok disszertációs megbeszéléseiről.

Olive sóhajtott, sokatmondó pillantást váltott a plüssrókával, amit Malcolmtól kapott, amikor átment a képesítővizsgáin.

Olive: Nem kértem, hogy bármit is elmondj. Greg már elmondta. Arról nem is beszélve, hogy én kaptam meg a kiborulást tőle, mert a barátnőd vagyok.

Olive: „barátnőd”.

Három pont jelent meg a képernyő alján. Aztán eltűntek, majd újra megjelentek, majd végre rezgett Olive telefonja.

Adam: A bizottságok nem buktatnak meg diákokat. Csak a tématerveiket.

Olive felhorkant, egy része szerette volna, ha a férfi is hallja. Olive: Hát, oké. Ezt mondd Gregnek.

Adam: Megtettem. Elmagyaráztam a kutatása gyenge pontjait. Ha annak megfelelően átdolgozza a tématervét, akkor támogatni fogom a disszertációját.

Olive: Tehát beismered, hogy te állsz a döntés mögött, hogy elkaszálták.

Olive: Vagy tök mindegy, elkaszálták a tématervét.

Adam: Igen, jelenlegi állapotában a kutatás nem fog tudományos értékű eredményeket hozni.

Olive az arca belső oldalát harapdálta, a telefonra meredt, és eltűnődött, hogy nem szörnyű ötlet-e folytatni ezt a beszélgetést. Hogy nem túl sok-e, amit mondani akar. Aztán eszébe jutott, hogy korábban Greg hogyan viselkedett vele, azt motyogta, hogy „Csessze meg!”, és gépelt.

Olive: Nem gondolod, hogy a visszajelzést kedvesebben is megfogalmazhattad volna?

Adam: Miért?

Olive: Mert akkor talán most nem lenne feldúlt?

Adam: Még mindig nem értem, miért.

Olive: Tényleg?

Adam: Nem az én dolgom kezelni a barátod érzelmeit. A PhD-programban van, nem az általános iskolában. Élete végéig rengeteg olyan visszajelzést fog kapni, ami nem tetszik neki, ha a tudományos karriert választja. Az, hogy ezzel hogyan birkózik meg, az ő dolga.

Olive: Mégis, talán megpróbálhatnád jobban titkolni az élvezetet, hogy késleltetheted a végzését.

Adam: Ez ésszerűtlen. A tématervét azért kell módosítania, mert jelenlegi formájában kudarcra ítélt. Én és a bizottság többi tagja olyan visszajelzést adunk neki, ami lehetővé teszi, hogy hasznos tudást hozzon létre. Kutatónak képezzük, az útmutatást értékelnie kellene, nem kiakadni miatta.

Olive a fogát csikorgatta, ahogy a válaszait gépelte.

Olive: Tudnod kell, hogy több embert buktatsz meg, mint bárki más. És a kritikád feleslegesen durva. „Azonnal hagyd itt a doktorit, és vissza se nézz” durva. Biztosan tudod, milyennek látnak téged a doktoranduszok.

Adam: Nem tudom.

Olive: Ellenségesnek. És megközelíthetetlennek.

És még finoman fogalmazott. Úgy értette: Egy pöcs vagy. De én tudom, hogy tudsz nem az lenni, és nem értem, velem miért vagy ennyire más. Az égvilágon semmit sem jelentek neked, úgyhogy semmi értelme, hogy személyiségát-ültetésen esel át, valahányszor velem vagy.

A három pont a képernyő alján ugrált tíz másodpercig, húszig, harmincig. Egy teljes percig. Olive újraolvasta az utolsó üzenetét, és eltűnődött, hogy nem volt-e… nem ment-e végül túl messzire. Talán Adam majd emlékezteti, hogy az üzenetben való sértegetés péntek este 9-kor nem volt benne a kamurandis megállapodásukban.

Aztán megjelent egy kék buborék, és betöltötte az egész képernyőt.

Adam: A dolgomat végzem, Olive. Ami nem az, hogy kedvesen adjak visszajelzést, sem az, hogy elérjem, hogy a tanszék doktoranduszai jól érezzék magukat. A munkám az, hogy rigorózus kutatókat képezzek, akik nem publikálnak haszontalan vagy káros szarokat, amik visszavetik a szakterületünket. A tudományos világ tele van szörnyű munkákkal és középszerű kutatókkal. Egyáltalán nem érdekel, hogy a barátaid milyennek látnak, amíg a munkájuk megüti a mércét. Ha ki akarnak szállni, amikor azt mondják nekik, hogy nem üti meg, ám legyen! Nem mindenkiben van meg az, ami a kutatói léthez kell, és akiben nincs, ki kell gyomlálni.

Olive a telefonjára meredt, utálta, hogy Adam mennyire érzéketlen és kemény. A gond az volt, hogy… pontosan tudta, hogy Greg honnan jön, mert hasonló helyzetben volt. Talán Adam mellett nem, de az általános tapasztalata a STEM világában tele volt kétséggel, szorongással és kisebbrendűségi érzéssel. A minősítővizsgája előtti két hétben alig aludt, gyakran eltöprengett, hogy a nyilvános beszédtől való félelme nem fogja-e megakadályozni, hogy karrierje legyen, és állandóan attól rettegett, hogy ő lesz a leghülyébb a teremben. És mégis, a legtöbb ideje és energiája arra ment rá, hogy megpróbáljon a lehető legjobb kutató lenni, próbált utat törni magának, és elérni valamit. A gondolat, hogy valaki ilyen ridegen elutasítja a munkáját és az érzéseit, mélyre ment, a válasza ezért lett ennyire éretlen, szinte gyerekes.

Olive: Hát, kapd be, Adam!

Azonnal megbánta, de valamiért nem bírta rávenni magát, hogy elküldjön egy bocsánatkérést. Csak húsz perccel később jött rá, hogy Adam nem fog válaszolni. A képernyő felső részén felugrott egy figyelmeztetés, ami tájékoztatta, hogy az akku 5%-on áll.

Olive nagyot sóhajtva felállt az ágyról, és a töltőjét keresve körülnézett a szobában.

– MOST MENJ JOBBRA!

– Értem. – Malcolm ujja megpöccintette az indexkart. A kicsi autót kattogás töltötte be. – Jobbra megyek.

– Ne, ne hallgass Jeremyre! Fordulj balra! Jeremy előrehajolt, és rácsapott Anh karjára.

– Malcolm, bízz bennem! Anh sosem járt a farmon. Jobbra van.

– A Google Maps azt mondja, balra.

– A Google Maps téved.

– Mit csináljak? – Malcolm grimaszolt egyet a visszapillantó tükörbe. – Balra? Jobbra? Ol, mit csináljak?

A hátsó ülésen Olive kinézett a kocsi ablakán, és vállat vont.

– Próbáld meg jobbra, ha nem jó, akkor egyszerűen megfordulunk. – Gyors, bocsánatkérő mosolyt küldött Anh felé, de őt túlságosan lefoglalta, hogy Jeremyvel egymást bámulják ahhoz, hogy észrevegye.

Malcolm grimaszolt.

– El fogunk késni. Istenem, utálom ezeket a hülye piknikeket!

– Már így is… – Olive az autó órájára pillantott – egy óra késésben vagyunk. Azt hiszem, ahhoz még hozzácsaphatunk tíz percet. – Remélem, hogy maradt valami kaja. Az elmúlt két órában korgott a gyomra, és a kocsiban tutira mindenki észrevette.

Mióta három nappal ezelőtt összevitatkozott Adammel, kísértésbe esett, hogy kihagyja a pikniket, bezárkózzon a laborba, és folytassa, amit egész hétvégén csinált; nem törődve azzal, hogy azt mondta neki, kapja be, amire nagyon kevés oka volt. Használhatná az időt arra, hogy Tom összefoglalóján dolgozzon, ami keményebb diónak és időigényesebbnek bizonyult, mint először gondolta; talán mert képtelen volt elfelejteni, milyen sok forog kockán, és folyton újra elkészítette az elemzéseket, és minden egyes mondattal hosszú percekig kínlódott. De az utolsó pillanatban meggondolta magát, azt mondta magának, megígérte Adamnek, hogy adnak egy kis műsort a tanszékvezetőnek. Nem lenne fair tőle, ha kihátrálna, miután ő alaposan kivette a részét a megállapodásból, amikor arról volt szó, hogy meggyőzzék Anh-t.

Persze csak abban a meglehetősen valószínűtlen esetben, ha Adam még bármit akarna tőle.

– Ne aggódj, Malcolm! – mondta Anh. – A végén oda fogunk érni. Ha bárki kérdezi, mondjuk azt, hogy megtámadott minket egy hegyi oroszlán. Istenem, miért van ilyen meleg? Egyébként hoztam naptejet. 30 és 50 faktorosat. Senki sem megy sehova anélkül, hogy bekenné magát.

A hátsó ülésen Olive és Jeremy beletörődően egymásra nézett, jól ismerték Anh naptejmániáját.

A piknik már javában zajlott, amikor végre megérkeztek. Akkora volt a tömeg, mint a legtöbb olyan tudományos rendezvényen, ahol ingyen kaját adnak. Olive egyenesen az asztalhoz ment, és integetett dr. Aslannak, aki egy hatalmas tölgyfa árnyékában ült a tanszék többi oktatójával együtt. Dr. Aslan visszaintegetett, kétségtelenül örült, hogy a tekintélye odáig terjed, hogy a doktoranduszai szabadidejével is rendelkezhetett a heti 80 órán túl, amit már így is a laborban töltöttek. Olive erőtlenül mosolygott, hősies kísérletképpen, hogy ne tűnjön morcosnak. Fogott egy fürt fehér szőlőt, és egy szemet a szájába pottyantott, miközben körülnézett.

Anh-nak igaza volt. Ez a szeptember szokatlanul meleg volt. Mindenütt emberek nyüzsögtek, kerti székeken üldögéltek, a fűben heverésztek, ki-be sétáltak a fészerekből; mindenki élvezte az időjárást. Néhányan a ház közelében felállított összecsukható asztaloknál ettek műanyag tányérokból, és legalább három meccs ment éppen: a röplabda olyan változata, amikor a játékosok körben állnak, egy focimeccs és valami, ahol volt egy frizbi és több mint egy tucat félmeztelen pasi.

– Mit játszanak egyáltalán? – kérdezte Olive Anh-tól. Látta, hogy dr. Rodrigues épp leszerelt valakit az immunológiáról, és elborzadva nézett vissza a szinte üres asztalokra. Már csak maradékok voltak. Olive egy szendvicsre vágyott. Egy zacskó chipsre. Bármire.

– Ultimate frizbit, azt hiszem. Nem tudom. Bekented magad naptejjel?

Top és sort van rajtad, úgyhogy nagyon kéne.

Olive bekapott egy szem szőlőt.

– Ti amerikaiak és a kamusportjaitok.

– Egész biztos vagyok benne, hogy kanadai ultimate frizbi-tornák is vannak. Tudod, mi nem kamu?

– Micsoda?

– A melanoma. Kend be magad naptejjel!

– Úgy lesz, anya – mosolygott Olive. – Először ehetek?

– Micsodát? Nem maradt semmi. Ó, ott van pár kukoricakenyér!

– Ó, de jó! Add ide!

– Srácok, ne egyetek kukoricakenyeret! – jelent meg Jeremy feje Olive és Anh között. – Jess azt mondta, hogy egy farmakológia elsőéves összeprüszkölte. Malcolm hová lett?

– Parkol… A rohadt… életbe!

Olive felnézett az asztal átvizsgálásából, megriasztotta a sürgetés Anh hangjában.

– Mi van?

– Csak a rohadt életbe!

– Aha, mi…

– A rohadt életbe!

– Ezt már említetted.

– Mert… a rohadt életbe!

Olive körülnézett, próbált rájönni, mi folyik itt.

– Mi… Ó, ott van Malcolm. Talán talált valamit enni?

– Az ott Carlsen?

Olive már elindult Malcolm felé, hogy találjon valami ehetőt, és egy az egyben kihagyja az egész naptej marhaságot, de amikor meghallotta Adam nevét, megtorpant. Vagy talán nem Adam neve miatt, hanem ahogy Anh mondta.

– Mi? Hol?

Jeremy az ultimate frizbiző csődületre mutatott.

– Az ott ő, igaz? Félmeztelenül?

– A rohadt életbe! – ismételte Anh, akinek hirtelen eléggé korlátozott lett a szókincse, meghazudtolva az oktatásban eltöltött huszonvalahány évét. – Az ott hat kocka?

Jeremy pislogott.

– Még az is lehet, hogy nyolc.

– Azok igazi vállak? – kérdezte Anh. – Vállnagyobbító műtétje volt?

– Biztosan erre költötte a MacArthur ösztöndíjat – mondta Jeremy. – Szerintem ilyen váll a természetben nem létezik.

– Úristen, az Carlsen mellkasa? – Malcolm Olive vállára tette az állát. – Ez ott volt az inge alatt, amikor ízekre szedte a disszertációs tervemet? Ol, miért nem mondtad, hogy szálkás?

Olive csak állt földbe gyökerezett lábbal, a karja csak lógott az oldalánál. Mert nem tudtam. Mert fogalmam sem volt róla. Vagy talán valamennyire volt, abból, amikor a minap látta, hogy eltolja a furgont… bár azt a képet konkrétan igyekezett száműzni az agyából.

– Hihetetlen! – Anh maga felé húzta Olive kezét, megfordította, hogy jó adag naptejet nyomjon a tenyerébe. – Tessék, ezt kend a válladra! És a lábadra. És az arcodra is… Mindenféle bőrcuccra nagy a valószínűség nálad, Szeplős McSzeplőarc. Jer, te is!

Olive kábán bólintott, és elkezdte bemasszírozni a naptejet a karjába meg a combjába. Beszívta a kókuszolaj illatát, nagyon igyekezett nem Adamre gondolni, és arra, hogy a férfi tényleg így néz ki. Nem igazán jött össze neki.

– Léteznek tényleges tanulmányok? – kérdezte Jeremy.

– Hmm? – Anh kontyba fogta a haját.

– A szeplők és a bőrrák közötti összefüggésről.

– Nem tudom.

– Úgy sejtem, igen.

– Igaz, nézzük meg most.

– Pillanat! Van itt wi-fi?

– Ol, van neted?

Olive beletörölte a kezét egy nagyjából tisztának látszó szalvétába.

– Malcolm kocsijában hagytam a telefonomat.

Olive elfordította a fejét Anh-tól és Jeremytől, akik most a fiú iPhone-jának képernyőjét bámulták, hogy jó szögből lássa az ultimate frizbizőket: tizennégy férfit és zéró nőt. Ennek valószínűleg ahhoz volt köze, hogy a STEM-programokban általában túltengett a tesztoszteron. A játékosoknak legalább a fele az oktatói kar tagja vagy posztdoktoris volt. Nyilván Adam, Tom, dr. Rodrigues és még jó néhányan a farmakológiáról. Mindenki egyformán póló nélkül. Bár ez nem igaz. Egyáltalán nem egyformán. Adam nem volt összehasonlítható a többiekkel.

Olive nem ilyen volt. Tényleg nem. Egy kezén meg tudta számolni, hány pasihoz vonzódott ilyen zsigeri szinten. Igazából egy ujján. És abban a pillanatban az említett pasi éppen felé futott, mert Tom Benton, isten áldja, túl ügyetlenül dobta el a frizbit, ami most egy fűfolton hevert körülbelül három méterre Olive-tól. És véletlenül pont Adam, a félmeztelen Adam volt a legközelebb ahhoz, ahol landolt.

– Ó, nézd ezt a tanulmányt! – hallotta az izgatott Jeremyt. – Khalesi et al, 213. Egy metaanalízis. „A fénykárok bőrmarkerei és a bőr bazális sejtes karcinómájának kockázata.” A rák epidemiológiája, biomarkerek és megelőzés-ben.

Jeremy a levegőbe öklözött.

– Olive, hallod?

Nem. A lány nem hallotta. Leginkább próbálta kiüríteni az agyát és a szemét is. A kamupasiját és a hirtelen támadt meleg sajgást a gyomrában. Egyszerűen azt kívánta, bárcsak máshol lenne. Hogy bárcsak átmenetileg megvakulna és megsüketülne.

– Ezt hallgasd: a pigmentfoltok gyenge, de pozitív kapcsolatban állnak a bazális sejtes karcinómával, 1,5 körüli esélyhányadossal. Oké, ez nem tetszik. Jeremy, fogd meg a telefont! Adok még Olive-nak naptejet. Itt az 50 faktoros; valószínűleg neked ez kell.

Olive elfordította a tekintetét Adam mellkasáról, ami most már ijesztően közel jött, megfordult, és ellépett Anh-tól.

– Ne, már bekentem magam!

– Ol – mondta neki Anh azon a józan, anyáskodó hangon, amit akkor használt, amikor Olive véletlenül bevallotta, hogy a zöldséget legtöbbször a sült krumpli jelenti nála, vagy hogy együtt mosta ki a fehéreket és a színeseket –, ismered a szakirodalmat.

– Nem ismerem a szakirodalmat, és te sem, csak egyetlen sort ismersz egy absztraktból, és…

Anh újra megragadta Olive kezét, és több mint egy liter naptejet öntött rá. Annyit, hogy a lánynak a bal tenyerével kellett megakadályozza, hogy kifolyjon; és a végén csak állt ott, mint egy idióta, kezét behajlítva, mint egy koldus, miközben félig belefulladt a nyavalyás naptejbe.

– Tessék! – Anh szélesen mosolygott. – Most megvédheted magad a bazális sejtes karcinómától. Ami, őszintén szólva, szörnyen hangzik.

– Én… – Olive a kezébe temette volna az arcát, ha szabadon mozgathatta volna a felső végtagjait. – Utálom a naptejet! Ragacsos, olyan szagom lesz tőle, mint a piña coladának, és… ez túlságosan sok.

– Csak kenj fel annyit, amennyit beszív a bőröd! Főleg a szeplős részeken. A többit megoszthatod valakivel.

– Oké. Anh, akkor vegyél egy keveset! Te is, Jeremy! Vörös hajú vagy, az ég szerelmére!

– De olyan vörös hajú, akinek nincsenek szeplői. – A fiú büszkén mosolygott, mintha ő egyedül jelentené ezt a genotípust. – És már kentem magamra egy csomót. Kösz, kicsim! – Lehajolt, hogy gyors csókot nyomjon Anh arcára, amiből majdnem smárolásmaraton lett.

Olive igyekezett nem felsóhajtani.

– Srácok, ezzel mit csináljak?

– Csak keress valakit! Malcolm hova lett? Jeremy felhorkant.

– Ott van Jude-dal.

– Jude-dal? – Anh a homlokát ráncolta.

– Igen, azzal az ötödéves neuróssal.

– Az MD-PhD-sel? Járnak vagy…

– Srácok! – Olive-nak nagyon kellett uralkodnia magán, hogy ne üvöltsön. – Nem tudok megmozdulni. Légyszi, hozzátok helyre a naptejkáoszt, amit okoztatok!

– Istenem, Ol! – Anh a szemét forgatta. – Néha annyira drámai vagy! Várj! – Integetett valakinek Olive háta mögött, és amikor megszólalt, a hangja sokkal hangosabb lett. – Hé, dr. Carlsen! Bekente már magát naptejjel?

A másodperc töredéke alatt Olive egész agya lángba borult, aztán egy kupac hamuvá porladt. Csak így, egyszerűen; százmilliárd neuron, ezermilliárd gliasejt és ki tudja hány milliliter agy-gerincvelői folyadék szűnt meg létezni. A teste többi része sem működött túl jól, Olive érezte, hogy a szervei ott és akkor leállnak. Amióta csak ismerte Adamet, körülbelül tízszer kívánta azt, hogy essen össze holtan, nyíljon meg a föld, és nyelje el, üssön be egy kataklizma, és kímélje meg a kínos interakcióiktól. De most úgy érezte, talán tényleg eljött a világvége.

Ne fordulj meg, üzente neki a központi idegrendszere maradéka. Tégy úgy, mintha nem hallottad volna Anh-t! Az akaraterőddel tedd semmisé! De lehetetlen volt. Háromszöget formáltak, Olive, előtte Anh, és Adam valószínűleg – biztosan – ott állt mögötte; mintha Olive-nak lett volna bármi választása. Akármilyen. Főleg, amikor Adam, aki el sem tudta volna képzelni Anh gondolatainak romlottságát, és nem láthatta a vödörnyi naptejet, ami tábort vert Olive kezében, azt mondta:

– Nem.

Hát. A francba!

Olive megperdült, és ott volt ő; izzadtan, a bal kezében egy frizbivel, és nagyon-nagyon félmeztelenül.

– Tökéletes! – csicseregte Anh. – Olive-nak túl sok van, és azon filózott, mihez kezdjen vele. Majd magára keni!

Nem. Nem, nem, nem.

– Nem lehet! – sziszegte a lány Anh-nak. – Az nagyon helytelen lenne.

– Miért? – pislogott rá ártatlanul Anh. – Én folyton naptejet kenek Jeremyre. Nézd… – krémet nyomott a kezére és tessék-lássék szétkente Jeremy arcán – én naptejet kenek a pasimra. Mert nem akarom, hogy melanomája legyen. „Helytelenül” viselkedem?

Ki fogja nyírni. Fel fog nyalatni vele miden egyes cseppet ebből a hülye naptejből, és végignézi, ahogy vonaglik fájdalmában, miközben lassan belehal az oxibenzon-mérgezésbe.

Majd később. Most Adam őt nézte, az arca kifürkészhetetlen volt, és Olive bocsánatot kért volna, bemászott volna az asztal alá, legalább integetett volna neki. De csak arra volt képes, hogy a férfit nézze, és észrevegye, hogy bár amikor utoljára beszéltek, sértegette őt, Adam nem igazán tűnt mérgesnek, csak töprengőnek és kicsit értetlennek, ahogy a tekintete ide-oda járt Olive arca és a picike, fehér trutyi-tó között, ami most a tenyerében élt, és valószínűleg azon gondolkodott, hogy van-e kiút ebből az újabb szarviharból; aztán végül feladta.

A férfi egyet biccentett, leheletnyit, és megfordult, a hátizmai mozogtak, ahogy visszadobta a frizbit dr. Rodriguesnek, és odakiáltott:

– Öt perc szünet!

Ami, Olive feltételezte, azt jelenti, hogy tényleg végigcsinálják ezt. Hát hogy a fenébe ne! Mert ez volt az élete, és ezek voltak a rossz, idióta, esztelen döntései.

– Szia! – köszönt Adam, amikor már közelebb voltak egymáshoz. A kezére nézett, amit úgy kellett tartania a teste előtt, mint egy kéregető. A háta mögött Anh és Jeremy tutira bámulták őket.

– Szia! – Olive-on flip-flop volt, Adamen sportcipő, és… mindig magas volt, de most szinte fölé tornyosult. Így a lány szeme pont a mellizmainál volt, és… Nem. Nem ám! Biztos, hogy nem.

– Megfordulnál?

Adam egy pillanatig habozott, de aztán rá nem jellemzően engedelmeskedett. Ami a végén Olive egyetlen problémáját sem oldotta meg, mert a háta sem volt kevésbé széles és lenyűgöző, mint a mellkasa.

– Kicsit… lehajolnál?

Adam lehajtotta a fejét, így a válla… továbbra is abnormálisan magasabban volt, de kicsit könnyebben elérhető. Amikor Olive felemelte a jobb kezét, egy kis naptej lecsöpögött a földre… ahová tartozik, gondolta dühösen. Aztán megtette azt, amiről soha, de soha nem hitte volna, hogy megteszi. Naptejet kent Adam Carlsenre.

Nem most először ért hozzá. Ezért nem kellett volna meglepődnie, milyen kemények az izmai, vagy hogy a teste feszes. Olive emlékezett rá, Adam hogyan tolta a furgont, és úgy képzelte, valószínűleg az ő súlyának háromszorosát is ki tudná nyomni, aztán megparancsolta magának, hogy álljon le, mert ez nem igazán volt illendő gondolatmenet. De a gond még mindig az volt, hogy nem volt semmi Olive keze és a férfi bőre között. Adam felforrósodott a naptól, a válla lazán és mozdulatlanul terült el a lány a keze alatt. Hiába voltak nyilvános helyen, amilyen közel álltak egymáshoz, úgy tűnt, mintha valami intim történne.

– Szóval… – Olive szája kiszáradt. – Ez talán egy jó pillanat, hogy megemlítsem, mennyire sajnálom, hogy folyton ilyen helyzetekbe kerülünk.

– Semmi baj.

– De tényleg sajnálom.

– Nem a te hibád. – A férfi hangja éles lett.

– Minden oké?

– Aha. – Adam bólintott, bár a mozdulat feszültnek tűnt, amiből Olive rájött, hogy talán a férfi mégsem annyira nyugodt, mint azt eredetileg gondolta.

– Mennyire utálod ezt egy egytől a „korreláció ok-okozati összefüggést jelent”-ig terjedő skálán?

Adam meglepte azzal, hogy felnevetett, bár még mindig feszültnek hangzott.

– Nem utálom. És nem a te hibád.

– Mert tudom, hogy ez a lehető legrosszabb, és…

– Nem az, Olive. – Adam kicsit elfordult, hogy a lány szemébe nézzen, a tekintetében jókedv és furcsa feszültség keveredett. – Ilyesmik továbbra is fognak történni.

– Rendben.

A férfi ujjai lágyan súrolták Olive tenyerét, amikor lopott egy kis naptejet, hogy elölről is bekenje magát. Mindent egybevetve így volt a legjobb. Olive nagyon nem akart naptejet masszírozni a mellkasába a PhD-program 70%-ának szeme láttára, a főnökéről nem is beszélve, hisz dr. Aslan valószínűleg úgy figyelte őket, mint egy héja. Vagy talán nem. Olive-nak nem állt szándékában megfordulni, és megnézni. Szeretett volna a kevésbé áldott tudatlanságban élni.

– Főleg azért, mert nagyon kíváncsi emberekkel lógsz együtt. Olive-ból kitört a nevetés.

– Tudom. Hidd el, most épp nagyon bánom, hogy összebarátkoztam Anh-nal. Igazság szerint azt fontolgatom, hogy kinyírom.

Adam lapockáival folytatta. A férfinak sok kis anyajegye és szeplője volt, és Olive elgondolkodott, pontosan mennyire lenne helytelen, ha az ujjaival elkezdené összekötögetni őket. Csak elképzelni tudta, milyen csodás képek jelennének meg.

– De a naptej hosszútávú előnyeit kutatók már bizonyították. És te tényleg elég sápadt vagy. Hajolj le még egy kicsit, hogy elérjem a nyakadat!

– Mmm.

Olive körbesétálta Adamet, hogy hozzáférjen elöl a vállához. A férfi olyan hatalmas volt, hogy az összes nyavalyás naptejet el kellett használnia. Sőt, lehet, hogy kérnie kell még Anh-tól.

– Legalább a tanszékvezető kap egy kis műsort. Te pedig, úgy tűnik, jól mulatsz.

Adam sokatmondóan nézte, ahogy a lány keze naptejet ken szét a kulcscsontján. Olive arca lángolt.

– Nem úgy értem… Nem azért, mert én… Úgy értettem, úgy tűnik, jól mulatsz frizbizés közben. Vagy mi ez.

Adam grimaszolt.

– A csevegésnél jobb, az biztos. Olive felkacagott.

– Ez érthető. Lefogadom, hogy ezért vagy ennyire fitt. Gyerekkorodban sokat sportoltál, mert így nem kellett beszélgetned másokkal. Azt is megmagyarázza, hogy felnőttként a személyiséged miért ennyire… – Olive a nyelvébe harapott.

Adam felvonta az egyik szemöldökét.

– Ellenséges és megközelíthetetlen?

A francba!

– Nem ezt mondtam.

– Csak leírtad.

– Én… sajnálom! Nagyon sajnálom! Nem akartam… – A lány zavartan összeszorította az ajkait. Aztán észrevette a ráncokat Adam szeme sarkában. – Menj a fenébe!

Finoman belecsípett a férfi karjába. Adam felhördült, és szélesebben mosolygott, amitől Olive eltűnődött, mi lenne, ha ő úgy bosszulná ezt meg, hogy naptejjel ráírja a nevét a mellkasára, csak annyira, hogy körülötte barnuljon le. Megpróbálta elképzelni Adam arcát, amikor leveszi a pólóját, és meglátja a testén az öt betű nyomát a fürdőszobatükörben. Hogy milyen arcot vágna. Hogy vajon megérintené-e a betűket az ujjhegyével.

Őrült, mondta magának. Ez az egész megőrjít téged. Szóval a pasi jóképű, és vonzónak találod. Nagy ügy. Kit érdekel?

Beletörölte a nagyrészt naptejmentes kezét Adam bicepszébe, és hátralépett.

– Mehet is, Mr. Ellenséges.

Adamből friss izzadtság, önmaga és kókusz keverékének szaga áradt. Olive nem fog vele beszélni egészen szerdáig, és fogalma sem volt, hogy erre a gondolatra miért érzett furcsa szúrást a mellkasában.

– Kösz! És kösz Anh-nak, azt hiszem.

– Mm. Szerinted legközelebb mit akar majd, mit csináljunk? Adam vállat vont.

– Fogjuk egymás kezét?

– Etessük egymást eperrel?

– Az szép lenne.

– Talán emelni fogja a tétet.

– Kamuesküvő?

– Közös kamuházvásárlás?

– Kamujelzálogkölcsönt vegyünk fel?

Olive nevetett, és ahogy Adam ránézett, kedvesen, kíváncsian és türelmesen… biztosan hallucinált. Baj van a fejével. Hoznia kellett volna szalmakalapot.

– Szia, Olive!

A lány határozottan elfordította a szemét Adamről, és észrevette, hogy Tom közeledik. Ő sem viselt inget, fitt volt, jó sok hasizma volt, olyan határozottan formáltak, hogy könnyen meg lehetett számolni őket. És mégis, valamilyen okból semmilyen hatással nem volt Olive-ra.

– Helló, Tom! – Olive mosolygott, bár kicsit bosszantotta, hogy megzavarták. – Jó volt beszélgetni a múltkor.

– Jó volt, igaz? Adam mondta neked, hogy változtak a terveink? A lány oldalra billentette a fejét.

– Változtak a terveitek?

– Nagy haladást értünk el a kutatásban, úgyhogy jövő héten Bostonba megyünk, hogy befejezzük a dolgok előkészítését a harvardi oldalon.

– Ó, az klassz! – Olive Adamhez fordult. – Meddig leszel távol?

– Csak néhány napig. – A férfi csendesen beszélt. Olive megkönnyebbülést érzett, hogy nem tovább. Érthetetlen okokból.

– Olive, el tudnád küldeni a beszámolódat szombatig? – kérdezte Tom. – Akkor a hétvégén át tudom nézni, és megbeszéljük, amíg még itt vagyunk.

A lány agyában kitört a pánik, és élénkvörös vészjelzések villogtak, de sikerült megőriznie a mosolyát.

– Aha, persze. Szombaton elküldöm. – Jaj, istenem! Jaj, istenem! Akkor éjjel-nappal dolgoznia kell. A héten nem fog aludni. A vécére is el kell vinnie a laptopját, és pisilés közben kell gépelnie. – Egyáltalán nem gond – tette hozzá, még mélyebbre süllyedve a hazugságba.

– Tökéletes! – Tom kacsintott, vagy talán csak belehunyorgott a napba.

– Visszajössz játszani? – kérdezte Adamtől, és amikor a barátja bólintott, Tom sarkon fordult, és visszatért a meccshez.

Adam csak egy másodpercig tétovázott, aztán biccentett Olive felé, és elment. A lány nagyon igyekezett nem a hátát bámulni, miközben visszatért a csapatához, akik nagyon örültek, hogy visszakapták. Adam Carlsen egyértelműen a sportban is jeleskedett; ami nem fair.

Még csak meg sem kellett néznie, hogy tudja, hogy Anh, Jeremy és nagyjából mindenki őket nézte az elmúlt öt percben. Kivett egy seltzert a legközelebbi hűtőládából, emlékeztette magát, hogy pontosan ezt várták ettől a megállapodástól, aztán talált egy helyet egy tölgyfa alatt a barátai mellett; ez az egész naptej-cirkusz, most meg itt ülnek az árnyékban. Jellemző.

Már nem is volt annyira éhes; a kisebb csoda annak volt köszönhető, hogy nagy nyilvánosság előtt naptejet kent a kamupasijára.

– És milyen? – kérdezte Anh. Feküdt, a feje Jeremy ölében pihent. Fölötte Malcolm a frizbiseket nézte, valószínűleg azon álmodozott, hogy Holden Rodrigues milyen jól néz ki a napfényben.

– Hm?

– Carlsen. Ó, igazából… – Anh vigyorgott – akarom mondani, Adam. Adamnek szólítod, igaz? Vagy a dr. Carlsent jobban szereted? Ha szerepjátékoztok iskoláslány szerkóban egy vonalzóval, arról tutira tudni akarok.

– Anh.

– Ja, tényleg, milyen Carlsen? – kérdezte Jeremy. – Gondolom, veled más, mint velünk. Vagy neked is többször elmondja, hogy az x és az y tengelyed feliratának betűmérete bosszantóan kicsi?

Olive a térdébe mosolygott, mert teljesen el tudta képzelni, hogy Adam ezt mondja. Szinte hallotta a férfi hangját a fejében.

– Nem. Legalábbis még nem.

– Akkor milyen?

A lány szóra nyitotta a száját, azt hitte, könnyű lesz. Persze minden volt, csak az nem.

– Ő csak… tudjátok.

– Nem tudjuk – felelte Anh. – A látszat biztos csal. Olyan rosszkedvű, negatív, dühös és…

– Nem az – szakította félbe Olive. Aztán kicsit megbánta, mert ez nem teljesen volt igaz. – Tud olyan lenni. De tud nem olyan is lenni.

– Ha te mondod. – Úgy tűnt, Anh-t nem győzte meg. – Egyáltalán hogyan kezdtetek randizni? Sosem mesélted.

– Ó! – Olive félrenézett, és elkalandozott a tekintete. Adam biztosan valami említésre érdemeset csinált, mert dr. Rodriguesszel összepacsiztak. Olive észrevette, hogy Tom mosolyogva nézi őt a pályáról, és mosolyogva integetett neki. – Hát, mi csak beszélgettünk. Aztán kávéztunk. Aztán…

– Az ilyesmi hogy történik egyáltalán? – szólt közbe Jeremy, egyértelműen szkeptikusan. – Hogy dönt úgy valaki, hogy igent mond egy randevúra Carlsennel? Mielőtt félmeztelenül látja, legalábbis.

Megcsókolod. Megcsókolod, aztán szinte észre sem veszed, és megmenti a hátsódat, sütit vesz neked, furcsa gyengédséggel okostojásnak hív, és még akkor is, amikor a rosszkedvű seggfej önmaga, nem tűnik olyan rossznak. Vagy egyáltalán nem. Aztán telefonon elküldöd a francba, és lehet, hogy elrontasz mindent.

– Egyszerűen elhívott. És én igent mondtam. – Bár ez nyilván hazugság volt. Aki a Szikében publikál, és ilyen formásak a hátizmai, sosem hívna el olyasvalakit randevúra, mint Olive.

– Tehát nem a Tinderen találkoztatok?

– Tessék? Nem.

– Mert az emberek ezt beszélik.

– Nem vagyok fent a Tinderen.

– Carlsen igen?

Nem. Talán. Igen? Olive a halántékát masszírozta.

– Ki mondja, hogy a Tinderen találkoztunk?

– Igazából a pletyka szerint a Craigslisten – mondta Malcolm szórakozottan, miközben integetett valakinek. Olive követte a tekintetét, és észrevette, hogy a fiú Holden Rodriguest bámulja, aki mosolyogva visszainteget.

Olive a homlokát ráncolta. Aztán végiggondolta, mit is mondott az előbb Malcolm.

– A Craigslisten?

Malcolm vállat vont.

– Nem azt mondtam, hogy elhittem.

– Kik azok az emberek? És egyáltalán miért beszélnek rólunk? Anh vállon veregette Olive-ot.

– Ne aggódj, a pletyka rólad és Carlsenről elült, miután dr. Moss és dr. Sloane nyilvánosan összebalhézott azon, hogy az emberek vérmintákat dobnak ki a női mosdóban. Vagyis nagyjából. Hé!

Felült, átkarolta Olive-ot, és magához ölelte. Kókuszillata volt. Hülye, hülye naptej!

– Nyugi! Tudom, hogy páran furán állnak ehhez, de Jeremy, Malcolm és én csak örülünk neked, Ol. – Anh bátorítóan rámosolygott, és Olive érezte, hogy ellazul. – Leginkább annak, hogy valaki végre megfektet téged.

Nyolcadik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Egy 1–10-ig tartó Likert-skálán Jeremy időzítése –50, ahol az átlag standard hibája 0,2.

A 37-es – sós-ecetes chips – elfogyott. Ez őszintén megmagyarázhatatlan volt: Olive 20:00-kor jött be, és még legalább egy zacskó volt a társalgó automatájában. Halványan emlékezett rá, hogy megtapogatta a farmerje hátsó zsebét apróért, és diadalt érzett, mert pontosan négy negyeddollárost talált. Emlékezett rá, hogy alig várta a pillanatot körülbelül két órával később, amikorra becslése szerint a munkája harmadát elvégezte, és ezért megjutalmazhatta magát a vitathatatlanul legjobb nasival, amit a negyedik emelet csak nyújtani tud. Csakhogy eljött a pillanat, és nem maradt chips. Ami baj, mert Olive már behelyezte az értékes negyeddollárosait a bedobónyílásba, és nagyon éhes volt.

A 24-est választotta (Twix) – ami egész jó volt, de távolról sem a kedvence –, és hallgatta a tompa, csalódást keltő puffanást, ahogy leesett az alsó polcra. Aztán lehajolt, hogy felvegye, és vágyakozva nézte, ahogy az arany csomagolás csillogott a tenyerén.

– Bárcsak sós-ecetes chips lennél! – suttogta neki, enyhe rosszallással a hangjában.

– Tessék.

– Áááá! – A lány megriadt, és azonnal megperdült, a kezét a teste elé tartotta, és kész volt védekezni, sőt támadni is akár. De az egyetlen ember a társalgóban Adam volt, az egyik középen álló kis kanapén ült, semleges, kissé derűs arckifejezéssel meredt rá.

Olive testtartása ellazult, és a mellkasára szorította a kezét, hogy lelassítsa zakatoló szívverését.

– Mikor jöttél ide?

– Öt perce? – A férfi nyugodtan figyelte őt. – Itt voltam, amikor bejöttél.

– Miért nem mondtál valamit?

A férfi oldalra billentette a fejét.

– Ezt én is kérdezhetném.

Olive a szája elé kapta a kezét, próbált észhez térni az ijedtségből.

– Nem láttalak. A sötétben ültél, mint valami perverz?

– Rossz a lámpa. Szokás szerint. – Adam felemelte az italát, egy üveg kólát, amin nevetségesen az állt: „Seraphina”, és Olive-nak eszébe jutott, hogy a férfi egyik hallgatója, Jess panaszkodott arra, hogy Adam milyen szigorú azzal kapcsolatban, hogy ételt vagy italt vigyenek a laborjába. Felvett valamit a párnáról, és Olive felé nyújtotta. – Tessék. Megeheted a maradék chipset.

Olive szeme összeszőkült.

– Te!

– Én?

– Elloptad a chipsemet! A férfi szája felfelé ívelt.

– Bocs! A maradék a tiéd lehet. – Belesett a zacskóba. – Nincs sok, nem gondoltam…

Olive habozott, aztán elindult a kanapéhoz. Bizalmatlanul elfogadta a kis zacskót, és leült Adam mellé.

– Kösz, azt hiszem.

Adam bólintott, és ivott egy kortyot a kólájából. Olive próbálta nem a torkát bámulni, amikor hátradöntötte a fejét, és inkább a térdét nézte.

– Kell neked koffein – Olive az órára pillantott – este 22:27-kor? – Bár, ha belegondolt, a férfinak egyáltalán nem szabadna koffeint innia, tekintve az alapvetően pocsék személyiségét. És mégis együtt kávéztak minden szerdán. Olive még támogatta is ebben.

– Amúgy sem hiszem, hogy sokat aludnék.

– Miért?

– Le kell futtatnom egy sor elemzést a kutatáshoz vasárnap estig.

– Ó! – Olive hátradőlt, kellemesebb pozíciót keresve. – Azt hittem, arra vannak embereid.

– Kiderült, hogy a HR rossz szemmel nézi, ha arra kéred a hallgatóidat, hogy éjszakázzanak.

– Micsoda szörnyűség!

– Hatalmas. És te?

– Tom összefoglalója. – Olive felsóhajtott. – Holnap el kellene küldenem neki, és van egy rész, amit egyszerűen… – Újra felsóhajtott. – Megismétlek néhány elemzést, hogy minden tökéletes legyen, de a berendezés, amivel dolgozom, nem éppen… ugh.

– Szóltál Aysegulnak?

Aysegul. Természetesen. Mert ő a kollégája volt dr. Aslannak, nem a diákja, és logikus volt, hogy Aysegulként gondol rá. Nem először hívta így; Olive sem most vette észre először. Csak nehéz volt megérteni, amikor egyedül ültek, és kettesben beszélgettek, hogy Adam az oktatói testület tagja, Olive pedig nagyon nem. Igazából egy világ választotta el őket.

– Szóltam, de nincs rá pénz, hogy bármi jobbat vegyünk. Remek mentor, de… tavaly a férje megbetegedett, és úgy döntött, hogy korábban nyugdíjba megy, és néha úgy tűnik, mintha azóta már nem érdekelné. – Olive a halántékát dörzsölte. Érezte, hogy fejfájás közeleg, és még hosszú éjszakája lesz. – Elárulod neki, hogy elmondtam?

– Persze.

A lány felnyögött.

– Ne!

– Akár a csókokról is szólhatok, amiket kierőszakoltál, a kamurandizásról, amibe belerángattál, és mindenekelőtt a naptej…

– Jaj, istenem! – Olive a térdébe temette az arcát, és átkarolta a fejét. – Úristen! A naptej!

– Igen. – A férfi hangja tompának hangzott odalentről. – Igen, az…

– Kínos volt? – kérdezte a lány, és grimaszolva felegyenesedett. Adam másfelé nézett. Talán csak képzelte, hogy elvörösödött.

Adam a torkát köszörülte.

– Többek között.

– Aha. – Volt ott más is. Sok minden, amit Olive nem fog megemlíteni, mert az ő többek közöttje biztos nem az, mint Adamé. A többek között a férfinak valószínűleg azt jelentette, hogy „szörnyű”, „kiborító” és „tolakodó”. Miközben neki… – A naptej benne lesz a IX. törvényen alapuló panaszban?

Adam szája megremegett.

– Rögtön az első oldalon. Napvédő nem megegyezésen alapuló felhelyezése.

– Jaj, ne már, megmentettelek a bazális sejtes karcinómától!

– Fényvédelemre hivatkozott fogdosás.

Olive megcsapta Adamet a Twixével, és a férfi vidáman lebukott, hogy elkerülje.

– Tényleg, kéred a felét? Mert én úgy tervezem, hogy megeszem a maradék chipset.

– Nem.

– Biztos?

– Ki nem állhatom a csokoládét.

Olive rámeredt, és hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Hát persze… utálsz mindent, ami finom, szép és megnyugtató.

– A csokoládé undorító.

– Te csak a sötét világodban akarsz élni, ami feketekávéból, sima bagelből és sima krémsajtból áll. És néha sós-ecetes chipsből.

– Ami egyértelműen a te kedvenc chipsed…

– Nem ez a lényeg.

– …és hízelgő, hogy megjegyezted a rendeléseimet.

– Segít, hogy mindig ugyanaz.

– Én legalább soha nem rendeltem olyasmit, amit unikornisos frappuccinónak hívnak.

– Nagyon finom volt. Szivárványízű.

– Vagyis cukor és ételfesték?

– A két kedvencem az egész univerzumban. Egyébként kösz, hogy megvetted nekem! – Kellemes szerdai kamurandis nasi volt ez a héten, bár Olive-ot annyira lefoglalta Tom összefoglalója, hogy csak pár szót tudott váltani Adammel. Ami, be kellett ismernie, kicsit csalódást okozott.

– Egyébként Tom merre van, míg mi ketten itt robotolunk péntek éjjel?

– Elment valahová. Randija van, azt hiszem.

– Randija? A barátnője itt él?

– Tomnak sok barátnője van. Sokfelé.

– De van köztük kamu? – Olive szélesen Adamre mosolygott, és látta, hogy a férfi kísértésbe esik, hogy viszonozza. – Akkor kérsz fél dollárt? A chipsért?

– Tartsd meg!

– Szuper! Mert az kábé a havi fizetésem fele.

Tényleg sikerült megnevettetnie Adamet, és ettől nemcsak a férfi arca alakult át, megváltoztatta az egész teret, amit elfoglaltak. Olive-nak meg kellett győznie a tüdejét, hogy ne álljon le, továbbra is szívja be az oxigént, és a tekintete ne vesszen bele az apró ráncokba a férfi szeme sarkánál, a gödröcskéibe az arca két oldalán.

– Örömmel hallom, hogy a doktoranduszok ösztöndíja nem emelkedett, mióta én az voltam.

– Te is instant ramenen és banánon éltél a PhD alatt?

– Nem szeretem a banánt, de emlékszem, hogy rengeteg almát ettem.

– Az alma drága, te pénzügyileg felelőtlen pazarló! – Olive oldalra döntötte a fejét, és azon tűnődött, hogy megkérdezheti-e azt, amit nagyon szeretett volna tudni. Azt mondta magának, hogy valószínűleg illetlenség, de mégis belevágott.

– Hány éves vagy?

– Harmincnégy.

– Ó! Hűha! – Olive fiatalabbnak gondolta. Vagy talán idősebbnek. Azt hitte, egy kortalan dimenzióban létezik. Nagyon fura volt hallani egy számot. Hogy van egy születési éve, majdnem egy évtizeddel az övé előtt. – Én huszonhat vagyok. – Olive nem tudta pontosan, miért árulta el ezt az információt, hiszen Adam nem kérdezte. – Durva belegondolni, hogy te is voltál hallgató.

– Igen?

– Aha. Egyetemistaként is ilyen voltál?

– Ilyen?

– Tudod. – Olive rebegtette a férfi felé a szempilláját. – Ellenséges és megközelíthetetlen.

Adam szúrósan nézett rá, de a lány kezdte ezt nem túl komolyan venni.

– Ami azt illeti, lehet, hogy rosszabb.

– Azt lefogadom. – Rövid, kényelmes csend állt be, úgyhogy Olive hátradőlt, és nekilátott a chipses zacskónak. Mindig is erre vágyott az automatás nasik közül. – Szóval egyre jobb lesz?

– Micsoda?

– Ez. – Végigmutatott maga körül. – A tudományos világ. A doktori után jobb lesz? Amikor az ember állást kap?

– Nem. Egek, dehogy! – Adam annyira elborzadt a feltételezéstől, hogy Olive-nak nevetnie kellett.

– Akkor miért maradsz itt?

– Jó kérdés. – Megvillant valami a férfi szemében, amit Olive nem igazán tudott hova tenni; ebben nem volt semmi meglepő. Sok mindent nem tudott Adam Carlsennel kapcsolatban. A férfi seggfej volt, de váratlan mélységekkel. – Valószínűleg belejátszik a Concorde-effektus; nehéz itt hagyni, ha már ilyen sok időt és energiát beleöltél. De a tudomány miatt megéri. Legalábbis, amikor működik.

A lány hümmögött, mérlegelte a szavait, és eszébe jutott a Srác a mosdóban. Azt mondta, hogy a tudományos világ sok költség, kevés siker, és jó ok kell ahhoz, hogy az ember kitartson. Olive eltűnődött, hogy vajon most hol lehet. Vajon sikerült végeznie? Vajon tudja, hogy valakinek segített meghozni élete egyik legnehezebb döntését? Vajon van bármi fogalma arról, hogy létezik egy lány valahol a világon, aki meglepően sokszor gondol a véletlen találkozásukra? Kétséges.

– Tudom, a doktori iskola elvileg mindenkinek gyötrelem, de lehangoló egy állandósított oktatót itt látni péntek este ahelyett, hogy nem is tudom, Netflixet nézne az ágyban vagy vacsorázna a barátnőjével…

– Azt hittem, te vagy a barátnőm. Olive rámosolygott.

– Nem egészen. – De ha már témánál vagyunk, pontosan miért is nincs neked barátnőd? Mert erre egyre nehezebb és nehezebb rájönnöm. Kivéve talán, hogy egyszerűen nem akarsz. Talán csak egyedül akarsz lenni, ahogy a viselkedésedben minden arra utal, erre itt vagyok én, aki halálra idegesít téged. Csak zsebre kellene tennem a chipset meg a csokit, és vissza kellene mennem a hülye fehérjemintáimhoz, de valamiért annyira kényelmes veled lenni. És vonzódom hozzád, bár azt nem tudom, miért.

– Te úgy tervezed, hogy a tudományos világban maradsz? – kérdezte Adam. – Miután végzel.

– Igen. Talán. Nem.

A férfi elmosolyodott, és Olive nevetett.

– Még eldöntetlen.

– Értem.

– Csak… vannak dolgok, amiket imádok benne. A laborban lenni, és kutatni. Tanulmányötleteket kitalálni, és valami értelmeset csinálni. De ha a tudományos utat választom, akkor sok más olyat is kell csinálom, amiket egyszerűen… – A fejét rázta.

– Mást?

– Aha. Főleg a PR részét. Kutatási terveket írni, és meggyőzni másokat, hogy pénzeljék a kutatásomat. A kapcsolatépítés, ami a pokol egy különleges bugyra. A nyilvános beszéd, vagy akár a szemtől szembe helyzetek, ahol le kell nyűgöznöm másokat. Igazából az a legrosszabb. Ki nem állhatom: felrobban a fejem, lefagyok, mindenki engem néz, készek ítélkezni felettem, a nyelvem lebénul, és kezdem azt kívánni, bár meghalnék, aztán azt, hogy bár a világ lenne halott, és… – Észrevette Adam mosolyát, és bánatos pillantást vetett rá. – Érted a lényeget.

– Ezzel kezdhetsz valamit, ha szeretnél. Csak gyakorlás kérdése. Tenni kell róla, hogy rendszerezd a gondolataidat. Ilyesmi.

– Tudom. És próbálom, a Tommal való találkozás előtt is próbáltam. Mégis dadogtam, mint egy eszelős, amikor feltett egy egyszerű kérdést. – Aztán te segítettél, rendezted a gondolataimat, és megmentettél, anélkül, hogy akartál volna. – Nem tudom. Talán hibás az agyam.

Adam a fejét rázta.

– Remek voltál a találkozón Tommal, főleg, ha figyelembe vesszük, hogy a kamupasidnak is ott kellett ülnie melletted. – Olive nem említette, hogy a férfi jelenléte valójában javított a helyzeten. – Az biztos, hogy Tomot lenyűgözted, ami nem kis dolog. És ha valaki elcseszte, akkor egyértelműen ő. Egyébként sajnálom, hogy azt tette.

– Micsodát?

– Kényszerített, hogy a magánéletedről beszélj.

– Ó! – Olive félrenézett, az automata kék ragyogása felé. – Semmi baj. Régen történt. – Meglepve hallotta magát, hogy folytatja. Hogy úgy érzi, folytatni akarja. – Még a középsuliban.

– Akkor… fiatal voltál. – Volt valami Adam hangjában, talán a tárgyilagossága, talán a túlzott szimpátia hiánya, amit a lány megnyugtatónak talált.

– Tizenöt voltam. Egyik nap még ott voltunk anyával, csak… én nem is tudom. Kajakoztunk. Azon gondolkodtunk, hogy veszünk egy macskát. Vitatkoztunk azon, hogy feltornyoztam a szemetet a kukában, amikor már túlságosan tele volt, és nem akartam kivinni. És a következő pillanatban megkapta a diagnózisát, és három héttel később már… – Képtelen volt kimondani. Az ajka, a hangszálai, a szíve egyszerűen nem formálták meg a szavakat. Úgyhogy lenyelte őket. – A gyerekjóléti szolgálat nem tudta, hova küldjön, amíg nagykorú nem leszek.

– Az apád?

Olive a fejét rázta.

– Sosem volt az életem része. Egy seggfej, az anyám szerint. – Halkan nevetett. – A „sosem viszi ki a szemetet”-gén nyilván apa oldaláról jött. És a nagyszüleim meghaltak gyerekkoromban, mert úgy tűnik, az emberek ezt teszik körülöttem. – Igyekezett ezt viccesen elmondani, nagyon igyekezett. Hogy ne hangozzon keserűnek. Azt gondolta, hogy még sikerült is. – Egyszerűen… egyedül voltam.

– Mit csináltál?

– Nevelőotthon tizenhat éves koromig, aztán nagykorúsítottam magam. – Vállat vont, remélte, hogy elhessegetheti az emléket. – Bárcsak korábban elkapták volna, akár csak néhány hónappal, akkor talán itt lenne. Talán a műtét és a kemó elért volna valamit. És én… mindig jó voltam tudományos tárgyakban, úgyhogy úgy gondoltam, az a legkevesebb, amit tehetek…

Adam pár másodpercig kutakodott a zsebében, és odanyújtott egy gyűrött papírszalvétát. Olive zavartan rámeredt, aztán rájött, hogy valahogy nedves lett az arca.

Ó!

– Adam, te most felajánlottál nekem egy használt zsebkendőt?

– Én… talán. – A férfi összeszorította a száját. – Bepánikoltam.

A lány sírósan nevetett, elfogadta Adam undorító zsepijét, és arra használta, hogy kifújja az orrát. Végtére is már kétszer csókolóztak. Miért ne osztoznának egy kis taknyon?

– Bocsánat! Általában nem vagyok ilyen.

– Milyen?

– Sírós. Nekem… nem kellene erről beszélnem.

– Miért?

– Azért. – Nehéz volt megmagyarázni, a fájdalom és a szeretet keverékét, ami mindig felbukkant, ha az anyjáról beszélt. Ezért nem tette szinte soha, és ezért utálta ennyire a rákot. Nemcsak elragadta tőle azt, akit a legjobban szeretett, de egyben keserédessé tette az élete legboldogabb emlékeit. – Mert síróssá tesz.

Adam elmosolyodott.

– Olive, beszélhetsz róla. És engedned kellene magadnak, hogy sírós legyél.

A lány érezte, hogy Adam tényleg komolyan gondolja. Hogy beszélhetett volna az anyjáról, amennyit csak akar, és ő figyelmesen végighallgatta volna minden másodpercét. De nem volt benne biztos, hogy készen áll-e rá. Vállat vont, és témát váltott.

– Szóval most itt vagyok. Imádom a labormunkát, és alig foglalkozom a többivel: absztraktokkal, konferenciákkal, kapcsolatépítéssel. A tanítással. Elutasított kutatásokkal. – Olive Adam felé intett. – Visszadobott disszertációs tématervekkel.

– A labortársad még mindig megnehezíti az életedet? Olive elutasítóan legyintett.

– Nem vagyok a kedvence, de semmi baj. Túllesz rajta. – Az ajkába harapott. – Sajnálom a múltkori estét. Bunkó voltam. Minden jogod megvan, hogy dühös légy.

Adam a fejét rázta.

– Semmi baj. Megértem, mit éreztél.

– Amúgy értem, miről beszéltél. Hogy nem akarod szar ezredfordulós kutatók generációját kinevelni.

– Nem hinném, hogy valaha használtam volna a „szar ezredfordulós kutatók” kifejezést.

– De, csak hogy tudd, még mindig úgy gondolom, hogy nem kell olyan nyersnek lenned, amikor visszajelzést adsz. Akkor is megértjük, amit mondasz, ha a kritikádat kedvesebben fogalmazod meg.

Adam hosszan nézte őt. Aztán bólintott egyet.

– Vettem.

– Akkor kevésbé leszel nyers?

– Valószínűleg nem. A lány felsóhajtott.

– Tudod, amikor már nem lesznek barátaim, és mindenki utál az egész kamurandizás miatt, piszok magányos leszek, és mindennap velem kell majd lógnod. Folyton idegesíteni foglak. Tényleg megéri, hogy a program minden diákjával szemét legyél?

– Teljes mértékben.

Olive újra sóhajtott, ezúttal mosolyogva, és hagyta, hogy a feje a férfi vállán pihenjen. Lehet, hogy kicsit tolakodó volt, de természetesnek érezte; talán mert úgy tűnt, hajlamosak olyan helyzetekbe keveredni, ahol valamilyen formában érzelemnyilvánításra kerül sor, talán mindazok miatt, amikről beszélgettek, talán mert későre járt. Adam… nos, nem tűnt úgy, mintha bánná. Csak ott volt, csendesen, ellazulva, meleg és erős volt a fekete felső anyagán keresztül, a lány halántéka alatt. Olive úgy érezte, sokára törte meg a csendet.

– Nem sajnálom, hogy arra kértem Greget, hogy írja át a tématervét. De azt igen, hogy olyan helyzetet teremtettem, ami miatt ezt rajtad vezette le. És azt, hogy amíg ezt folytatjuk, újra megtörténhet.

– Hát, én az üzeneteket sajnálom, amiket küldtem – mondta Olive újra.

– És nincs veled semmi baj. Még akkor is, ha ellenséges és megközelíthetetlen vagy.

– Örömmel hallom.

– Vissza kellene mennem a laborba. – Olive felült, az egyik kezével megmasszírozta a nyakát. – A szörnyű blotjaim nem hozzák helyre magukat.

Adam pislogott, és a szeme úgy csillogott, mintha nem gondolta volna, hogy a lány ilyen korán elmegy. Mintha szerette volna, ha maradna.

– Miért szörnyű? A lány felnyögött.

– Csak… – Olive a telefonjáért nyúlt, visszament a kezdőképernyőjére, és előhívta az utolsó, Western blotjáról készült képet. – Látod? – A célproteinre mutatott. – Ez… ennek nem kellene…

Adam elgondolkodva bólogatott.

– Biztos, hogy a kiinduló minta jó volt? És a gél?

– Igen, nem volt folyós, nem száradt ki.

– Úgy tűnik, hogy az antitest a probléma. Olive felnézett rá.

– Gondolod?

– Aha. Én ellenőrizném a hígítást és a pufferoldatot. Ha nem az, akkor a gyenge másodlagos antitest is okozhatja a gondot. Ugorj be a laboromba, ha még mindig nem működik; kölcsönveheted a miénket. Ugyanúgy a többi felszerelést és anyagot is. Ha bármire szükséged van, csak kérj a laborvezetőmtől.

– Úristen! Köszönöm! – Olive elmosolyodott. – Most igazából kicsit sajnálom, hogy nem lehetsz benne a bírálóbizottságomban. Talán a kegyetlenségedről szóló pletykák nagyban túloznak.

Adam szája megremegett.

– Talán egyszerűen kihozod belőlem a legjobbat. A lány vigyorgott.

– Talán akkor itt kellene maradnom. Csak hogy megmentsem a tanszéket a szörnyű hangulataidtól.

Adam a sikertelen Western blot képére pillantott a lány kezében.

– Hát, úgy néz ki, nem fogsz egyhamar végezni.

A lány félig nevetett, félig levegő után kapkodott.

– Te jó ég! Te most…?

– Objektíven…

– Ez a legbunkóbb, leggonoszabb… – Olive nevetett. A hasát fogva rázta az ujját a férfi felé.

– …a blotod alapján…

– …amit valaki valaha is mondhat egy PhD-hallgatónak.

– Szerintem én tudok szemetebb dolgokat is mondani. Ha nagyon megerőltetem magam.

– Végeztünk! – Olive azt kívánta, bár ne mosolyogna. Akkor talán Adam komolyan venné, ahelyett, hogy azzal a türelmes, jókedvű arckifejezésével nézne rá. – Komolyan! Szép volt, amíg tartott. – Felállt, hogy felháborodottan elvonuljon, de Adam elkapta a pólója ujját, és finoman addig rángatta, amíg a lány újra leült mellé a keskeny kanapéra; talán még egy kicsit közelebb is, mint korábban. Olive továbbra is dühösen meredt rá, de Adam csak szelíden, egyértelműen félelem nélkül nézett vissza.

– Nincs abban semmi rossz, ha több mint öt évig tart megszerezni a doktorit – mondta békéltető hangon.

Olive fújtatott.

– Csak azt akarod, hogy örökre itt maradjak. Míg a tiéd nem lesz a legnagyobb, legvaskosabb, legerősebb IX. törvényen alapuló panasz, ami valaha létezett.

– Igazából végig ez volt a tervem. Ez volt az egyetlen oka, hogy csak úgy megcsókoltalak.

– Jaj, fogd be! – Olive a férfi mellkasába temette az állát, az ajkába harapott, és remélte, hogy Adam nem veszi észre, hogy vigyorog, mint egy vadalma. – Kérdezhetek valamit?

Adam várakozásteljesen nézett rá, ahogy mostanában sokszor, úgyhogy lágyabb, halkabb hangon folytatta.

– Igazából miért csinálod ezt?

– Micsodát?

– A kamurandizást. Tudom, azt akarod, hogy úgy tűnjön, nem áll fent a szökés veszélye, de… miért nem randizol igazából valakivel? Mármint, nem vagy olyan rossz.

– Micsoda dicséret!

– Ugyan már, úgy értettem… Ahogy a kamurandikon viselkedsz, biztos vagyok benne, hogy sok nő… vagyis néhány nő szeretne valódirandizni veled. – Olive az ajkába harapott, és a lyukat babrálta, ami a farmerje térdén jelent meg. – Barátok vagyunk. Nem voltunk azok, amikor belekezdtünk, de most igen. Nekem elmondhatod.

– Azok lennénk?

A lány bólintott. Igen. Igen, azok vagyunk. Ne már!

– Hát, az előbb szegted meg a tudományos világ barátságainak egyik szent dogmáját azzal, hogy arról beszéltél, hogy mikor végzek. De megbocsátok, ha elárulod, hogy ez tényleg jobb-e neked, mint… tudod, találni egy igazi barátnőt.

– Az.

– Komolyan?

– Igen. – Adam őszintének tűnt. Őszinte volt. Adam nem volt hazug ember; Olive mérget vett volna rá.

– De miért? Élvezed a naptejjel egybekötött simogatást? És hogy több száz dollárodat hagyhatod ott a kampusz Starbucksjában?

A férfi halványan elmosolyodott. Aztán már nem mosolygott. Nem is nézett Olive-ra, hanem valamerre az összegyűrt műanyag csomagolásra, amit a lány pár perce az asztalra dobott.

Nagyot nyelt. Olive látta, hogy mozog az álla.

– Olive. – Mély lélegzetet vett. – Tudnod kell, hogy…

– Te jó ég!

Mindketten összerezzentek, Olive sokkal jobban, mint Adam, és az ajtó felé fordultak. Jeremy állt ott, egyik kezével drámaian markolászta a mellkasát.

– Halálra ijesztettetek! Miért ücsörögtök a sötétben?

Mit keresel te itt?, gondolta Olive kelletlenül.

– Csak beszélgetünk – mondta. Bár ez nem tűnt jó leírásnak arra, ami történt. De mégsem tudta pontosan megmondani, miért.

– Megijesztettél – ismételte Jeremy. – Az összefoglalódon dolgozol, Ol?

– Aha. – A lány gyors pillantást vetett Adamre, aki mozdulatlan és kifejezéstelen volt mellette. – Csak rövid szünetet tartottam. Épp indultam vissza.

– Ó, király! Én is. – Jeremy mosolyogva a laborja felé mutatott. – Izolálnom kell egy rakás szűz gyümölcslegyet. Mielőtt többé már nem szüzek, érted? – Rugóztatta a szemöldökét, és Olive-nak ki kellett erőszakolnia magából egy rövid, egyáltalán nem meggyőző nevetést. Általában szerette Jeremy humorérzékét. Általában. Most csak azt kívánta… Nem tudta pontosan, mit kíván. – Jössz, Ol?

Nem, ami azt illeti, jó nekem itt.

– Persze. – A lány vonakodva felállt, ahogy Adam is, összeszedte az üres csomagolásokat és az üdítősdobozát, majd kidobta őket az szelektív szemetesekbe.

– Jó éjszakát, dr. Carlsen! – köszönt Jeremy az ajtóból. Adam csak biccentett felé, kissé kurtán. A tekintetét már megint lehetetlen volt megfejteni.

Akkor, azt hiszem, ennyi volt, gondolta Olive. Fogalma sem volt, hogy a nyomás hogy került a mellkasába. Valószínűleg csak fáradt volt. Túl sokat evett, vagy nem eleget.

– Majd találkozunk, Adam. Ugye? – suttogta, mielőtt a férfi elindult volna az ajtó felé, és kisétált volna a helyiségből. Eléggé lehalkította a hangját ahhoz, hogy Jeremy nem hallhatta. Talán Adam sem hallotta. De a férfi egy pillanatra megállt. És akkor, amikor elsétált Olive mellett, a lány úgy érezte, hogy az ujjai súrolták a kézfejét.

– Jó éjszakát, Olive!

Kilencedik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Minél többször említek egy csatolmányt egy e-mailben, annál kisebb a valószínűsége, hogy csatolom is az említett mellékletet.

Szombat, 18:34

FELADÓ: Olive-Smith@stanford.edu

CÍMZETT: Tom-Benton@harvard.edu

TÁRGY: Re: Összefoglaló a hasnyálmirigyrák-projektről

Helló, Tom!

Itt az összefoglaló, amit kértél, a részletes leírással, hogy mit csináltam eddig, valamint arról, hogy mit gondolok a lehetséges irányokról és a forrásokról, amikre a jövőben szükségem lesz. Izgatottan várom, mit gondolsz a munkámról!

Üdvözlettel: Olive

Szombat, 18:35

FELADÓ: Olive-Smith@stanford.edu

CÍMZETT: Tom-Benton@harvard.edu

TÁRGY: Re: Összefoglaló a hasnyálmirigyrák-projektről

Helló, Tom!

Hoppá, elfelejtettem a mellékletet.

Üdvözlettel: Olive

Ma, 15:20

FELADÓ: Tom-Benton@harvard.edu

CÍMZETT: Olive-Smith@stanford.edu

TÁRGY: Re:Re: Összefoglaló a hasnyálmirigyrák-projektről

Olive,

elolvastam az összefoglalót. Át tudnál jönni Adamhez, hogy beszéljünk róla? Mondjuk holnap reggel (kedd) kilenckor?

Adammel szerda délután indulunk Bostonba. TB

Olive szívverése felgyorsult, abban nem volt biztos, hogy a gondolattól, hogy Adam lakásában lesz, vagy attól, hogy választ kap Tomtól. Azonnal írt Adamnek.

Olive: Tom most hívott meg hozzád, hogy beszéljünk az összefoglalóról, amit küldtem neki. Nem baj, ha átmegyek?

Adam: Dehogy. Mikor?

Olive: Holnap reggel 9-kor. Otthon leszel?

Adam: Valószínűleg. A házhoz nem vezetnek bicikliutak. Kell egy fuvar? Felvehetlek.

Olive ezen elgondolkodott néhány pillanatig, aztán úgy döntött, kicsit túlságosan is tetszik neki az ötlet.

Olive: A lakótársam el tud vinni kocsival, de kösz az ajánlatot.

MALCOLM EGY GYÖNYÖRŰ, SPANYOL koloniál stílusú ház előtt tette ki, aminek stukkós falai, boltíves ablakai voltak, és nem volt hajlandó kihajtani a felhajtóról, míg Olive bele nem egyezett, hogy becsúsztasson egy flakon paprikaspray-t a táskájába. A lány végignézett a bejárathoz felvezető, téglákkal kirakott ösvényen, megcsodálta az udvar füvét és a veranda otthonos hangulatát. Épp csöngetni akart, amikor meghallotta a nevét.

Adam termett mögötte, fürdött az izzadtságban, nyilván most ért vissza a reggeli futásából. Napszemüveget, sortot és Princeton Matléta Hallgatók pólót viselt, ami a mellkasához tapadt. Ebből a szerelésből csak a fülese nem volt fekete, ami kikandikált a haja nyirkos hullámai közül. Olive érezte, hogy az arca mosolyra húzódik, próbálta elképzelni, hogy Adam vajon mit hallgathat. Valószínűleg Coilt vagy Kraftwerket. The Velvet Undergroundot. Egy TED Talkot a vízhatékony tájkertészetről. Bálnahangokat.

A fizetése jelentős részét odaadta volna azért, hogy öt percig egyedül maradhasson Adam telefonjával, csak hogy belepiszkáljon a playlistjébe. Hozzáadja Taylor Swiftet, Beyoncét, talán pár Arianát. Csak hogy tágítsa a látókörét. A sötét lencsék mögött nem látta a férfi szemét, de nem is kellett. Adam szája azonnal felfelé ívelt, amint meglátta a lányt, a mosolya halványan, de egyértelműen ott volt.

– Jól vagy? – kérdezte.

Olive észbe kapott, hogy bámulja.

– Ja… igen. Bocs. És te? Adam bólintott.

– Igen. Könnyen megtaláltad a házat?

– Igen. Épp kopogni akartam.

– Nem kell. – Adam elment mellette, ajtót nyitott neki, megvárta, míg a lány belép, és becsukta mögöttük. Olive halványan megérezte az illatát – verejték, szappan meg valami sötét és kellemes –, és újra elcsodálkozott azon, mennyire ismerőssé vált számára. – Tom valószínűleg erre van.

Adam otthona világos volt és tágas, a berendezése egyszerű.

– Nincsenek preparált állatok? – suttogta Olive a bajsza alatt.

Adam nyilván épp készült bemutatni neki, amikor megtalálták Tomot a konyhában, a laptopján gépelt.

– Kösz, hogy eljöttél, Olive! Nem voltam benne biztos, hogy lesz-e időm elmenni a kampuszra, mielőtt indulunk. Ülj le, kérlek! – Adam eltűnt a helyiségből, valószínűleg elment zuhanyozni, és Olive szívverése felgyorsult. Tom meghozta a döntést. A sorsa eldől a következő néhány percben.

– Tisztáznál nekem pár dolgot? – kérdezte a férfi. Felé fordította a laptopját, és rámutatott az egyik számra. – Hogy biztosan megértsem a protokolljaidat.

Amikor Adam húsz perccel később visszajött, nedves hajjal és az egyik fekete Henley felsőjét viselve a tízmillió közül, amik mind kicsit különbözőek voltak, és mégis irracionálisan tökéletesen álltak rajta, Olive épp befejezte az RNS-elemzés magyarázatát. Tom a laptopján jegyzetelt.

– Ha kész vagytok, vissza tudlak vinni a kampuszra, Olive – ajánlotta Adam. – Amúgy is be kell mennem.

– Kész vagyunk – mondta Tom továbbra is gépelve. – A lány a tiéd.

Ó! Olive bólintott, és óvatosan felállt. Tom még nem válaszolt neki. Feltett egy csomó érdekes, okos kérdést a projektjéről, de azt nem árulta el, hogy jövőre együtt akar-e dolgozni vele. Ez azt jelenti, hogy a válasz nem, de inkább nem mondja el Olive-nak a „barátja” lakásában? Mi van, ha Tom soha nem gondolta, hogy a munkája érdemes a finanszírozásra? Mi van, ha csak megjátszotta, mert Adam a barátja. Adam szerint Tom nem ilyen, de mi van, ha téved, és most…

– Indulhatunk? – kérdezte Adam. Olive fogta a hátizsákját, próbálta összeszedni magát. Jól van. Semmi baj. Emiatt később is sírhat.

– Persze. – Hintázott egyet a sarkán, egy utolsó pillantást vetett Tomra. Sajnos úgy tűnt, a férfit lefoglalja a laptopja. – Szia, Tom! Örülök, hogy megismerhettelek. Jó utat hazafelé!

– Szintén – mondta a férfi, és nem nézett fel rá. – Sok érdekes beszélgetésben volt részem.

– Aha. – Biztosan a genom-alapú prognosztikáról szóló rész miatt, gondolta a lány, miközben Adam nyomában kiment a szobából. Gyanította, hogy túl gyenge, de volt olyan hülye, hogy így is elküldte az összefoglalót. Hülye, hülye, hülye! Fel kellett volna turbóznia. A legfontosabb az volt, hogy ne sírjon, amíg…

– És Olive – szólalt meg újra Tom.

A lány megállt az ajtóban, és visszanézett rá.

– Igen?

– Jövőre találkozunk a Harvardon, ugye? – Végre felnézett, és elkapta a lány tekintetét. – Vár rád egy tökéletes munkapult.

Olive szíve felrobbant. Repesett az örömtől a mellkasában, és letaglózta a boldogság, a büszkeség és a megkönnyebbülés. Könnyen fel is dönthette volna, de valamilyen biológiai csoda folytán sikerült talpon maradnia, és Tomra mosolyognia.

– Alig várom! – mondta, a hangja elcsuklott a boldog könnyektől. – Nagyon köszönöm!

Tom rákacsintott, és küldött felé egy utolsó, kedves és bátorító mosolyt. Olive alig tudta megvárni, hogy kiérjen, belebokszolt a levegőbe, aztán ugrott néhányat, majd megint bokszolt.

– Befejezted? – kérdezte Adam.

Olive megfordult, eszébe jutott, hogy nincs egyedül. A férfi összefonta a karját a mellkasa előtt, és az ujjaival dobolt a bicepszén. Elnéző kifejezés ült a szemében, és… Olive-nak zavarba kellett volna jönnie, de egyszerűen képtelen volt rá. Adamre vetette magát, és olyan szorosan ölelte a felsőtestét, amennyire csak tudta. Amikor pár másodperces habozás után a férfi átkarolta, Olive lehunyta a szemét.

– Gratulálok! – suttogta Adam gyengéden a hajába. És Olive hirtelen megint a sírás határán állt.

Amikor már a férfi kocsijában ültek, ami nem meglepő módon egy Prius volt, és a kampusz felé tartottak, Olive annyira boldog volt, hogy nem tudta abbahagyni a beszédet.

– Elvállal. Azt mondta, bevesz.

– Hülye lenne, ha nem tenné. – Adam gyengéden mosolygott. – Tudtam, hogy így lesz.

– Neked elmondta? – Olive szeme elkerekedett. – Tudtad, és nekem el se…

– Nem mondta. Nem beszéltünk rólad.

– Ó! – Olive oldalra billentette a fejét, és elfordult az ülésen, hogy jobban ránézhessen. – Miért?

– Íratlan szabály. Érdekellentét lehet.

– Igaz. – Persze. Logikus. A közeli barát és a barátnő. Igazából kamubarátnő.

– Kérdezhetek valamit? A lány bólintott.

– Sok ráklabor működik az USA-ban. Miért Tomét választottad?

– Hát, igazából nem választottam. Több embernek írtam e-mail; ketten közülük a UCSF-en dolgoznak, ami sokkal közelebb van, mint Boston. De Tom volt az egyetlen, aki válaszolt. – Olive az ülésnek támasztotta a fejét. Most először jutott eszébe, hogy az egész életét itt kell hagynia egy teljes évre. A Malcolmmal közös lakását, az Anh-nal töltött éjszakákat. Azonnal félrelökte a gondolatot, még nem állt készen rá, hogy foglalkozzon vele. – Egyébként az oktatók miért nem válaszolnak a diákok e-mailjeire?

– Mert körülbelül kétszázat kapunk naponta, és a legtöbb arról szól, hogy „Miért kaptam C mínuszt?” – Adam egy pillanatra elhallgatott. – A jövőre nézve az a tanácsom, hogy a témavezetőd keresse őket, ne te magad!

Olive bólintott, és elraktározta az információt.

– De örülök, hogy a Harvard összejött. Elképesztő lesz. Tom hatalmas név, és a laborjában végtelen mennyiségű munkát elvégezhetek. Éjjel-nappal kísérleteket fogok lefuttatni, és ha azok lesznek az eredmények, amire gondolok, megjelentethetem befolyásos folyóiratokban, és talán mindössze néhány éven belül belekezdhetek egy klinikai kísérletbe. – Olive beleszédült a lehetőségbe. – Hé, most már van egy közös kutatótársunk is azon kívül, hogy szuper kamurandipartnerek vagyunk. – Eszébe jutott valami. – Miről szól a Tommal közös, nagy kutatási pályázatotok?

– A sejtalapú modellekről.

– Off-lattice modellek? Adam bólintott.

– Hű! Az király!

– Az biztos, hogy ez a legizgalmasabb projekt, amin dolgozom. És a megfelelő pillanatban is jött.

– Hogy érted?

Adam egy pillanatig hallgatott, miközben sávot váltott.

– Más, mint a többi; azok inkább a genetikával kapcsolatosak. Az is érdekes, ne érts félre, de miután tíz évig kutattam pontosan ugyanazt, megrekedtem.

– Úgy érted… unatkoztál?

– Halálosan. Rövid ideig az is eszembe jutott, hogy keresek egy ipari állást.

Olive felszisszent. A tudományos világból az iparra váltani a legnagyobb árulásnak számított.

– Ne aggódj! – mosolygott Adam. – Tom lett a nap hőse. Amikor elmondtam neki, hogy már nem élvezem a kutatást, gondolkodtunk új irányokon, találtunk valamit, amiért mindketten lelkesedtünk, és megírtuk a pályázatot.

Olive-ot hirtelen elöntötte a hála Tom iránt. Nemcsak az ő projektjét menti meg, de ő volt az oka, hogy Adam még itt van. Az oka, hogy lehetősége volt megismerni.

– Klassz lehet, hogy újra lelkesedsz a munka miatt.

– Az. A tudományos világ sokat kivesz belőled, és nagyon keveset ad vissza. Nehéz kitartani, ha nincs rá jó okod.

A lány szórakozottan bólintott, arra gondolt, hogy a szavak ismerősnek tűnnek. Nemcsak a tartalmuk, hanem ahogy elhangzottak, az is. Nem volt meglepő, a Srác pontosan ezt mondta neki évekkel ezelőtt. A tudományos világ sok költség, kevés siker. Az számít, hogy az indokod elég jó-e ahhoz, hogy a tudományos világot válaszd.

Hirtelen valami a helyére kattant az agyában.

A mély hang. A homályos, sötét haj. A kimért, precíz beszédmód. Lehet, hogy a Srác a mosdóban és Adam…

Nem. Lehetetlen. A Srác diák volt… bár konkrétan mondott ilyet? Nem. Nem, azt mondta: ez a laborom mosdója, és hogy hat éve van ott, és nem válaszolt, amikor a disszertációs tervéről kérdezte, és…

Lehetetlen. Valószínűtlen. Elképzelhetetlen.

Mint minden más Adammel és Olive-val kapcsolatban.

Úristen! Mi van, ha tényleg találkoztak évekkel ezelőtt? Adam valószínűleg amúgy sem emlékszik, Olive biztosan egy senki volt. Még most is az. Olive arra gondolt, hogy megkérdezi, de miért? Neki fogalma sem volt arról, hogy az ötperces beszélgetésük pontosan az a lökés volt, ami Olive-nak kellett. Hogy éveken keresztül járt a fejében.

Olive-nak eszébe jutottak az utolsó szavak, amiket neki mondott: Talán jövőre találkozunk… Ó, ha tudta volna! Elöntötte valami meleg és puha, abban a lágy részében, amit a legjobban óvott. Ránézett Adamre, és az a rész még nagyobbra, erősebbre, még forróbbá duzzadt.

Te, gondolta. Te. Te egyszerűen a leg… A legrosszabb…

A legjobb…

Olive felnevetett, és a fejét rázta.

– Mi az? – kérdezte a férfi zavartan.

– Semmi. – Olive fülig érő szájjal rámosolygott. – Semmi. Tudod, mit?

Menjünk, igyunk egy kávét! Ünnepeljünk!

– Mit ünnepeljünk?

– Mindent! Az ösztöndíjadat. Az évemet a Harvardon. Hogy milyen jól megy a kamukapcsolatunk.

Valószínűleg nem volt fair, hogy ezt kéri, mert a kamurandi kávézás csak másnap volt esedékes. De az előző szerda csak néhány rövid percig tartott, és péntek este óta Olive-nak körülbelül harmincszor kellett kényszerítenie magát, hogy letegye a telefonját, és ne írogasson olyasmikről a férfinak, amik őt biztos nem érdeklik. Nem kellett tudnia, hogy igaza volt, és a Western blotnál tényleg az antitesttel volt gond. Kizárt, hogy Adam válaszolt volna, ha szombat este 10-kor, amikor majd beledöglött, hogy megtudja, hogy a férfi az irodájában van-e, elküldte volna a Mit csinálsz? üzenetet, amit kétszer megírt és kitörölt. És örült, hogy inába szállt a bátorsága, és nem küldte tovább neki azt az Onion cikket a napvédő tippekkel.

Valószínűleg nem volt fair, hogy ezt kéri, de nagy nap volt a mai, és azon kapta magát, hogy ünnepelni akar. Vele.

Adam az arca belsejét harapdálta, elgondolkodott.

– Tényleg kávé lenne, vagy kamillatea?

– Attól függ. Megint olyan rosszkedvű leszel?

– Igen, ha sütőtökös cuccot veszel. A lány a szemét forgatta.

– Nincs ízlésed. – A telefonján csipogott egy emlékeztető. – Ó, el kell mennünk az Influchellára is. Kávé előtt.

Adam szemöldökei között megjelent egy függőleges vonal.

– Félek megkérdezni, hogy az mi.

– Influchella – ismételte Olive, de ez nyilván nem segített, tekintve, hogy a férfi homlokát átszelő vonal elmélyült. – Tömeges influenzaoltás az oktatói karnak, a személyzetnek és a diákoknak. Ingyen.

Adam grimaszolt.

– Influchellának hívják?

– Aha, mint a fesztivált. Coachella? Adam egyértelműen nem ismerte.

– Nem kapsz egyetemi e-maileket erről? Küldtek vagy ötöt.

– Remek spamszűrőm van. Olive a homlokát ráncolta.

– Az a stanfordi e-maileket is szűri? Mert nem kéne. A végén kiszűri a fontos üzeneteket az adminoktól, diákoktól és…

Adam felvonta az egyik szemöldökét.

– Ó! Értem.

Ne röhögj! Ne röhögj! Nem kell tudnia, mennyire megnevettet.

– Na, menjünk, oltassuk be magunkat!

– Kihagyom.

– Már kaptál?

– Nem.

– Egész biztos vagyok benne, hogy mindenkinek kötelező.

Adam megfeszülő vállai egyértelműen azt üzenték, hogy ő nem mindenki.

– Sosem betegszem meg.

– Azt kétlem.

– Nem kéne.

– Figyi, az influenza súlyosabb, mint gondolnád.

– Nem olyan rossz.

– De az, főleg az olyanoknak, mint te.

– Mint én?

– Tudod… bizonyos korú embereknek.

Adam szája megremegett, ahogy befordult a kampusz parkolójába.

– Te, okostojás.

– Ne már! – Olive előrehajolt, és megbökte a férfi bicepszét a mutatóujjával. Már sokszor egymáshoz értek. Nyilvánosan, kettesben és a kettő keverékében. Nem tűnt furcsának. Hanem kellemesnek és természetesnek, mint amikor Olive Anh-nal vagy Malcolmmal volt. – Menjünk együtt!

A férfi meg se rezzent, miközben párhuzamosan parkolt egy olyan helyre, ahova Olive-nak csak két óra manőverezéssel sikerült volna beférni.

– Nem érek rá.

– Az előbb beleegyeztél, hogy kávézzunk. Valamennyi időd biztos van. Adam kevesebb mint egy perc alatt leparkolt. Összeszorította a száját.

Nem adott választ.

– Miért nem akarsz oltást kapni? – Olive gyanakodva méregette. – Oltásellenes vagy?

Ó, ha egy pillantással ölni lehetne!

– Oké. – Olive a homlokát ráncolta. – Akkor miért?

– Nem éri meg a macerát. – Tényleg fészkelődött? Az ajkát harapdálta?

– Konkrétan tíz perc. – Olive kinyújtotta a kezét, és megrángatta az ingujját. – Odamész, beolvassák az egyetemi kártyádat. Beadják az oltást. – Érezte, hogy Adam izmai megfeszülnek az ujjhegyei alatt, amikor kimondta az utolsó szót. – Gyerekjáték, és a legjobb, hogy egy teljes évig nem kapod el az influenzát. Tökre… Ó! – Olive a szája elé kapta a kezét.

– Mi az?

– Úristen!

– Mi van?

– Te… Jaj, Adam!

– Mi az?

– Te félsz a tűktől?

A férfi ledermedt. Teljesen mozdulatlanná. Levegőt sem vett.

– Nem félek a tűtől.

– Semmi gond – mondta Olive a lehető legmegnyugtatóbb hangon.

– Tudom, mivel nem…

– Ez egy biztonságos hely számodra és a tűfóbiád számára.

– Nincs tű…

– Megértem, a tűk tényleg félelmetesek.

– Nem…

– Szabad félned.

– Nem félek – mondta Adam kissé túl határozottan, aztán elfordult, a torkát köszörülte, és a nyaka oldalát vakargatta.

Olive összeszorította az ajkát, aztán azt mondta:

– Hát, én régen féltem.

Adam kíváncsian nézett rá, miközben folytatta.

– Gyerekként. Az… – Olive-nak meg kellett köszörülnie a torkát. – Az anyám magához ölelt, valahányszor oltást kellett kapnom, különben túl sokat ficánkoltam volna. És meg kellett vesztegetnie jégkrémmel. A gond csak az volt, hogy én rögtön az oltás után akartam. Úgyhogy anya vett egy szendvicsjégkrémet az időpontunk előtt, és mire megehettem, teljesen elolvadt a retiküljében, nagy koszt csinált, és…

A fenébe! Megint sírós. Adam előtt, már megint.

– Kedves nőnek tűnik – mondta Adam.

– Az volt.

– És, csak hogy tisztázzuk: nem félek a tűktől – ismételte Adam. Most meleg és kedves volt a hangja. – Csak… undorítóak.

Olive szipogva felnézett rá. Szinte ellenállhatatlan kísértést érzett, hogy megölelje. De azt ma már megtette egyszer, úgyhogy beérte azzal, hogy megsimogatta a karját.

– Óóó!

A férfi szúrós pillantást küldött felé.

– Ne mondogasd nekem azt itt, hogy „óóó”!

Imádnivaló. Adam imádnivaló volt.

– Nem, tényleg undorítóak. Megböknek, aztán vérzel. Az érzés pedig… jaj!

Olive kiszállt a kocsiból, és várt, hogy Adam ugyanezt tegye. Amikor csatlakozott hozzá, bátorítóan rámosolygott.

– Megértem.

– Tényleg? – Adam nem úgy festett, mint akit meggyőztek.

– Aha. Szörnyűek.

Adam továbbra is bizalmatlan maradt.

– Azok.

– És ijesztőek. – Olive átfogta a férfi könyökét, és elkezdte az Influchella-sátor felé húzni. – De túl kell lépned rajta. A tudományért. Elviszlek influenzaoltásra.

– Én…

– Nincs vita. Fogom a kezedet közben.

– Nem kell fognod a kezem. Mert nem megyek. – Csakhogy mégis ment. Megvethette volna a lábát, és mozdíthatatlan tárggyá változhatott volna; Olive sehogy nem tudta volna elrángatni. És mégis.

Olive keze lecsúszott a csuklójára, és felnézett rá.

– Dehogynem.

– Kérlek! – Adam elgyötörtnek tűnt. – Ne kényszeríts!

Annyira imádnivaló volt.

– A saját érdekedben. És az idős emberek érdekében, akik a közeledbe mehetnek. Mármint, akik még nálad is öregebbek.

Adam legyőzötten sóhajtott.

– Olive.

– Gyere! Talán szerencsénk lesz, és a tanszékvezető meglát minket. És utána veszek neked egy szendvicsjégkrémet.

– Én fogom kifizetni a szendvicsjégkrémet? – Adam most már beletörődőnek tűnt.

– Több, mint valószínű. Ami azt illeti, felejtsd el, valószínűleg amúgy sem szereted a jégkrémet, mert semmit sem élvezel, ami jó az életben. – Olive sétált tovább, elgondolkodva rágcsálta az alsó ajkát. – Talán a menzán van nyers brokkoli.

– Nem érdemlem ezt a verbális bántalmazást az influenzaoltás tetejébe. A lány fülig érő szájjal mosolygott.

– Igazi hős vagy! Annak ellenére, hogy a csúnya, nagy tű el akar kapni téged.

– Okostojás! – De Adam mégsem állt ellen, amikor a lány tovább húzta maga után.

Tíz óra volt egy kora szeptemberi délelőttön, a nap már túl élesen és túl forrón sütött át Olive blúzának pamutján, az ámbrafa levelei még sötétzöldek voltak, és nem mutatták jelét, hogy színt váltanának. Más volt, mint a korábbi években, úgy tűnt, ez a nyár nem akar véget érni, már bőven túlnyúlt a szemeszter kezdetén. Az alapszakosok vagy a reggeli óráikon szunyókáltak, vagy még mindig az ágyukban aludtak, mert most az egyszer hiányzott a Stanford kampuszát mindig beborító káosz. És Olive… Olive-nak lett laborja jövőre. Minden, amiért tizenöt éves kora óta dolgozott, végre megtörténik.

Az élet ennél nem igazán alakulhat jobban.

A lány mosolygott, érezte a virágágyások illatát, és halkan dudorászott, csendben sétáltak Adammel, egymás mellett. Miközben átvágtak a belső udvaron, az ujjai lecsúsztak Adam csuklójáról, és rákulcsolódtak a kezére.

Tizedik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Ha szerelmes leszek, a dolgok mindig rosszul végződnek.

A kiütött egér olyan régóta lógott egy drótról, hogy az lehetetlen, tekintve, hogy genetikailag módosították. Olive összeszorított szájjal, elgondolkodva nézte. Létfontosságú DNS-e hiányzott. Az összes „drótról lógó” fehérjéjét kiiktatták. Kizárt, hogy ilyen sokáig bírja. Ez volt a lényege annak, hogy kiiktatták a hülye génjeit…

Felvillant a telefonja, és a szeme sarkából a kijelzőre nézett. El tudta olvasni a küldő nevét (Adam), de az üzenet tartalmát nem. Szerda reggel 8:42 volt, ezért rögtön azon aggódott, hogy Adam talán le akarja mondani a kamurandijukat. Talán úgy gondolta, hogy mivel hagyta, hogy Olive szendvicsjégkrémet válasszon neki tegnap az Influchella után (amit a végén talán nem is Adam, hanem ő evett meg…), ma nem kell találkozniuk. Talán nem kellett volna kényszerítenie, hogy üljön vele egy padon, és vegyék végig a maratonokat, amiket lefutottak, és talán idegesítőnek tűnt, amikor ellopta Adam telefonját, letöltötte a kedvenc futó alkalmazását, aztán barátnak jelölte magát. Úgy tűnt, hogy a férfi jól érzi magát, de lehet, hogy tévedett.

Olive a kesztyűs kezére pillantott, aztán vissza az egérre, ami továbbra is kapaszkodott a drótba.

– Kishaver, ne próbálkozz annyira! – Letérdelt, míg a szeme egy szintbe került a ketreccel. Az egér rúgkapált apró lábaival, a farka ide-oda csapkodott. – Elvileg ebben bénának kellene lenned. Nekem pedig disszertációt kellene írnom arról, hogy mennyire rosszul megy neked. Aztán te kapsz egy darab sajtot, én pedig szerzek valódi munkát, ami igazi pénzt fizet, és örömmel mondhatom majd, hogy: „nem olyan doktor vagyok”, amikor valaki agyvérzést kap a repülőmön.

Az egér nyikkant egyet, és elengedte a drótot, majd koppanva fogott talajt a tesztketrec alján.

– Megteszi. – Olive gyorsan megszabadult a kesztyűjétől, és a hüvelykujjával megnyitotta a telefonját.

Adam: Fáj a karom.

Olive először azt hitte, Adam az okot mondja, amiért nem tudnak találkozni. Aztán eszébe jutott, hogy ő is úgy ébredt, hogy a fájós karját dörzsölgette.

Olive: Az influenzaoltástól?

Adam: Nagyon fáj.

A lány kuncogott. Komolyan nem hitte volna, hogy ilyen típus, de tessék, itt volt, eltakarta a száját a kezével, és… igen, kuncogott, mint egy eszelős a labor közepén. Az egér felnézett rá, apró, vörös szemében ítélkezés és meglepetés keveréke. Olive gyorsan elfordult, és visszanézett a telefonjára.

Olive: Jaj, Adam, annyira sajnálom!

Olive: Menjek át, és adjak gyógypuszit?

Adam: Egy szóval sem mondtad, hogy ennyire fáj.

Olive: Ahogy azt egyszer valaki mondta nekem, nem az én dolgom az érzelemszabályozó képességeiden dolgozni.

Adam válasza egyetlen emoji volt (egy sárga kéz felemelt középső ujjal), és Olive arca meghúzódott a nagy vigyorgástól. Épp válaszolni akart egy csók emojival, amikor egy hang félbeszakította.

– Undorító!

Olive felnézett a telefonjából. Anh állt a labor ajtajában, nyelvet öltve.

– Szia! Mit keresel te itt?

– Kesztyűt kölcsönzök. És undorodom. Olive a homlokát ráncolta.

– Miért?

– Kifogytunk a kis méretből. – Anh a szemét forgatva belépett. – Őszintén, sosem vesznek eleget, mert én vagyok az egyetlen nő a laborban, de nem mintha nem falnám olyan gyorsan a kesztyűket, mint…

– Nem, miért undorodsz?

Anh grimaszolt, és kivett két kesztyűt Olive készletéből.

– Hogy mennyire belezúgtál Carlsenbe. Nem baj, ha elviszek néhány párat?

– Te miről…? – Olive pislogva nézett a barátnőjére, továbbra is a telefonját szorongatva. Anh meghibbant. – Nem vagyok szerelmes belé.

– Aha, persze. – Anh nem tömött több kesztyűt a zsebébe, és felnézett, végre észrevette Olive elgyötört arckifejezését. Elkerekedett a szeme. – Hé, vicceltem! Nem vagy undorító. Valószínűleg én is így nézek ki, amikor Jeremynek írogatok. És igazából nagyon cuki, mennyire odavagy érte…

– De nem vagyok. Oda. – Olive kezdett bepánikolni. – Én nem… Csak… Anh összeszorította a száját, mintha elfojtana egy mosolyt.

– Oké. Ha te mondod.

– Nem, komolyan beszélek. Mi csak…

– Csajszi, minden oké! – Anh hangja megnyugtató volt, és kicsit érzelmes. – Csak… elképesztő vagy. És különleges. És őszintén a kedvenc emberem az egész világon. De néha aggódom, hogy Malcolmon és rajtam kívül senki nem fogja megtapasztalni, mennyire hihetetlen vagy. Vagyis mostanáig. Most már nem aggódom, mert láttalak titeket Adammel a pikniken. És a parkolóban. És… az összes többi alkalommal. Mind a ketten őrülten szerelmesek vagytok, és repestek a boldogságtól. Ez cuki! Kivéve az első éjszakát – tette hozzá töprengve. – Fenntartom, hogy az kicsit kínos volt.

Olive ledermedt.

– Anh, nem erről van szó. Mi csak… randizunk. Kötetlenül. Együtt lógunk. Megismerjük egymást. Mi nem…

– Oké, persze. Ha te mondod. – Anh vállat vont, nyilvánvalóan egy szót sem hitt el abból, amit Olive mondott. – Figyi, vissza kell mennem a baktériumtenyészetemhez. Majd jövök idegesíteni kicsit, ha szünetem van, oké?

Olive lassan bólintott, nézte a barátnője hátát, ahogy az ajtó felé indult. Kihagyott a szívverése, amikor Anh megállt, és hirtelen elkomorodó arccal megfordult.

– Ol, csak azt akarom, hogy tudd, hogy… nagyon aggódtam, hogy sérülsz attól, hogy Jeremyvel randizom. De most már nem. Mert tudom, valójában hogyan nézel ki, amikor… Hát… – Anh megszeppenve rámosolygott – nem mondom ki, ha nem akarod.

Egyet intve távozott, Olive pedig dermedten állt, és az ajtónyílást nézte jóval azután is, hogy Anh eltűnt. Aztán a tekintete a padlóra siklott, lerogyott a mögötte álló zsámolyra, és egyetlen dolog járt a fejében:

A francba!

EZ NEM A VILÁG VÉGE. Ilyesmi megesik. Még a legjobb embereknek is lehetnek fellángolásai… Anh szerelmet mondott, úristen, szerelmet mondott… az iránt, akivel kamurandizik. Ez nem jelent semmit.

Kivéve hogy: Basszus. Basszus, basszus, basszus!

Olive bezárta maga mögött az irodája ajtaját, aztán lerogyott egy székre, és remélte, hogy nem a mai nap lesz az a szemeszterben, amikor az irodatársai úgy döntenek, hogy tíz óra előtt felbukkannak.

Az egész az ő hibája. Az ő hülyesége. Tudta, tudta, hogy vonzódni kezdett Adamhez. Tudta szinte a legelejétől, aztán elkezdett beszélni vele, elkezdte megismerni, bár az soha nem volt része a tervnek, és… menjen a pokolba, amiért annyira más, mint amire számított! Hogy csak egyre inkább vele akar lenni. Menjen a francba! Ott volt, az elmúlt pár napban Olive-ot bámulta, és a lány nem vette észre. Mert egy idióta volt.

Hirtelen felállt, és benyúlt a zsebébe a telefonjáért, megkereste Malcolmot.

Olive: Találkoznunk kell.

Az ég áldja Malcolmot, mert kevesebb mint öt másodpercbe telt válaszolnia.

Malcolm: Ebéd? Épp készülök leásni egy fiatal patkány neuro-muszkuláris junkciójába.

Olive: Beszélnem kell veled MOST.

Olive: Kérlek!

Malcolm: Starbucks. 10 perc.

– ÉN MEGMONDTAM.

Olive nem fáradt azzal, hogy felemelje a homlokát az asztalról.

– Nem mondtad.

– Hát, talán azt nem mondtam, hogy „figyelj, ne csináld ezt a kamu-randi szarságot, mert bele fogsz zúgni Carlsenbe”, de azt igen, hogy az egész ötlet hülyeség, és katasztrófához vezet… ami, azt hiszem, összefoglalja a jelenlegi helyzetet.

Malcolm szemben ült a lánnyal, az ablak mellett a zsúfolt kávézóban. Körülöttük diákok beszélgettek, nevettek, italokat rendeltek; fogalmuk sem volt a hirtelen keletkezett örvényről Olive életében. A lány feltápászkodott az asztal hideg felületéről, és a szemére szorította a tenyerét; még nem állt készen arra, hogy kinyissa.

– Hogy történhetett ez? Én nem vagyok ilyen. Ez nem én vagyok. Hogy tudtam… és mindenki közül pont Adam Carlsenbe? Ki zúg bele Adam Carlsenbe?

Malcolm felhorkant.

– Mindenki, Ol. Magas, rosszkedvű, mogorva szépfiú zseniális IQ-val. Mindenki szereti a magas, rosszkedvű, mogorva szépfiúkat zseniális IQ-val.

– Én nem!

– Egyértelmű, hogy igen.

A lány szorosan lehunyta a szemét, és nyöszörgött.

– Tényleg nem annyira mogorva.

– Ó, dehogynem! Csak nem veszed észre, mert félig beleszerettél.

– Én nem… – A lány a homlokára csapott. Többször. – A francba!

Malcolm előrehajolt, megfogta a kezét, a bőre meleg és sötét volt a lányé mellett. – Hé! – mondta neki, és a hangja megnyugtatóvá vált. – Nyugi. Megoldjuk. – Még egy mosolyt is hozzácsapott. Olive nagyon szerette ebben a pillanatban, még az összes „én megmondtam”-mal együtt is.

– Először is, mennyire rossz a helyzet?

– Nem tudom. Van egy skála?

– Hát, kedvelheted, és kedvelheted.

A lány a fejét rázta, teljesen összezavarodott.

– Én csak kedvelem. Szeretnék vele időt tölteni.

– Oké, az nem jelent semmit. Velem is időt akarsz tölteni. A lány grimaszolt, és érezte, hogy skarlátvörösre pirul.

– Nem egészen úgy.

Malcolm egy ideig hallgatott.

– Értem. – Tudta, mekkora ügy ez Olive számára. Többször beszéltek erről; hogy a lány milyen ritkán érez vonzalmat, főleg szexuális vonzalmat. Hogy vajon valami baj van-e vele. Hogy a múltja nem okozott-e neki valamilyen traumát.

– Istenem! – Olive csak szeretett volna visszabújni a kapucnijába, mint egy teknős, míg el nem múlik ez az egész. Elmenni egy futóversenyre. Nekiállni megírni a disszertáció tématervét. Bármit, csak nem ezzel foglalkozni. – Ott volt az orrom előtt, és nem vettem észre. Csak azt gondoltam, Adam okos, vonzó, szép a mosolya, lehetünk barátok, és… – A szemgödréhez dörzsölte a tenyerét, azt kívánta, bárcsak visszamehetne, és semmissé tehetné élete döntéseit. Az egész elmúlt hónapot. – Most utálsz?

– Én? – Malcolm meglepettnek tűnt.

– Igen.

– Nem. Miért utálnálak?

– Mert veled szörnyen bánt, kidobatott veled egy csomó adatot. Csak… velem nem…

– Tudom. Vagyis – pontosított legyintve –, konkrétan nem tudom. De el tudom hinni, hogy veled más, mint amikor az én nyavalyás tanácsadó bizottságomban volt.

– Utálod őt.

– Igen… én utálom. Vagy… nem kedvelem. De neked nem kell nem kedvelned, csak mert én nem kedvelem. Bár fenntartom magamnak a jogot, hogy megjegyzéseket tegyek a pocsék ízlésedre férfiak terén. Úgy kétnaponta. De Ol, láttalak titeket a pikniken. Ő veled egyáltalán nem úgy viselkedett, mint velem. Ráadásul, tudod – tette hozzá Malcolm vonakodva –, nem nem dögös. Értem, miért jön be neked.

– Nem ezt mondtad, amikor először meséltem neked a kamurandizásról.

– Nem, de próbálok támogató lenni. Akkor nem voltál szerelmes belé. A lány felnyögött.

– Kérlek, lehetne, hogy ne használjuk többé ezt a szót? Soha többé?

Kicsit korainak tűnik.

– Hogyne! – Malcolm nem létező port porolt le a gallérjáról. – Egyébként így kell becsempészni a rom-comokat az életedbe. És hogy fogod közölni vele a hírt?

A lány a halántékát masszírozta.

– Hogy érted?

– Hát, te érzel valamit iránta, és barátságosan viselkedtek egymással. Feltételezem, azt tervezed, hogy tájékoztatod… az érzéseidről. Az „érzések” szót használhatom?

– Nem.

– Tök mindegy. – A fiú a szemét forgatta. – El fogod mondani neki, nem?

– Természetesen nem. – Olive felnevetett. – Nem mondhatod el annak, akivel kamurandizol, hogy… – Olive agya kutatott a megfelelő szó után, nem találta, majd tovább botorkált – hogy kedveled. Egyszerűen nem helyes. Adam azt fogja hinni, hogy az egészet megterveztem. Hogy végig őt akartam.

– Ez nevetséges! Akkor még nem is ismerted.

– De talán igen. Emlékszel a srácra, akiről meséltem, aki segített dönteni a doktorival kapcsolatban? Akivel a mosdóban találkoztam a felvételi beszélgetés hetében?

Malcolm bólintott.

– Lehet, hogy Adam volt az. Azt hiszem.

– Azt hiszed? Úgy érted, hogy nem kérdezted meg?

– Persze, hogy nem.

– Miért „persze”?

– Mert lehet, hogy nem ő volt. És ha mégis, nyilván nem emlékszik, vagy hetekkel ezelőtt említette volna.

Hisz nem ő hordott lejárt kontaktlencsét. Malcolm a szemét forgatta.

– Figyelj, Olive – kezdte komolyan –, szeretném, ha megfontolnál valamit. Mi van, ha Adam is kedvel téged? Mi van, ha ő is többet szeretne ennél?

A lány felnevetett.

– Az kizárt!

– Miért?

– Mert azért.

– Miért azért?

– Mert ő az, aki. Ő Adam Carlsen, én meg… – Olive elakadt. Nem kellett folytatnia. Én pedig én vagyok. Nincs bennem semmi különleges.

Malcolm egy hosszú pillanatig hallgatott.

– Fogalmad sincs, igaz? – A hangja szomorú volt. – Nagyszerű vagy. Gyönyörű és kedves. Független vagy, zseniális kutató, önzetlen és lojális… A fenébe, Ol, nézd, milyen nevetséges káoszt teremtettél, csak hogy a barátnőd anélkül randizhasson a sráccal, akit kedvel, hogy bűntudata lenne. Kizárt, hogy ezt Carlsen nem vette észre.

– Nem. – Olive eltökélt volt. – Ne értsd félre, én is azt hiszem, hogy kedvel, de barátként gondol rám. És ha elmondom neki, ő pedig nem akarja…

– Mit nem akar? Nem akar többet kamurandizni veled? Nem mintha sok vesztenivalód lenne.

Talán nem. Talán a sok beszélgetés, az a sok pillantás, ahogy Adam ránézett; ahogy a fejét csóválta, amikor extra adag tejszínhabot rendelt; ahogy hagyta, hogy Olive kiugrassza a rosszkedvéből; az üzenetek; ahogy úgy tűnt, ellazul mellette, annyira feltűnően más, mint az az Adam Carlsen, akitől szinte félt… talán ez mind nem olyan sok. De most barátok voltak Adammel, és szeptember 29. után is barátok maradhatnak. Olive szíve összeszorult a gondolatra, hogy lemond ennek a lehetőségéről.

– De van.

Malcolm sóhajtott, újra megfogta a lány kezét.

– Akkor nagyon odavagy.

Olive összeszorította a száját, és gyorsan pislogott, hogy elűzze a könnyeket.

– Talán igen. Nem tudom… Még soha nem volt ilyen. Soha nem akartam ilyet.

A fiú megnyugtatóan mosolygott, bár Olive mindennek érezte magát, csak nyugodtnak nem.

– Figyelj, tudom, hogy ez ijesztő. De ez nem feltétlenül rossz.

Egy könnycsepp legördült Olive arcán. Gyorsan letörölte a ruhaujjával.

– A legrosszabb.

– Végre találtál valakit, akibe belezúgtál. És jó, Carlsen az, de még alakulhat szuperül.

– Nem. Lehetetlen.

– Ol, tudom, miért gondolod így. Megértem. – Malcolm keze szorosabban fonódott a kezére. – Tudom, hogy ijesztő sebezhetőnek lenni, de megengedheted magadnak, hogy fontos legyen valaki. Akarhatsz emberektől többet, mint csak barátság vagy laza ismeretség.

– De nem lehet.

– Nem értem, miért ne lehetne.

– Mert mindenki, aki fontos volt nekem, elment! – csattant fel Olive.

Valahol a kávézóban a barista egy karamellás macchiato gazdáját kereste. Olive azonnal megbánta nyers szavait.

– Sajnálom! Csak… így megy ez. Az anyám. A nagyszüleim. Az apám… Így vagy úgy, mindenki elment. Ha hagyom, hogy fontos legyen, Adam is elmegy. – Tessék. Szavakba foglalta, kimondta, és így még igazabbnak tűnt.

Malcolm kifújta a levegőt.

– Jaj, Ol! – Ő azon kevés ember közé tartozott, akiknek Olive megnyílt a fájdalmaival kapcsolatban… a nem odatartozás folyamatos érzéséről, a soha véget nem érő gyanakvásról, hogy mivel az élete ilyen nagy részét egyedül töltötte, ugyanúgy lesz vége is. Hogy soha nem lesz érdemes arra, hogy valakinek fontos legyen. A fiú sokatmondó arckifejezése, a szomorúság, a megértés és a sajnálat keveréke elviselhetetlen volt. Olive félrenézett, a nevető diákokra, a pult mellett felhalmozott pohártetőkre, és a matricákra egy lány MacBookján; majd kihúzta a kezét a fiú tenyeréből.

– Menj! – Olive mosolyogni próbált, de erőtlennek érezte. – Fejezd be a műtétjeidet!

Malcolm nem szakította meg a szemkontaktust.

– Nekem fontos vagy. Anh-nak fontos vagy… Anh téged választott volna Jeremy helyett. És neked is fontosak vagyunk. Mind fontosak vagyunk egymásnak, és még itt vagyok. Nem megyek sehova.

– Ez más.

– Miben?

Olive nem válaszolt, és a ruhaujjával szárogatta az arcát. Adam más volt, és az is más volt, amit Olive tőle akart, de nem tudta… nem akarta szavakba önteni. Most nem.

– Nem fogom elmondani neki.

– Ol.

– Nem – közölte a lány határozottan. Miután elapadtak a könnyei, kicsit jobban érezte magát. Talán nem az volt, akinek hitte magát, de meg tudta játszani. Tettethet, még akár maga előtt is. – Nem fogom elmondani neki. Borzasztó ötlet.

– Ol.

– Hogy menne egyáltalán ez a beszélgetés? Hogy fejezném ki? Mik a megfelelő szavak?

– Ami azt illeti, valószínűleg…

– Mondjam el neki, hogy odavagyok érte? Hogy folyton rá gondolok?

Hogy nagyon belezúgtam? Hogy…

– Olive!

Végül nem Malcolm szavai billentették ki, sem a rémült arckifejezése, vagy az, hogy egyértelműen egy pontra néz, valahol a válla fölött. A végén Anh pontosan ezt a pillanatot választotta, hogy üzenetet írjon neki, ezért Olive tekintete a kijelzőn lévő számokra siklott.

10:00

Tíz óra volt. Szerda délelőtt. És Olive épp a kampusz Starbucksában ült, pont ugyanabban a Starbucksban, ahol az elmúlt hetekben a szerda délelőttöket töltötte. Megfordult, és…

Meg sem lepődött, hogy Adamet látja. Mögötte állt. Elég közel ahhoz, hogy hacsak nem szakadt be mindkét dobhártyája, mióta utoljára beszéltek, minden egyes szót hallott, ami elhagyta Olive száját.

A lány azt kívánta, bár ott helyben megsemmisülne. Azt kívánta, bár kikúszhatna a testéből és ebből a kávézóból, verejtéktócsává olvadhatna, és beszivároghatna a padlócsempék közé, egyszerűen kámforrá válna. De mindez jelenleg nem szerepelt a képességei között, úgyhogy erőtlen mosoly ült ki az arcára, és felnézett Adamre.

Tizenegyedik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Amikor hazudok, a dolgok mindig a 743 faktoriálisával romlanak.

– Te… hallottad? – bukott ki Olive-ból.

Malcolm gyorsan összeszedte a cuccait az asztalról, és halkan azt motyogta:

– Épp indultam.

Olive alig vette észre, nagyban azt figyelte, hogy Adam hátrahúzza a széket, hogy leüljön vele szemben.

Francba!

– Igen – felelte a férfi higgadtan és kimérten, Olive úgy érezte, mindjárt milliónyi darabra esik szét itt, ezen a helyen. Azt akarta, hogy Adam szívja vissza. Azt akarta, hogy mondja azt: „Nem, mit kellett volna hallanom?” Vissza akart menni ma délelőttre, és visszaforgatni mindent, ezt a katasztrofális napot. Nem megnézni az üzeneteket a telefonján, nem hagyni, hogy Anh rajtakapja, ahogy a kamupasijáról álmodozik, nem kiönteni a szívét Malcolmnak a lehető legrosszabb helyen.

Adam nem tudhatta meg. Egyszerűen nem. Azt hinné, hogy Olive szándékosan csókolta meg, hogy kitervelte ezt az egész fiaskót, hogy belemanipulálta őt ebbe a helyzetbe. Kényszert érezne, hogy szakítson vele, jóval azelőtt, hogy neki bármi előnye lenne a megállapodásból. És gyűlölné őt.

A gondolat rémisztő volt, úgyhogy Olive az egyetlen dolgot mondta, ami az eszébe jutott.

– Nem rólad volt szó.

A hazugság úgy gördült le a nyelvéről, mint egy földcsuszamlás: megfontolás nélkül, gyorsan, nagy káoszt hagyva maga után.

– Tudom. – Adam bólintott, és… még csak nem is tűnt meglepettnek. Mintha soha eszébe sem jutott volna, hogy érdekelheti Olive-ot. Ettől a lány sírni szeretett volna – ezen a hülye délelőttön már sokadszorra –, de ehelyett kibukott belőle egy újabb hazugság.

– Én… csak… érzek valamit. Egy pasi iránt.

Adam újra bólintott, ezúttal lassan. A szeme elsötétült, és a szája sarka megrándult. Olive pislogott, és a férfi arca újra kifejezéstelen lett.

– Igen, rájöttem.

– Ez a pasi, ő… – A lány nagyot nyelt. Micsoda? Gyorsan, Olive, gyorsan!

Egy immunológus? Izlandi? Egy zsiráf? Mi ő?

– Nem kell megmagyaráznod, ha nem akarod – Adam hangja kicsit furcsa volt, de megnyugtató. Fáradt. Olive észbe kapott, hogy a kezét tördeli, de ahelyett, hogy abbahagyta volna, egyszerűen az asztal alá rejtette.

– Én… Csak…

– Semmi baj. – Adam bátorítóan rámosolygott, és Olive… egyszerűen képtelen volt ránézni. Egy másodpercig sem. Elfordította a tekintetét, borzasztóan szerette volna, ha mondani tudott volna valamit. Valahogy helyrehozni ezt. A kávézó ablakánál egy csapat alapszakos összebújt egy laptop előtt, nevettek valamin, ami a képernyőn ment. Egy széllökés szétfújt egy köteg jegyzetet, és egy fiú igyekezett összeszedni azokat. A távolban dr. Rodrigues sétált a Starbucks felé.

– Ez… a megállapodásunk – Adam hangja visszahozta a kávézóba. A köztük lévő hazugságokhoz és asztalhoz; a gyengéd, lágy modorhoz, ahogy Adam beszélt vele. Kedves, nagyon kedves volt.

Adam. Régen a legrosszabbat gondoltam rólad, és most…

– Elvileg mindkettőnknek segít. Ha többé nem így van…

– Nem. – Olive a fejét rázta. – Nem, én… – Mosolyt erőltetett az arcára. – Bonyolult.

– Értem.

A lány szóra nyitotta a száját, hogy nem, nem értheti. Semmit sem érthet, mert csak most találta ki az egészet. Ezt a katasztrofális helyzetet.

– Én nem… – Olive benedvesítette az ajkát. – Nem kell korábban befejezni a megállapodásunkat, mert nem mondhatom el neki, hogy kedvelem. Mert én…

– Haver! – Egy kéz csapódott Adam vállára. – Mikor jöttél el az iro… Ó, értem! – Dr. Rodrigues tekintete Adamről Olive-ra siklott, és megállapodott rajta. Egy másodpercig csak állt az asztalnál, és végigmérte, meglepte, hogy ott találja. Aztán a szája lassú mosolyra húzódott.

A doktori iskola első évében dr. Rodrigues benne volt Olive előzetes tanácsadó bizottságában; ez egyértelműen furcsa választás volt, tekintve az oktató viszonylag kevés kötődését a lány kutatásához. És mégis, Olive-nak nagyrészt kellemes emlékei voltak a férfival történő találkozásokról. Amikor végigdadogta a bizottsági megbeszéléseket, mindig a férfi volt az első, aki rámosolygott, sőt egyszer még a Star Wars-os pólóját is megdicsérte, utána pedig halkan eldúdolta Darth Vader témáját, valahányszor dr. Moss kifakadt Olive módszerei ellen.

– Helló, dr. Rodrigues. – Olive biztos volt benne, hogy a mosolya közel sem olyan meggyőző, mint kellett volna. – Hogy van?

A férfi legyintett.

– Pff, kérlek, szólíts Holdennek! Már nem vagy a diákom. – Lelkesen hátba veregette Adamet. – És kijut neked a kétes örömből, hogy a legrégebbi, szociálisan legvisszamaradottabb barátommal jársz.

Olive-nak nagyon kellett igyekeznie, hogy ne essen le az álla. Ők ketten barátok? A sármos, gondtalan Holden Rodrigues és a zsémbes, szűkszavú Adam Carlsen régi barátok? Erről neki tudnia kellett volna? Adam barátnője ezt tudta volna, nem?

Dr. Rodrigues – Holden? Úristen, Holden! Soha nem fogja megszokni, hogy a professzorok valódi emberek, és van keresztnevük – Adamhez fordult, akit, úgy tűnt, nem zavart, hogy szociálisan visszamaradottnak nevezték.

A férfi megkérdezte:

– Ma este indulsz Bostonba, igaz? – A beszédstílusa kissé megváltozott, halkabb és gyorsabb lett, lazább. Kényelmes. Tényleg régi barátok voltak.

– Aha. Még mindig ki tudsz minket vinni Tommal a reptérre?

– Attól függ.

– Mitől?

– Tom szája ki lesz peckelve, és a csomagtartóban lesz megkötözve? Adam felsóhajtott.

– Holden.

– Beengedem a hátsó ülésre, de ha nem fogja be a száját, ki fogom tenni az autópályán.

– Jó. Megmondom neki. Holden elégedettnek tűnt.

– Egyébként nem akartam zavarni. – Még egyszer hátba veregette Adamet, de közben Olive-ot nézte.

– Nem zavarsz.

– Tényleg? Akkor jó. – A férfi mosolya szélesebb lett, és odahúzott egy széket egy közeli asztaltól. – Miről is beszélgetünk?

Hát, én éppen a csillagokat is lehazudtam az égről, kösz a kérdést.

– Á, semmi különösről. Ti ketten… – Járatta közöttük a tekintetét, és a torkát köszörülte. – Bocs, elfelejtettem, honnan ismeritek egymást.

Egy puffanás; Holden megrúgta Adamet az asztal alatt.

– Te kis szaros! Nem meséltél neki a több évtizedes történetünkről?

– Próbálom elfelejteni.

– Csak szeretnéd. – Holden a lányhoz fordult, és rámosolygott. – Együtt nőttünk fel.

Olive homlokráncolva nézett Adamre.

– Azt hittem, Európában nőttél fel. Holden legyintett.

– Sokfelé nőtt fel. Ahogy én is, mivel a szüleink együtt dolgoztak. Diplomaták; a legrosszabb emberfajta. De aztán a családjaink DC-ben telepedtek le. – Előrehajolt. – Találd ki, kik jártak együtt középiskolába, főiskolára és a doktori képzésre is.

Olive szeme elkerekedett, és ezt Holden észrevette, legalábbis az alapján, hogy megint megrúgta Adamet.

– Tényleg szart sem meséltél neki. Látom, még mindig a rosszkedvű és titokzatos műsor megy. – Szeretetteljesen forgatta a szemét, aztán újra Olive-ra nézett. – Adam mesélte neked, hogy majdnem nem fejezte be a középiskolát? Felfüggesztették, mert behúzott egy srácnak, aki ragaszkodott ahhoz, hogy a Nagy Hadronütköztető el fogja pusztítani a bolygót.

– Érdekes, hogy azt nem említed, hogy velem együtt téged is felfüggesztettek, pontosan ugyanezért.

Holden ügyet sem vetett rá.

– A szüleim valamilyen külföldi kiküldetésen voltak, és rövid időre elfelejtették, hogy létezem, úgyhogy egy egész hetet nálam laktunk, és Final Fantasyt játszottunk… Csodás volt. És amikor Adam jelentkezett a jogi egyetemre? Arról biztosan mesélt.

– Valójában soha nem jelentkeztem a jogi egyetemre.

– Hazugság. Csupa hazugság. Azt legalább elmondta, hogy ő volt a báli kísérőm? Eszméletlen volt!

Olive Adamre nézett, arra számított, hogy a férfi ezt is tagadni fogja. De Adam csak egy félmosollyal Holden szemébe nézett, és azt mondta:

– Tényleg eszméletlen volt.

– Most képzeld el, Olive! A kétezres évek eleje. Puccos, pofátlanul drága fiúiskola DC-ben. Tizenkettedikben van két meleg diák. Vagy legalábbis mi ketten vállaltuk fel. Richie Mullerrel a végzős évben végig jártunk… aztán három nappal a bál előtt ejt engem valami srácért, akivel hónapok óta kavart.

– Egy pöcs volt – dohogta Adam.

– Három választásom van. Nem megyek a bálra, és otthon búsongok. Egyedül megyek, és a suliban búsongok. Vagy ráveszem a legjobb barátomat, aki azt tervezte, hogy otthon marad, és a gamma-amino-vajsavak miatt búsong, hogy legyen a partnerem. Kitalálod, mi történt?

Olive levegő után kapkodott.

– Hogy győzted meg?

– Ez a lényeg, sehogy. Amikor elmondtam neki, hogy Richie mit művelt, ő felajánlotta!

– Ne szokj hozzá! – dohogott Adam.

– Elhiszed ezt, Olive?

Hogy Adam úgy tesz, mintha kapcsolatban lenne valakivel, hogy kihúzza egy szorult helyzetből?

– Nem.

– Fogtuk egymás kezét. Lassúztunk. Elértük, hogy Richie kiköpje a puncsát, és megbánja minden egyes pocsék döntését. Aztán hazamentünk, és tovább Final Fantasyztünk. Állati jó volt.

– Meglepően szórakoztató volt – ismerte be szinte vonakodva Adam.

Olive ránézett, és lesújtott rá a felismerés: Holden Adam Anh-ja. Az ő embere. Egyértelmű, hogy Tom és Adam is nagyon közel álltak egymáshoz, de Adam kapcsolata Holdennel valami más, és… Olive-nak fogalma sem volt, mihez kezdjen ezzel az információval.

Talán el kellene mondania Malcolmnak. Vagy repesni fog a boldogságtól, vagy világgá megy.

– Hát – állt fel Holden –, ez szuper volt. Megyek, veszek egy kávét, de fussunk össze valamikor így hármasban. Nem emlékszem, mikor örülhettem annak utoljára, hogy zavarba hozhatom Adamet a barátnője előtt. De most csak a tiéd. – A „tiéd” szó után elvigyorodott, amitől Olive elpirult.

Adam a szemét forgatta, amikor Holden elsétált a pulthoz. Olive hosszú pillanatokig lenyűgözve követte a tekintetével.

– Hát, ez…

– Ez Holden. – Adam nem igazán volt bosszús.

A lány bólintott, egy kicsit még mindig kába volt.

– Nem hiszem el, hogy nem én vagyok neked az első.

– Az első?

– Az első kamurandid.

– Igaz. Azt hiszem, a bál is számít. – Ezen Adam elgondolkodott. – Holden… balszerencsés volt a kapcsolataiban. Érdemtelenül balszerencsés.

Olive szívét megmelengette az óvó aggódás Adam hangjában.

Elgondolkodott, hogy a férfi egyáltalán tudatában van-e ennek.

– Ő és Tom…? Adam a fejét rázta.

– Holden felháborodna, ha tudná, hogy megkérdezted.

– Akkor miért nem akarja kivinni Tomot a reptérre? Adam vállat vont.

– Holden mindig is nagyon mély, nagyon irracionális ellenszenvvel viseltetett Tom iránt.

– Ó! Miért?

– Nem tudom biztosan. Az sem biztos, hogy Holden tudja. Tom azt mondja, féltékeny. Szerintem egyszerűen a személyiségükből fakad.

Olive elhallgatott, feldolgozta az információt.

– Holdennek sem meséltél rólunk. Hogy kamu.

– Nem.

– Miért?

Adam félrenézett.

– Nem tudom. – Az álla megfeszült. – Azt hiszem, csak nem… – A hangja elcsuklott, a fejét rázta, aztán halványan, és kissé erőltetetten a lányra mosolygott. – Nagyon nagyra tart téged, tudod?

– Holden? Engem?

– A munkádat. És a kutatásodat.

– Ó! – Olive-nak fogalma sem volt, hogy erre mit mondjon. Mikor beszéltetek rólam? És miért? – Ó! – ismételte feleslegesen.

Nem tudta pontosan miért most, épp ebben a pillanatban, de először sújtott le rá teljesen a felismerés, hogy a megállapodásuknak milyen következményei lehetnek Adam életére nézve. Azért egyeztek meg, hogy kamurandiznak, mert mindketten nyernek vele valamit, de most megértette, hogy Adam sokkal többet veszíthet. Olive a szerettei közül csak egyvalakinek hazudott, Anh-nak, és az teljességgel elkerülhetetlen volt. A többi diák véleménye fikarcnyit sem érdekelte. De Adam… napi szinten hazudott a kollégáinak és a barátainak. A doktoranduszai mindennap úgy voltak vele kapcsolatban, hogy azt hitték, az egyik társukkal randizik. Kéjencnek gondolták? Az Olive-val folytatott kapcsolata miatt másnak látták? És a többi oktató a tanszéken vagy a szomszédos programokban? Csak azért, mert szabadon randizhatott egy doktorandusszal, az nem jelentette azt, hogy nem nézték ezt rossz szemmel. És mi van, ha Adam találkozik – vagy már találkozott is – valakivel, akit tényleg kedvel? Amikor megállapodtak, azt mondta, nem fog randizni, de az hetekkel ezelőtt volt. Akkoriban maga Olive is meg volt győződve róla, hogy soha nem fogja érdekelni, hogy randizzon valakivel, amit eléggé ironikusnak talált ebben a pillanatban. Arról nem is beszélve, hogy csak számára előnyös a megállapodás. Anh és Jeremy bevette a hazugságot, de Adam kutatási pénzei továbbra is be voltak fagyasztva.

És mégis, mindennek ellenére Adam továbbra is segített neki. Olive pedig azzal fizeti vissza a kedvességét, hogy ötletei támadnak, meg érzései, amiktől Adam biztosan kényelmetlenül érezné magát.

– Innál egy kávét?

Olive felnézett a kezéről.

– Nem. – A torkát köszörülte, hogy szabaduljon az égő érzéstől a szegycsontja mögött. A kávé gondolatára felfordult a gyomra. – Azt hiszem, vissza kell mennem a laborba.

Lehajolt, hogy felvegye a hátizsákját, fel akart állni, és azonnal eltűnni, de félúton eszébe jutott valami, és azon kapta magát, hogy a férfit nézi. Adam aggódó arccal ült vele szemben, a homloka enyhén ráncolódott.

Olive mosolyogni próbált.

– Barátok vagyunk, ugye? Adam ráncai elmélyültek.

– Barátok?

– Igen. Te és én.

Adam egy hosszú pillanatig méregette. Valami új suhant át az arcán, határozott, és kicsit szomorú. Túl röpke, hogy értelmezni lehessen.

– Igen, Olive.

A lány bólintott, nem tudta, hogy ettől meg kellene-e könnyebbülnie. Nem így képzelte a mai napot, és furcsa nyomást érzett a szemhéja mögött, amitől sokkal gyorsabban dugta be a karját a hátizsákja pántjába. Félénk mosollyal búcsút intett, és már kint is lett volna a nyavalyás Starbucksból, ha a férfi nem szólal meg azon a hangján.

– Olive.

A lány megállt a széke előtt, és lenézett rá. Furcsa volt, hogy most az egyszer ő a magasabb.

– Ez talán helytelen, de… – Adam álla megfeszült, és egy pillanatra lehunyta a szemét. Mintha összeszedné a gondolatait. – Olive. Te igazán… rendkívüli vagy, és el nem tudom képzelni, hogy ha elmondanád Jeremynek, mit érzel, akkor ő ne… – Elakadt, aztán biccentett. Egyfajta megerősítésként, miközben a szavai, és ahogy beszélt, még közelebb sodorta Olive-ot a síráshoz.

Azt hiszi, Jeremy az. Amikor belekezdtek a megállapodásba, Adam azt hitte, Olive Jeremybe szerelmes, azt hiszi, még mindig szerelmes belé. Mert elmondott egy gyáva hazugságot, amit túlságosan félt visszaszívni, és…

Meg fog történni. Sírni fog, és semmiképpen nem akarta ezt Adam előtt tenni.

– Jövő héten találkozunk, jó? – Nem várta meg Adam válaszát, és elsietett a kijárat felé, a válla nekiment valakinek, akitől bocsánatot kellett volna kérnie. Amint kiért, mély lélegzetet vett, elindult a biológia tanszék épülete felé; próbálta kiüríteni az agyát, kényszeríteni magát, hogy a mai tanársegédi órára gondoljon, az ösztöndíj-jelentkezésre, amiről azt ígérte dr. Aslannak, hogy holnap elküldi, arra, hogy Anh testvére jövő héten a városban lesz, és úgy tervezi, hogy mindenkinek vietnami kaját főz.

Csípős szél süvített át a kampusz fáinak levelei között, Olive pulcsiját a lány testére szorítva. Átkarolta magát, és nem nézett vissza a kávézóra. Beköszöntött az ősz.

Tizenkettedik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Ha „A” tevékenységben nem vagyok valami jó, exponenciálisan nő annak az esélye, hogy felkérnek, vegyek részt „A” tevékenységben.

A kampusz furcsán üresnek tűnt Adam nélkül, még azokon a napokon is, amikor Olive valószínűleg amúgy sem találkozott volna vele. Ennek semmi értelme nem volt: a Stanford egészen biztosan nem volt üres, hanem tele volt órára vagy óráról siető hangos, idegesítő diákokkal. Olive élete is tele volt: az egere elég idős lett, hogy elvégezze rajta a viselkedési vizsgálatokat, végre kijavították egy írását, amit hónapokkal azelőtt adott be, és komolyan el kellett kezdenie tervezni a Bostonba költözést; az órán, ahol tanársegéd volt, tesztek következtek, és az alapszakosok varázsütésre elkezdtek megjelenni a fogadóóráján, bepánikolva, olyan kérdéseket feltéve, amikre megtalálhatták a választ a tanmenet első három sorában.

Malcolm néhány napig megpróbálta meggyőzni Olive-ot, hogy mondja el Adamnek az igazat, aztán – szerencsére – túlságosan elbátortalanította a lány makacssága, és túlságosan lefoglalta, hogy megoldja a saját kapcsolati drámáját. De sütött több adag vajkaramellás sütit, türelmesen hazudta azt, hogy „nem támogatom az önpusztító viselkedésedet, Olive, csak tökéletesítem a receptemet”. Olive megette az összeset, és hátulról átölelte a fiút, miközben az tengeri sót szórt az utolsó adag tetejére.

Szombaton Anh átjött a sörözős estéjükre, és Olive-val arról álmodoztak, hogy otthagyják a tudományos világot, és ipari állásokat keresnek, ahol rendes fizetést adnak, és elismerik a szabadidő létezését.

– Vasárnap reggelenként sokáig aludhatnánk. Ahelyett, hogy hajnali hatkor ellenőriznünk kellene az egerünket.

– Aha – sóhajtott Anh vágyakozva. A háttérben a Büszkeség és balítélet meg a zombik ment, de egyikük sem figyelt oda. – Vehetnénk igazi ketchupot ahelyett, hogy a Burger Kingből lopkodnánk. És megrendelhetnénk azt a vezeték nélküli porszívót, amit a tévében láttam.

Olive részegen vihogott, és az oldalára fordult, amitől az ágy megnyikordult.

– Komolyan? Egy porszívót?

– Egy vezeték nélkülit. Az a csúcs, Ol!

– Ez…

– Mi van?

– Csak… – Olive tovább kuncogott. – Ez annyira random dolog.

– Fogd be! – Anh mosolygott, de nem nyitotta ki a szemét. – Súlyos porallergiám van. De tudod, mit?

– Most megdobsz valami porszívós ténnyel a Trivial Pursuitból? Anh szeme sarka ráncolódott.

– Nem – válaszolta –, egyet sem tudok. Várj… azt hiszem, az első vállalati vezérigazgatónő egy porszívócégnek dolgozott.

– Na ne! Ez tényleg menő.

– De talán csak én találtam ki. – Anh vállat vont. – Egyébként azt akartam mondani… Azt hiszem, még mindig akarom…

– A porszívót? – Olive ásított, és nem fáradt azzal, hogy a szája elé tegye a kezét.

– Nem. Egy tudományos állást. És mindent, ami vele jár. A labort, a doktoranduszokat, a felháborítóan sok oktatói melót, a versenyt a Nemzeti Egészségügyi Intézet ösztöndíjaiért, az aránytalanul alacsony fizetést. Az egész hepajt. Jeremy azt mondja, hogy Malcolm csinálja jól. Hogy az ipari állás a lényeg. De azt hiszem, maradni akarok, és professzor akarok lenni. Gyötrelmes, az biztos, de csak így tudunk jó környezetet teremteni a hozzánk hasonló nőknek, Ol. Ezeknek a kiváltságos fehér férfiaknak teremtenünk kell egy kis versenyhelyzetet. – Vigyorgott, gyönyörű volt, és szenvedélyes. – Jeremy mehet az iparba, és kereshet egy rakás piszkos pénzt, amit én vezeték nélküli porszívókba fektetek.

Olive részegen fürkészte a részeg eltökéltséget Anh részeg arcán, és arra gondolt, van valami megnyugtató abban, hogy a legjobb barátnője kezd rájönni, hogy milyen életet akar. Hogy kivel akar élni. Ettől Olive szúrást érzett mélyen a gyomrában, azon a helyen, ami mintha a legerősebben érezte volna Adam hiányát, de elnyomta magában, megpróbált nem túl sokat gondolkodni rajta. Inkább a barátnője kezéért nyúlt, megszorította, és beszívta a haja édes almaillatát.

– Nagyon jó leszel benne, Anh! Alig várom, hogy lássam, ahogy megváltoztatod a világot!

MINDENT EGYBEVETVE Olive élete úgy folyt tovább, ahogy eddig. Csak most, először, inkább valami mást szeretett volna csinálni. Inkább valaki mással szeretett volna lenni.

Szóval ilyen, ha kedvelünk valakit, morfondírozott. Azt érezni, hogy nincs értelme bemenni a biológia tanszék épületébe, mert ha Adam nincs a városban, akkor még a legkisebb esély sincs meg rá, hogy összefusson vele; folyton megfordulni, ha egy pillanatra éjfekete hajat lát; vagy ha mély hangot hall, ami olyan telten szól, mint Adamé, de igazából nem ő az; rá gondolni, mert a barátja, Jess megemlítette, hogy hollandiai utazást tervez; vagy amikor a Jeopardy! kvízműsorban a kérdés az, hogy „Mi a tűktől való félelem?”; úgy érezni, hogy benne ragadt egy furcsa bizonytalanságban, várni, várni, csak várni… a semmire. Adam néhány nap múlva hazajön, és Olive hazugsága, hogy valaki másba szerelmes, még mindig ott lesz. A szeptember 29. túl hamar eljön, és egyébként is, a feltételezés, hogy Adam valaha is romantikusan tudna ránézni, abszurd. Mindent egybevetve mázlija van, hogy Adam eléggé kedveli ahhoz, hogy a barátja akarjon lenni. Vasárnap pittyegett a telefonja, miközben az edzőteremben futott.

Amikor Adam neve bukkant fel a kijelző tetején, a lány azonnal ugrott, hogy elolvassa. Csakhogy nem sok olvasnivaló akadt, csak egy kép egy hatalmas italról műanyag pohárban, a tetejére mintha egy muffint raktak volna. A kép alján büszkén díszelgett, hogy „Sütőtökpités Frappuccino”, azalatt pedig Adam üzenete.

Adam: Szerinted ezt fel tudom csempészni a gépre?

Olive tisztában volt vele, hogy úgy vigyorgott a telefonra, mint egy eszelős.

Olive: Hát, a TSA nincs a helyzet magaslatán.

Olive: De talán ezt még ők is kiszúrnák.

Adam: Kár.

Adam: Akkor jó lenne, ha itt lennél.

Olive mosolya sokáig a helyén maradt. És aztán, amikor eszébe jutott, mekkora slamasztikában van, nagy sóhajjá hervadt.

EGY TÁLCA SZÖVETMINTÁT vitt az elektronmikroszkóp-laborba, amikor valaki megkocogtatta a vállát, és megijesztette. Olive majdnem megbotlott, és tönkretett több ezer dollárnyi szövetségi pályázati támogatást. Amikor megfordult, dr. Rodrigues nézte őt kisfiús vigyorral, mintha a legjobb haverok lennének, akik mindjárt elmennek sörözni és szórakozni, nem pedig PhD-hallgató és a tanácsadó bizottságának korábbi tagja, aki soha nem jutott el addig, hogy bármit is elolvasson abból, amit a lány beadott.

– Dr. Rodrigues.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Azt hittem, a Holdennél maradtunk, nem? Tényleg?

– Igaz. Holden.

A férfi elégedetten mosolygott.

– Az embered nincs a városban, mi?

– Ó! Izé… Igen.

– Oda mész? – A férfi a mikroszkóplabor felé biccentett az állával, és Olive bólintott. – Hagyd, majd én! – Lehúzta a kártyáját, hogy kinyissa az ajtót, és tartotta a lánynak.

– Köszönöm! – A lány letette a mintákat a pultra, és hálásan mosolygott, a kezeit becsúsztatta a hátsó zsebeibe. – Hozni akartam egy kocsit, de nem találtam egyet sem.

– Ezen az emeleten már csak egy maradt. Szerintem valaki hazaviszi és eladja őket.

Rodrigues vigyorgott, és… Malcolmnak igaza volt. Igaza volt az elmúlt két évben: tényleg volt valami lazán és könnyedén vonzó Holdenben. Nem mintha Olive-ot érdekelte volna bármi más a magas, rosszkedvű, mogorva szépfiúkon kívül zseniális IQ-val.

– Nem hibáztatom. Én is azt csináltam doktoranduszként. És hogy megy sorod?

– Hát, jól. Neked?

Holden elengedte a kérdést, és lazán nekidőlt a falnak.

– Mennyire rossz?

– Rossz?

– Hogy Adam elutazott. A francba, még nekem is hiányzik a kis szaros! – Nevetett. – Hogy bírod?

– Ó! – Olive kivette a kezét a zsebéből, karba tette, aztán meggondolta magát, és tompán leejtette az oldalához. Aha. Tökéletes. Viselkedj természetesen! – Jól. Jól. Amúgy is sok a dolgom.

Holden őszintén megkönnyebbültnek tűnt.

– Remek! Beszéltek telefonon?

Nem. Természetesen nem. Telefonon beszélni a világ legnehezebb, legstresszesebb dolga, és a kedves hölggyel sem megy, aki a fogászati időpontot adja, nemhogy Adam Carlsennel.

– Á, tudod, hogy van ez, inkább csak írogatunk.

– Igen, ismerős. Bármennyire is zárkózott és mogorva veled Adam, kérlek, tudd, hogy igyekszik, és mindenki mással milliószor rosszabb. Engem is beleértve. – A férfi felsóhajtott, és a fejét csóválta, de szeretet lapult mögötte. Könnyed szeretet, amit Olive nem tudott nem észrevenni. A legrégebbi barátom, mondta Adamről, és egyértelműen nem hazudott. – Igazából sokat javult, mióta ti elkezdtetek randizni.

Olive úgy érezte, közel áll ahhoz, hogy egész testében elborzadjon. Nem tudta, mit mondjon, úgyhogy egy egyszerű, fájdalmas, kínos…

– Komolyan? – mellett döntött.

Holden bólintott.

– Aha. Annyira örülök, hogy végre összeszedte a bátorságát, hogy randira hívjon! Éveken át folyton erről az „elképesztő lányról” áradozott, de aggódott, hogy ugyanazon a tanszéken vannak, és tudod, milyen… – Vállat vont, és legyintett. – Örülök, hogy végre sikerült kihúznia a fejét a seggéből.

Olive agya akadozott. A neuronjai lassúak és hidegek voltak, és hosszú másodpercek kellettek, hogy felfogja, hogy Adam évek óta randira akarta hívni. Nem tudta felfogni, mert… az lehetetlen. Semmi értelme. Adam nem is emlékezett rá, hogy létezik, mielőtt néhány hete „meg-IX.-törvényezte” a folyosón. Minél többet gondolkodott ezen, annál inkább meggyőződésévé vált, hogy ha Adamnek lett volna bármilyen emléke a mosdós találkozásukról, elmondta volna. Hiszen híresen egyenes ember.

Holden biztosan valaki másról beszél. És Adam biztosan érez valamit az iránt a valaki iránt. Valaki iránt, akivel együtt dolgozott, valaki iránt a tanszékükről. Valaki iránt, aki „elképesztő” volt.

Olive agya, ami néhány másodperccel ezelőtt félig lefagyott, elkezdett kattogni az információn. Eltekintve a ténytől, hogy ez a beszélgetés súlyosan megsérti Adam magánszféráját, Olive nem tudott nem arra gondolni, hogy a megállapodásuk milyen következményekkel jár Adam számára. Ha a személy, akiről Holden beszél, Adam egyik kollégája, akkor kizárt, hogy nem hallott arról, hogy ők ketten randiznak. Lehet, hogy látta őket együtt kávézni az egyik szerdán, vagy ahogy Olive Adam ölében ült Tom előadása alatt, vagy… hogy Olive vastagon bekeni napvédővel azon az átkozott pikniken. Ami nem tehetett jót a férfi kilátásainak. Hacsak Adam nem bánta a dolgot, mert minden kétséget kizáróan tudta, hogy az érzései viszonzatlanok, ami igazán vicces lenne, ugyebár. Kábé annyira, mint egy görög tragédia.

– Egyébként – Holden ellökte magát a faltól, és megvakarta a tarkóját – valamelyik nap el kellene mennünk egy dupla randira. Szünetet tartok a randizásban, túl sok szívfájdalom… de talán ideje újra megpróbálkoznom vele. Remélhetőleg hamarosan én is szerzek egy pasit.

Olive gyomra még jobban összeszorult.

– Az klassz lenne! – Megpróbált mosolyogni.

– Ugye? – Holdennek fülig ért a szája. – Adam rettenetesen gyűlölné. Az biztos.

– De rengeteg zaftos sztorit mesélhetek róla kábé tíz és huszonöt éves kora között. – Holden repesett a gondolattól. – Majd elsüllyedne.

– A preparált állatokról?

– Preparált állatok?

– Semmi. Csak Tom mondott valamit a… – A lány legyintett. – Semmiség.

Holden tekintete éber lett.

– Adam azt mondta, hogy jövőre talán elmész Tomhoz dolgozni. Igaz ez?

– Ó… aha. Az a terv.

A férfi elgondolkodva bólintott. Aztán úgy tűnt, valamilyen döntésre jutott, és hozzátette:

– Vigyázz magadra, ha a közelében vagy, jó?

– Vigyázzak? – Mi? Miért? Van ennek bármi köze ahhoz, amit Adam említett; hogy Holden nem kedveli Tomot? – Hogy érted?

– Adamre is. Főleg Adamre. – Holden arckifejezése egy pillanatig erőteljes maradt, aztán felderült. – Mindegy. Adam csak a doktori iskolában ismerte meg Tomot. De én ott voltam a tinédzser éveiben. Onnan vannak a jó sztorik.

– Ó! Valószínűleg nem kellene elmondanod. Mert… – Mert csak eljátssza, hogy kapcsolatban van velem, és biztos nem akarja, hogy tudjak ezekről. És valószínűleg valaki másba szerelmes.

– Ó, persze. Várok, amíg itt lesz. Látni akarom az arcát, amikor mindent elmondok a micisapkás korszakáról.

A lány pislogott.

– A…?

A férfi komolyan bólintott, és kiment. Becsukta maga mögött az ajtót, és egyedül hagyta a lányt a hűvös, félhomályos laborban. Olive-nak többször mély lélegzetet kellett vennie, mielőtt a munkájára tudott volna koncentrálni.

AMIKOR MEGKAPTA az e-mailt, először azt hitte, hogy tévedés történt. Talán félreolvasta; nem aludt jól, és kiderült, hogy a nem kívánt, viszonzatlan szerelem mindenféle szétszórtsággal jár; bár amikor elolvasta másodszor, aztán harmadszor és negyedszer, rájött, hogy nem erről volt szó. Úgyhogy talán a konferencia hibázott. Mert kizárt – teljességgel kizárt –, hogy tényleg arról akarták tájékoztatni, hogy az absztraktot, amit benyújtott, elfogadták.

Előadásnak.

Ez lehetetlen. Hallgatókat ritkán választottak előadónak. Legtöbbször csak posztereket készítettek az eredményeikkel. Szóbeli prezentációs lehetőséget olyan kutatók kaptak, akiknek a karrierje már előrébb tartott. Csakhogy, amikor Olive felment a konferencia honlapjára, és letöltötte a programot, a neve ott volt. És az előadók nevei között az övé volt az egyetlen, amit nem követett betű. Semmi MD. Semmi PhD. Semmi MD-PhD.

A francba!

A laptopját a mellkasához szorítva kirohant a laborból. Greg sötéten nézett rá, amikor majdnem nekiment a folyosón, de a lány nem törődött vele. Kifulladva berontott dr. Aslan irodájába, és hirtelen elgyengült a térde.

– Beszélhetünk? – Becsukta az ajtót anélkül, hogy megvárta volna a választ.

A témavezetője riadt arccal nézett fel az asztala mögött.

– Olive, mi…?

– Nem akarok előadást tartani. Nem tudok előadást tartani. – A lány a fejét rázta, próbált józanul beszélni, de csak vadul pánikolt. – Nem megy.

Dr. Aslan oldalra billentette a fejét, és összetette az ujjait. A higgadtság, amit a témavezetője sugárzott, általában megnyugtató volt, de most Olive ettől a higgadtságtól leginkább szerette volna felborítani a legközelebbi bútordarabot.

Higgadj le! Mély levegő! Használd a tudatos jelenlétedet, meg az összes többit, amiről Malcolm folyton járatja a száját.

– Dr. Aslan, az SBD-absztraktomat elfogadták előadásként. Nem poszterként, előadásként. Hangosan. Egy szekcióban. Állva. Emberek előtt.

– Olive hangja visítássá erősödött. És mégis, érthetetlen okokból dr. Aslan arca mosolyra húzódott.

– Ez csodás hír!

Olive pislogott. Aztán megint.

– Nem… igazán.

– Butaság! – Dr. Aslan felállt, és megkerülte az asztalát, a keze le-föl csúszkált Olive karján, amit nyilván gratuláló gesztusnak szánt. – Ez fantasztikus! Egy előadással sokkal nagyobb figyelmet kap, mint egy poszterrel. Kapcsolatokat építhet egy posztdoktori helyhez. Nagyon-nagyon örülök!

Olive-nak leesett az álla.

– De…

– De?

– Nem tarthatok előadást. Nem tudok beszélni.

– Most is beszél velem, Olive.

– Emberek előtt nem.

– Én ember vagyok.

– De nem sok ember. Dr. Aslan, nem tudok sok ember előtt beszélni. A tudományról nem.

– Miért?

– Mert… – Mert kiszárad a torkom, leáll az agyam, és annyira rossz leszek, hogy valaki a közönségből kerít egy íjat, és ellövi a térdkalácsomat. – Nem állok készen. Hogy beszéljek. Nyilvánosan.

– Dehogynem. Maga jó előadó.

– Dehogy. Dadogok. Elpirulok. Csapongok. Sokat. Főleg nagy tömeg előtt, és…

– Olive – szakította félbe dr. Aslan szigorú hangon. – Mit mondok magának mindig?

– Hogy… „ne tegye rossz helyre a többcsatornás pipettát”?

– A másik.

Olive felsóhajtott.

– „Legyen annyira magabiztos, mint egy középszerű fehér férfi.”

– Ha lehet, még jobban. Mert magában nincs semmi középszerű.

Olive lehunyta a szemét, és elég mély lélegzetet vett, hogy visszavergődjön a pánikroham pereméről. Amikor kinyitotta, a témavezetője bátorítóan mosolygott rá.

– Dr. Aslan. – Olive grimaszolt. – Tényleg nem hiszem, hogy meg tudom csinálni.

– Tudom, hogy nem hiszi. – A nő arckifejezésében némi szomorúság bujkált. – De képes rá. És addig fogunk dolgozni, míg úgy nem érzi, hogy készen áll a feladatra. – Ez alkalommal mindkét kezét Olive vállára tette.

Olive továbbra is úgy szorította magához a laptopját, mintha egy bója lenne a nyílt tengeren, de az érintés furcsán megnyugtató volt. – Ne aggódjon! Van néhány hetünk felkészülni.

Maga ezt mondja. Azt mondja, „hetünk”, de én fogok beszélni több száz ember előtt, és amikor valaki feltesz egy három percig tartó kérdést, hogy beismerjem, hogy mélyen legbelül tudom, hogy a munkám rosszul felépített és haszontalan, én fogok a nadrágomba csinálni.

– Rendben. – Olive-nak kényszerítenie kellett a fejét, hogy fel-le mozogjon, és mély lélegzetet vegyen. Lassan kifújta a levegőt. – Oké.

– Akkor mielőbb állítson össze egy vázlatot. Gyakorolhat a következő labormegbeszélésig. – Újabb bátorító mosoly, és Olive megint bólogatott, bár csipetnyi bátorságot sem érzett. – És ha bármi kérdése van, mindig itt vagyok. Ó, és nagyon csalódott vagyok, hogy nem láthatom az előadását. Ígérje meg, hogy felveszi nekem! Olyan lesz, mintha ott lennék.

Csakhogy nem lesz ott, én meg egyedül leszek, gondolta Olive keserűen, miközben becsukta maga után dr. Aslan irodájának ajtaját. Nekirogyott a falnak, és szorosan lehunyta a szemét, próbálta lecsendesíteni a fejében gyötrelmesen kerengő gondolatokat. Aztán újra kinyitotta, amikor a nevét hallotta Malcolm hangján. A fiú Anh-nal állt előtte, és félig vidám, félig aggódó arccal fürkészte őt. A kezükben Starbucks poharak. Odaszállt a karamell és a borsmenta illata, amitől Olive-nak felfordult a gyomra.

– Helló!

Anh belekortyolt a poharába.

– Miért szunyókálsz állva a témavezetőd ajtaja mellett?

– Én… – Olive ellökte magát a faltól, és pár lépésnyire elsétált dr. Aslan ajtajától, a kézfejével dörzsölte az orrát. – Elfogadták az absztraktomat. Az SBD-set.

– Gratula! – mosolygott Anh. – De ez eléggé egyértelmű volt, nem?

– Elfogadták előadásként.

Néhány másodpercig a két szempár csak bámulta őt. Olive arra gondolt, hogy Malcolm savanyú képet fog vágni, de amikor odafordult, hogy megnézze, csak halvány mosolyt látott az arcán.

– Az… király?

– Aha. – Anh szeme Malcolmra siklott, aztán vissza Olive-ra. – Az… remek.

– Ez világméretű katasztrófa.

Anh és Malcolm aggódó pillantást váltott. Pontosan tudták, hogy Olive mit érez a nyilvános beszéddel kapcsolatban.

– Dr. Aslan mit mond?

– A szokásosat. – Olive a szemét dörzsölte. – Hogy rendben lesz. Hogy együtt dolgozunk majd rajta.

– Szerintem igaza van – mondta Anh. – Segítek neked gyakorolni.

Teszünk róla, hogy kívülről fújd. És tényleg rendben lesz.

– Ja. – Vagy nem. – Ráadásul a konferencia kevesebb mint két hét múlva lesz. Le kell foglalnunk a hotelt… vagy Airbnb-zünk?

Valami furcsa dolog történt, amint feltette a kérdést. Nem Anh-nal, ő továbbra is békésen kortyolgatta a kávéját, de Malcolm pohara megállt félúton a szája felé, és az ajkába harapott, miközben a pulcsija ujját nézegette.

– Ami azt illeti… – kezdte. Olive a homlokát ráncolta.

– Mi van?

– Hát… – Malcolm kicsit toporgott, és talán csak véletlenül tűnt úgy, mintha távolodna Olive-tól, de a lány azt gyanította, nem így volt. – Már megtettük.

– Már foglaltatok valamit? Anh vidáman bólintott.

– Igen. – Úgy tűnt, nem veszi észre, hogy Malcolm mindjárt stroke-ot kap. – A konferencia szállodájában.

– Ó! Oké. Akkor mondjátok, mivel tartozom, mert…

– Az a helyzet… – Malcolm mintha még jobban távolodott volna.

– Mi a helyzet?

– Hát… – Malcolm a pohara kartontartóját babrálta, és a tekintete Anh-ra siklott, aki úgy tűnt, áldott tudatlanságban leledzik az ő kellemetlenségével kapcsolatban. – Jeremy szobáját fizeti az az ösztöndíjprogram, amiben van, és megkérte Anh-t, hogy lakjanak együtt. Aztán Jess, Cole és Hikaru felajánlotta nekem, hogy lakjak velük.

– Hogy mi? – Olive Anh-ra pillantott. – Komolyan?

– Egy csomó pénzt spórolunk ezzel. És ez lesz az első utazásom Jeremyvel – szólt közbe Anh szórakozottan. Valamit pötyögött a telefonján. – Úristen, srácok! Azt hiszem, megtaláltam! A BIPOC-nők a STEM világában cucc bostoni helyszínét.

– Az klassz! – mondta Olive erőtlenül. – De azt hittem… Azt hittem, közös szobánk lesz.

Anh bűnbánóan felnézett.

– Igen, tudom. Mondtam Jeremynek, de ő megjegyezte, hogy te… tudod.

– Olive értetlenül oldalra billentette a fejét, és a barátnője folytatta. – Mármint, miért akarnál egy szobára költeni, amikor Carlsennel is lakhatsz?

Ó!

– Mert… – Mert. Mert, mert, mert. – Én…

– Hiányozni fogsz, de a szobában úgyis csak aludni fogunk.

– Igen… – Olive összeszorította a száját, aztán hozzátette. – Persze. Anh vigyorát látva legszívesebben felnyögött volna.

– Király! Majd együtt kajálunk, és a posztereknél is együtt lógunk. Na meg éjjel.

– Persze. – Olive nagyon igyekezett nem keserűnek hangzani. – Alig várom! – tette hozzá azzal a mosollyal, amit magára tudott erőltetni.

– Oké. Szuper! Mennem kell. A Nők a Tudományban bizottság ötkor tart megbeszélést. De hétvégén találkozzunk, hogy megtervezzük, mi jót fogunk csinálni Bostonban. Jeremy említett egy szellemtúrát!

Olive megvárta, míg Anh hallótávolságon kívülre kerül, aztán szembefordult Malcolmmal. A fiú máris védekezően emelte a kezét.

– Először is, Anh jött elő ezzel a tervvel, mialatt én arra a huszonnégy órás kísérletre figyeltem; életem legrosszabb napja, nagyon jó lenne, ha már lediplomáznék… Utána pedig… mit kellett volna csinálnom? Felvilágosítani, hogy nem fogsz együtt lakni Carlsennel, mert kamurandiztok? Jaj, de várj… most, hogy fülig belezúgtál, talán tulajdonképpen igazi…

– Oké, értem. – Olive-nak megfájdult a gyomra. – Akkor is szólhattál volna.

– Akartam. Aztán dobtam Neurós Jude-ot, aki behülyült, és meghúzta a kocsimat. Utána felhívott apa, és megkérdezte, hogy haladnak a projektjeim, amiből végül az lett, hogy arról faggatott, miért nem használok C. elegans modellt, és Ol, tudod, mennyire hihetetlenül kíváncsi és mikromenedzselő tud lenni, ezért összebalhéztunk, beszállt az anyám, és… – Megállt, és vett egy mély lélegzetet. – Na, ott voltál. Hallottad az ordítozást. Lényeg a lényeg, hogy totál kiment a fejemből, és nagyon sajnálom!

– Semmi baj. – Olive a halántékát vakargatta. – Keresnem kell valami szállást.

– Segítek! – ajánlotta Malcolm lelkesen. – Ma este szétnézünk a neten.

– Kösz, de ne aggódj emiatt! Megoldom. – Vagy nem. Valószínűleg. Esélyes, hogy nem. Mivel a konferenciát kevesebb mint két hét múlva tartják, nagy az esély, hogy már minden tele van. Ami maradt, az tuti, hogy annyira nem az ő pénztárcájának való, hogy a veséjét kellene eladnia, hogy ki tudja fizetni. Ami, akár még nem is lenne hülyeség… hisz kettő van belőle.

– Nem vagy dühös, ugye?

– Én… – De. Nem. Talán egy kicsit. – Nem. Nem a te hibád. – Olive viszonozta Malcolm ölelését, amikor a fiú odahajolt hozzá, megnyugtatva őt néhány feszengő vállvonogatással. Bármennyire is szerette volna őt hibáztatni ezért, csak magára haragudhatott. A problémái alapja – legalábbis a legtöbbé – eleve az ő agyament, eszelős döntése volt, hogy hazudik Anh-nak. Hogy elkezdte ezt a kamurandizást. Most előadást fog tartani ezen a hülye konferencián, valószínűleg előtte az állomáson fog aludni, és mohát reggelizik, és mindennek ellenére folyton csak Adam járt a fejében. Tökéletes.

Laptoppal a hóna alatt elindult a laborba, a gondolat, hogy sorba rakja a diákat az előadására egyszerre volt ijesztő és lehangoló. Valami ólomnehéz és kellemetlen ülte meg a gyomrát, és hirtelen ötlettől vezérelve kitérőt tett a mosdóba, bement az ajtótól legtávolabbi fülkébe, nekidőlt a falnak, fejét hátrahajtotta, amíg hozzá nem ért a hideg csempéhez.

Amikor kezdte túl nehéznek érezni a súlyt a gyomrában, a térde megadta magát, és a háta lecsúszott, míg már a földön ült. Sokáig úgy maradt, próbált úgy tenni, mintha ez nem az ő élete lenne.

Tizenharmadik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Átlagosan három kamukapcsolatból legalább kettőben van olyan szituáció, amiben szerepel közös szoba. Az ilyen helyzeteket 50%-ban tovább bonyolítja, hogy csupán egy ágy van a szobában.

Volt egy Airbnb huszonöt percnyire a konferenciaközponttól, de ez egy felfújható matracot jelentett a padlón egy raktárban, amiért 180 dolcsit kértek egy éjszakára, és ha azt Olive még meg is engedhette volna magának, az egyik vélemény azt írta, hogy a házigazda szeretett vikingeset játszani a vendégekkel, szóval… nem, kösz. Talált egy megfizethetőbbet negyvenöt percnyire metróval, de amikor le akarta foglalni, rájött, hogy valaki csak másodpercekkel, de megelőzte, és elfogta a kísértés, hogy átdobja a laptopját a kávézón. Épp próbált dönteni egy ütött-kopott motel és egy külvárosi olcsó kanapé között, amikor rávetült egy árnyék. Homlokráncolva felnézett, arra számított, hogy egy hallgató akarja használni a konnektort, amit lefoglalt magának, ehelyett…

– Ó!

Adam állt előtte, a késő délutáni napfény glóriát vont a haja és a válla köré, az ujjai egy iPadre kulcsolódtak, miközben komor arccal nézett le rá.

Kevesebb mint egy hét telt el, mióta Olive utoljára látta; hat napja, egészen pontosan, ami csupán néhány óra és perc. Semmi, tekintve, hogy alig egy hónapja ismerte őt. És mégis, mintha a tér, ahol volt, az egész kampusz, az egész város átalakult volna annak tudatában, hogy a férfi visszatért.

Lehetőségek. Ennek érződött Adam jelenléte. De hogy mire, abban nem volt biztos.

– Te… – Kiszáradt a szája. Ezt a tünetet nagy tudományos érdeklődés övezhette volna, tekintve, hogy csupán tíz másodperce ivott a vizespalackjából. – Visszajöttél.

– Vissza.

Olive nem felejtette el a hangját. Sem a magasságát. Sem azt, ahogy a hülye ruhái mennyire passzoltak rá. Nem is tehette volna; volt két teljesen működőképes mediális temporális lebenye, szépen megbújtak a koponyájában, vagyis tökéletesen képes volt kódolni és tárolni az emlékeket. Nem felejtett el semmit, és nem tudta biztosan, miért tűnt most úgy, hogy mégis.

– Azt hittem… Én nem… – Igen, Olive. Csodálatos! Nagyon ékesszóló! – Nem tudtam, hogy visszajöttél.

A férfi arca kicsit zárkózott volt, de bólintott.

– Tegnap éjjel repültem vissza.

– Ó! – Olive valószínűleg felkészülhetett volna, de nem számított rá, hogy szerda előtt látja Adamet. Ha számított volna, talán nem a legrégebbi leggingsét és a legszakadtabb pólóját vette volna fel, és a haja sem lett volna kócos. Nem mintha bármilyen illúziója lett volna azzal kapcsolatban, hogy Adam észrevenné, ha fürdőruhát vagy estélyit viselne. De akkor is. – Le akarsz ülni? – Előrehajolt, hogy összeszedje a telefonját és a notebookját, hogy helyet csináljon a kicsi asztal túloldalán. Amikor a férfi csak némi habozás után ült le, akkor jutott eszébe, hogy Adam talán nem is tervezte, hogy marad, és talán most úgy érzi, hogy kénytelen maradni. A férfi elegánsan behajtogatta magát a székbe, mint egy hatalmas macska.

Szép munka, Olive! Ki ne szeretne egy piócát, aki üldözi az embert a figyelméért?

– Nem muszáj. Tudom, hogy sok a dolgod. MacArthur ösztöndíjakat kell nyerned, diákokat gyötörnöd, és brokkolit enned. – Adam valószínűleg bárhol máshol szívesebben lett volna. Olive a körmét rágta, bűntudatot érzett, kezdett pánikba esni, és…

És aztán Adam elmosolyodott. Hirtelen árkok jelentek meg a szája körül, gödröcskék az arcán, ami ettől teljesen átalakult. Az asztal körül megritkult a levegő. Olive nem igazán tudott lélegezni.

– Tudod, van középút aközött, hogy az ember brownie-n él, vagy csak brokkolit eszik.

A lány elvigyorodott, amire nem volt más oka, mint az, hogy… Adam itt volt. És mosolygott.

– Ez hazugság.

Adam továbbra is felfelé ívelő szájjal csóválta a fejét.

– Hogy vagy?

Most már jobban.

– Jól. Milyen volt Boston?

– Jó.

– Örülök, hogy visszajöttél. Biztosra veszem, hogy a biológia szakot otthagyók száma meredeken csökkent. Ezt nem hagyhatjuk.

Adam türelmes jóindulattal nézett rá.

– Fáradtnak tűnsz, okostojás.

– Ó! Igen, én… – Olive az arcát dörzsölte, megparancsolta magának, hogy ne legyen zavarban a megjelenése miatt, ahogy azt mindig is fontosnak tartotta. Ugyanolyan hülye ötlet lenne azon tűnődni, hogy vajon hogyan néz ki a nő, akit Holden a minap említett. Valószínűleg gyönyörű. Valószínűleg nőies, domborulatokkal; olyasvalaki, aki tényleg kénytelen melltartót hordani, akinek nem borítják a fél testét szeplők, aki ért ahhoz, hogy felvigye a folyékony szemfestéket anélkül, hogy mindenét összekenné. – Jól vagyok. De nem semmi hét volt. – A lány a halántékát masszírozta.

Adam oldalra billentette a fejét.

– Mi történt?

– Semmi… A barátaim hülyék, és utálom őket. – Olive-ot azonnal elöntötte a bűntudat, és grimaszolt. – Igazából nem utálom őket. De azt utálom, hogy szeretem őket.

– A naptejes barát az? Anh?

– Az egyetlen. És a lakótársam is, akinek tényleg több esze lehetne.

– Mit műveltek?

– Ők… – Olive mindkét szemére rászorította az ujját. – Hosszú történet. Találtak más szállást az SBD-re. Ami azt jelenti, hogy most egyedül kell helyet találnom.

– Miért?

– Mert… – A lány gyorsan lecsukta a szemét, és felsóhajtott. – Mert feltételezték, hogy veled akarok lakni. Mivel te vagy a… tudod. „Pasim.”

Adam néhány másodpercig hallgatott. Aztán:

– Értem.

– Bizony. Elég merész feltételezés, de… – A lány széttárta a karját, és vállat vont.

Adam elgondolkodva harapdálta az arca belső oldalát.

– Sajnálom, hogy nem lesztek egy szobában! Olive legyintett.

– Jaj, nem erről van szó. Jó móka lett volna, viszont most találnom kell valami mást a közelben, és nincsenek megfizethető lehetőségek. – A tekintete a laptopja képernyőjére siklott. – Azon gondolkodom, hogy foglalok abba a motelbe, ami egy órányira van, és…

– Nem fogják megtudni?

A lány felnézett az épület szemcsés, rosszat sejtető képéről.

– Mmm?

– Anh nem fogja megtudni, ha nem velem éjszakázol? Ó.

– Te hol szállsz meg?

– A konferenciahotelben. Hát persze.

– Hát… – Olive az orrát vakarta. – Nem mondanám el neki. Szerintem nem nagyon fog odafigyelni.

– De észre fogja venni, ha egy órára laksz majd onnan.

– Én… – Igen. Észrevennék, és kérdezősködnének, neki pedig ki kellene találni egy rakás kifogást, és még több féligazsággal kéne megbirkóznia. Adna még pár építőelemet a hazugságok Jenga-tornyához, amit hetek óta építget. – Majd kitalálom.

Adam lassan bólintott.

– Sajnálom.

– Jaj, nem a te hibád.

– Akár azt is mondhatnánk.

– Egyáltalán nem az.

– Felajánlanám, hogy fizetem a hotelszobádat, de kétlem, hogy tíz mérföldes körzetben bármi maradt.

– Jaj, nem. – Olive együttérzően rázta a fejét. – És nem fogadnám el. Ez nem egy kávé. És egy pogácsa. Meg egy süti. És egy sütőtökös frappuccino.

– Rebegtette a férfi felé a szempilláját, és előrehajolt, próbált témát váltani.

– Ami egyébként új az étlapon. Tökre vehetnél nekem, és az lenne a napom fénypontja.

– Persze. – Adam úgy festett, mintha kicsit émelyegne.

– Szuper! – Olive elvigyorodott. – Azt hiszem, ma olcsóbb, valami keddi akció, szóval…

– De akár lehetnél velem egy szobában.

Ahogy felvetette, higgadtan és logikusan, attól majdnem úgy tűnt, mintha nem lenne nagy ügy. És Olive majdnem be is dőlt neki, aztán a füle és az agya végre kapcsolatba lépett egymással, és képes volt felfogni, mit is mondott a férfi az előbb.

Hogy ő.

Lehetne egy szobában. Vele.

Olive pontosan tudta, mivel jár osztozni valakivel egy szobán, még ha csak nagyon rövid időre is. A közös hálószoba azt jelenti, hogy ciki pizsamákat látnak, felváltva használják a fürdőszobát, tisztán és érthetően hallják a sötétben a zörgést, amikor a másik próbál kényelmesebb testhelyzetet találni a takaró alatt. Egy szobában aludni azt jelenti… Nem. Nem ám. Borzasztó ötlet. És azon kezdett gondolkodni, hogy azokat egy időre talán kimaxolta. Úgyhogy megköszörülte a torkát.

– Ami azt illeti, nem lehetek.

Adam higgadtan bólintott. De aztán ugyanolyan higgadtan megkérdezte:

– Miért? – Olive szerette volna lefejelni az asztalt.

– Nem lehet.

– A szoba természetesen kétágyas – folytatta Adam, mintha a lány ettől az információtól meggondolná magát.

– Nem jó ötlet.

– Miért?

– Mert az emberek azt fogják hinni, hogy mi… – Észrevette Adam pillantását, és azonnal elhallgatott. – Oké, rendben. Már azt hiszik. De…

– De?

– Adam. – A lány az ujjaival masszírozta a homlokát. – Csak egy ágy lesz.

A férfi a homlokát ráncolta.

– Nem, mint mondtam, kétágyas…

– Nem az. Nem lesz az. Csak egy ágy lesz, biztos vagyok benne. Adam értetlen pillantással nézett rá.

– Valamelyik nap megkaptam a foglalási visszaigazolást.

Továbbküldhetem, ha akarod; az áll benne, hogy…

– Nem számít, mi áll benne. Mindig egy ágy van.

Adam zavartan nézett rá, Olive pedig sóhajtott, és tehetetlenül nekidőlt a széke támlájának. Nyilvánvaló volt, hogy a pasi életében nem látott egy rom-comot se, és nem olvasott soha romantikus regényt.

– Semmi. Ne is törődj velem!

– A szimpóziumom egy szatelit workshop része, a konferencia kezdete előtti napon, aztán a tényleges konferencia első napján tartok előadást. Az egész konferencia idejére enyém a szoba, de a második éjszaka után valószínűleg el kell majd mennem néhány megbeszélésre, úgyhogy a harmadik éjszakától egyedül lennél. Csak egyetlen éjszaka lennénk ott mindketten.

A lány hallgatta az indokok logikus, módszeres felsorolását, hogy miért kellene elfogadnia a férfi ajánlatát, és elöntötte a pánik.

– Rossz ötletnek tűnik.

– Rendben. Csak nem értem, miért.

– Mert. – Mert nem akarom. Mert nagyon odavagyok. Mert utána valószínűleg még rosszabb lesz. Mert az lesz a szeptember 29-i hét, és nagyon igyekszem nem gondolni rá.

– Félsz, hogy megpróbállak megcsókolni a beleegyezésed nélkül? Beleülök az öledbe vagy megsimogatlak azzal az ürüggyel, hogy naptejet kenek rád? Mert én soha…

Olive megdobta a telefonjával. Adam elkapta a bal kezével, elégedett arccal nézte a csillogó aminosavas tokot, és óvatosan letette a lány laptopja mellé.

– Utállak! – mondta Olive dacosan. Talán az ajkát is lebiggyesztette. És közben mosolygott.

A férfi szája megremegett.

– Tudom.

– Soha nem fogom ezt lemosni magamról?

– Nem valószínű. És ha mégis, biztosra veszem, hogy lesz valami más.

A lány fújtatott, karba tette a kezét a mellkasa előtt, aztán kurtán egymásra mosolyogtak.

– Megkérdezhetem Holdent vagy Tomot, hogy alhatok-e náluk, és meghagyom neked a szobámat – javasolta. – De tudják, hogy már foglaltam egyet, úgyhogy valami kifogás kell…

– Nem, nem rúglak ki a szobádból. – Olive a kezével végigszántott a haján, és kifújta a levegőt. – De utálnád.

A férfi oldalra billentette a fejét.

– Micsodát?

– Egy szobában lenni velem.

– Igen?

– Aha. Olyan embernek tűnsz, aki… – Olyan embernek tűnsz, aki szeret bizonyos távolságot tartani az emberektől, nem köt kompromisszumokat, és nagyon nehéz megismerni. Olyannak tűnsz, aki alig törődik azzal, hogy mit gondolnak mások. Olyannak, aki tudja, mit csinál. Egyformán szörnyűnek és nagyszerűnek tűnsz, és a puszta gondolattól, hogy van valaki, akinek szeretnél megnyílni, aki nem én vagyok, úgy érzem, hogy nem bírok ennél az asztalnál ülni. – Akinek szüksége van saját térre.

A férfi állta a tekintetét.

– Olive, szerintem megleszek.

– De ha a végén kiderül, hogy mégsem, kénytelen leszel velem lenni.

– Egyetlen éjszaka. – Adam álla megfeszült és ellazult, majd hozzátette:

– Barátok vagyunk, nem?

A saját szavait dobták vissza Olive-nak. Nem akarok a barátod lenni, akarta mondani. De a helyzet úgy állt, hogy nem akart nem a barátja lenni sem. Olyasmit akart, ami teljesen kívül esett a képességein, és el kellett felejtenie. Kitörölni az agyából.

– Igen, azok.

– Akkor barátként ne kényszeríts arra, hogy azon aggódjak, hogy késő éjjel tömegközlekedsz egy olyan városban, amit nem ismersz! Elég baj, hogy biciklisávok nélküli utakon tekersz – dohogta, és a lány gyomrát azonnal megülte egy súly. Adam próbált jó barát lenni. Törődött vele, és ahelyett, hogy elégedett lenne azzal, amije most van, tönkretenne mindent, és… és többet akarna.

Mély lélegzetet vett.

– Biztos vagy benne? Hogy nem fog zavarni? A férfi némán bólintott.

– Akkor oké. Oké. – Olive kényszerítette magát, hogy mosolyogjon. – Horkolsz?

Adam fújtatva felnevetett.

– Nem tudom.

– Jaj, ne már! Hogyhogy nem tudod? A férfi vállat vont.

– Egyszerűen nem tudom.

– Hát, az valószínűleg azt jelenti, hogy nem. Különben valaki mondta volna.

– Valaki?

– Egy lakótárs. – Olive-nak eszébe jutott, hogy Adam harmincnégy éves, és valószínűleg kábé egy évtizede nem volt lakótársa. – Vagy egy barátnő.

Adam halványan elmosolyodott, és lesütötte a szemét.

– Akkor azt hiszem, a „barátnőm” majd elmondja az SBD után. – Ezt halk, szerény hangon mondta, egyértelműen viccelni próbált, de Olive arca felforrósodott, és már rá sem tudott nézni. Inkább a kardigánja ujjának egy szálát babrálta, és gondolkodott, hogy mit mondhatna.

– A hülye absztraktom. – A torkát köszörülte. – Elfogadták prezentációra.

Adam elkapta a lány tekintetét.

– Előadásként?

– Aha.

– Nem örülsz?

– Nem. – Olive megborzongott.

– A nyilvános beszéd dolog miatt? Adam emlékezett rá. Hát persze.

– Igen. Szörnyű lesz.

Adam nézte őt, és egy szót sem szólt. Nem mondta, hogy minden rendben lesz, nem mondta, hogy az előadás simán megy majd, sem azt, hogy túlreagálja, és nem értékel egy fantasztikus lehetőséget. A szorongása higgadt elfogadása pont az ellenkező hatást váltotta ki, mint dr. Aslan lelkesedése: ellazította.

– Amikor harmadéves doktoris voltam – mesélte Adam csendesen –, a témavezetőm elküldött, hogy tartsak szimpóziumot helyette. Két nappal korában szólt, nem voltak diák, se szöveg. Csak az előadás címe.

– Azta! – Olive próbálta elképzelni, milyen érzés lenne, ha azt várnák tőle, hogy ilyen ijesztő dolgot tegyen ilyen kevés felkészüléssel. Közben csodálkozott, hogy Adam magától oszt meg valamit, anélkül, hogy konkrét kérdést kapott volna. – Miért csinálta ezt?

– Ki tudja? – Adam hátrahajtotta a fejét, és egy pontot bámult a mennyezeten. A hangjában cseppnyi keserűség érződött. – Mert vészhelyzet volt. Mert úgy gondolta, ez egy meghatározó tapasztalat lehet.

Mert megtehette.

Olive erre mérget vett volna. Nem ismerte Adam korábbi témavezetőjét, de az egyetemek világa egy öregfiúk klubja volt, ahol azok, akik birtokolták a hatalmat, következmények nélkül kihasználták azokat, akik nem.

– Az volt? Meghatározó tapasztalat? Adam újra vállat vont.

– Már amennyire valami, ami negyvennyolc órán át pánikba esve ébren tart, az lehet.

Olive elmosolyodott.

– És hogy sikerült?

– Nekem… – Adam összeszorította a száját. – Nem sikerült elég jól. – Egy hosszú pillanatig hallgatott, tekintetét valahová a kávézó ablakán túlra szegezte. – De soha, semmi nem volt elég jó.

Lehetetlennek tűnt, hogy valaki ránézzen Adam tudományos eredményeire, és hiányosnak érezze. Hogy bármikor képes lenne nem a legjobb lenni abban, amit csinál. Ezért ítélt meg ilyen súlyosan másokat? Mert azt tanulta, hogy lehetetlen elvárásokat támasszon magával szemben?

– Még tartod vele a kapcsolatot? Mármint a témavezetőddel.

– Most már nyugdíjba vonult. Tom vette át az egykori laborját.

Ez egy Adamre nem jellemzően homályos, gondosan megfogalmazott válasz volt. Olive akaratlanul is kíváncsi lett.

– Kedvelted őt?

– Ez bonyolult. – A kezével az állát dörzsölte, elgondolkodva a távolba révedt. – Nem. Nem kedveltem. Még mindig nem kedvelem. Ő… – Olyan sokára folytatta, hogy Olive majdnem biztosra vette, hogy nem fogja. De folytatta, kibámult a tölgyfák mögött eltűnő, késő délutáni napsütésbe. – Brutális. A témavezetőm brutális volt.

A lány kuncogott, és Adam értetlenül összehúzott szeme visszasiklott rá.

– Bocs! – Olive egy kicsit még mindig nevetett. – Csak vicces hallgatni, ahogy a régi mentorodra panaszkodsz. Mert…

– Mert?

– Mert pont olyannak hangzik, mint te vagy.

– Nem vagyok olyan, mint ő! – vágott vissza a férfi élesebben, mint arra Olive számított tőle. Erre felhorkant.

– Adam, egész biztos vagyok benne, hogy ha bárkit megkérnénk, hogy jellemezzen téged egy szóban, a „brutális” sokszor elhangzana.

Olive már azelőtt látta, hogy Adam megfeszül, hogy befejezte volna a mondatot, a vállvonala hirtelen feszes és merev lett, az álla megfeszült, és enyhén remegett. A lány első gondolata az volt, hogy bocsánatot kér, de nem tudta pontosan, hogy miért. Semmi újdonság nem volt abban, amit az előbb mondott; már beszéltek a nyers, ellentmondást nem tűrő mentori stílusáról, és Adam mindig higgadtan kezelte. Sőt elismerte. A keze most mégis ökölbe szorult az asztalon, és a szeme a szokásosnál sötétebb lett.

– Én… Adam, én… – dadogta, de a férfi félbeszakította, mielőtt folytathatta volna.

– Mindenkinek megvan a maga baja a témavezetőjével – mondta, és olyan véglegesség rejlett a hangjában, ami figyelmeztette Olive-ot, hogy ne fejezze be a mondatot. Ne kérdezze meg, hogy: Mi történt? Mi lett vele?

Úgyhogy a lány nagyot nyelt, és bólintott.

– Dr. Aslan… – Habozott. Adam ujjpercei már nem fehéredtek el annyira, és az izmaiból is lassan eltűnt a feszültség. Lehet, hogy csak képzelte. Igen, biztosan. – Nagyszerű. De néha úgy érzem, nem igazán érti meg, hogy szükségem lenne több… – Irányításra. Támogatásra. Néhány gyakorlati tanácsra vad bátorítás helyett. – Még én sem tudom, mire van szükségem. Szerintem ez is része a problémának… Nehezen fogalmazom meg.

Adam bólintott, és úgy tűnt, gondosan megválogatja a szavait.

– Nehéz mentorálni. Senki sem tanít meg rá, hogyan csináld. Arra képeztek ki minket, hogy kutatók legyünk, de oktatóként az is a feladatunk, hogy gondoskodjunk arról, hogy a diák megtanuljon rigorózus tudományt alkotni. A hallgatóimat felelősségre vonom, és magas elvárásokat támasztok feléjük. Félnek tőlem, és ez nem baj. Nagy a tét, és ha a félelmük azt jelenti, hogy komolyan veszik a képzésüket, nekem megfelel.

Olive oldalra billentette a fejét.

– Mire célzol?

– Az a dolgom, hogy a felnőtt hallgatóim biztosan ne váljanak középszerű kutatóvá. Vagyis az én feladatom megkövetelni, hogy ismételjék meg a kísérleteiket vagy igazítsák ki a hipotéziseiket. Ez ezzel jár.

Olive soha nem akart mindenki kedvére tenni, de Adam hozzáállása ahhoz, hogy mások hogyan látják őt, annyira közönyös volt, hogy az már szinte lenyűgöző.

– Tényleg nem érdekel? – kérdezte kíváncsian. – Hogy a hallgatóid esetleg nem kedvelnek, mint ember?

– Nem, én sem kedvelem őket túlságosan. – Olive Jessre, Alexre, és a többi féltucat doktorisra és posztdoktorisra gondolt, akiket nem ismert túl jól, és akiket Adam mentorált. Nevetnie kellett, hogy ő ugyanannyira idegesítőnek tartja őket, mint ők Adamet zsarnokinak.

– Értem. – Ne kérdezd meg, Olive! Meg ne kérdezd! – Engem kedvelsz? Adam összeszorította a száját, és a másodperc törtrészéig habozott.

– Nem. Egy okostojás vagy, akinek pocsék az ízlése az italok terén. – Ujját végighúzta az iPadje sarkán, az ajkán halvány mosoly játszott. – Küldd el a diáidat!

– A diáimat?

– Az előadásodhoz. Rájuk nézek.

Olive igyekezett nem tátott szájjal bámulni rá.

– Ó… te… nem vagyok a hallgatód. Nem muszáj.

– Tudom.

– Tényleg nem kell…

– Látni akarom – mondta Adam. A hangja lehalkult, és ahogy a lány szemébe nézett, Olive-nak el kellett fordítania a tekintetét, mert valami túlságosan szorította a mellkasát.

– Oké. – Végre sikerült kirántania a laza szálat a kardigánja ujjából. – Mekkora az esélye, hogy a visszajelzésedtől a zuhany alatt fogok zokogni?

– Az a diáid minőségétől függ. Olive elmosolyodott.

– Ne érezd úgy, hogy vissza kell fognod magad!

– Hidd el, nem fogom.

– Jó! Szuper! – Olive felsóhajtott, de megnyugtató volt a tudat, hogy Adam ellenőrzi a munkáját. – Eljössz az előadásomra? – hallotta a saját kérdését, és ez ugyanúgy meglepte őt, ahogy látszólag Adamet is.

– Én… Szeretnéd?

Nem. Nem, szörnyű lesz, megalázó, valószínűleg katasztrófa, és látni fogsz a legrosszabb és leggyengébb formámban. Valószínűleg úgy lesz a legjobb, ha az egész szekció idejére bezárkózol a mosdóba. Csak hogy nehogy véletlenül betévedj, és lásd, ahogy hülyét csinálok magamból.

És mégis. Már magától a gondolattól, hogy a férfi ott van, a hallgatóság köreiben ül, az egész kevésbé tűnt kellemetlen megpróbáltatásnak. Adam nem a témavezetője, és nem tehet sokat, ha elárasztják egy rakás lehetetlen kérdéssel, vagy ha az előadás felénél leáll a projektor. De talán rá nem is ezért volt szüksége.

Ekkor esett le neki, mi olyan különleges Adamben. Hogy dacára a hírnevének, vagy hogy milyen necces volt az első találkozásuk, az elejétől kezdve úgy érezte, hogy a férfi az ő oldalán áll. Újra és újra és úgy, ahogy arra soha nem számított, nem érezte, hogy elítélné. Kevésbé volt egyedül.

Lassan kifújta a levegőt. A felismerésnek idegesítőnek kellett volna lennie, de furcsán megnyugtató hatása volt.

– Igen – válaszolta, és arra gondolt, hogy még az is könnyen előfordulhat, hogy minden rendben lesz. Talán sosem kaphatja meg, amire Adamtől vágyik, de legalábbis egyelőre, a férfi része az életének. Ennek elégnek kell lennie.

– Akkor igen. Olive előrehajolt.

– Fel fogsz tenni hosszú, irányított kérdéseket, amiktől összevissza fogok makogni, elvesztem a társaim tiszteletét, és így örökre aláásod a helyem a biológia tudományágában?

– Előfordulhat. – Adam mosolygott. – Vegyek neked egy olyan undorító – a pénztár felé intett – sütőtökös trutyit?

Olive elvigyorodott.

– Ó, igen! Mármint ha akarsz.

– Szívesebben vennék bármi mást.

– Nagy kár. – Olive felpattant, és elindult a pult felé, a férfi ingujját rángatta, és kényszerítette, hogy álljon fel ő is. Adam megadóan követte, és motyogott valamit a feketekávéról, amit Olive inkább elengedett a füle mellett.

Elég, ismételte a lány magának. Legyen elég, amid most van!

Tizennegyedik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Ez a konferencia lesz a legrosszabb, ami a szakmai karrieremmel, általános jólétemmel és a józan eszemmel valaha történhet.

A hotelszobában két ágy volt.

Két dupla ágy, hogy pontosak legyünk, és ahogy Olive nézte őket, érezte, hogy a megkönnyebbüléstől ellazul a válla, és ellen kellett állnia a késztetésnek, hogy a levegőbe bokszoljon. Ezt kapjátok ki, hülye rom-comok! Lehet, hogy amatőr kezdőként belezúgott a fickóba, akivel kamurandizni kezdett, de legalább a közeljövőben nem fog egy ágyon osztozni vele. Tekintve az elmúlt néhány katasztrofális hetét, erre a győzelemre nagyon nagy szüksége volt.

Akadt néhány apró jel, hogy Adam az ajtóhoz közeli ágyon aludt – egy könyv az éjjeliszekrényen egy olyan nyelven, ami németnek látszott, egy pendrive és ugyanaz az iPad, amit már többször látott a férfinál, a konnektorból kilógott egy iPhone-töltő. Az ágy lábánál fekete és drágának

látszó bőrönd hevert. Olive-éval ellentétben azt valószínűleg nem a Walmart akciós pultjáról zsebelték be.

– Akkor, azt hiszem, ez az enyém – motyogta. Leült az ablakhoz közelebbi ágyra, és néhányat rugózott, hogy kipróbálja a matrac keménységét. Szép szoba volt. Nem pofátlanul puccos, de Olive hirtelen hálás lett azért, hogy Adam felhorkant, és úgy nézett rá, mintha meghibbant volna, amikor felajánlotta, hogy kifizeti a felét. Legalább a szoba elég tágas, hogy ne kelljen egymáshoz érniük, valahányszor megmozdulnak. Az, hogy itt lakik Adammel, nem lesz olyan, mint a Hét perc a mennyországban rendkívül szadista változata.

Nem mintha sokat lennének együtt. Néhány órán belül megtartja az előadását – ugh –, aztán elmegy a tanszék összejövetelére, és a barátaival lesz, amíg… hát, amíg csak lehet. Sanszos volt, hogy Adamnek már van egy rakás találkozója, és talán nem is futnak majd össze. Olive már aludni fog, amikor ő ma este visszaér, reggel pedig egyikük úgy tesz majd, mintha nem ébredne fel, míg a másik elkészül. Rendben lesz. Ártalmatlan. A minimum, hogy a helyzet ne legyen rosszabb, mint most.

Olive szokásos konferenciaszerelése egy fekete farmer és a legkevésbé kirojtosodott kardigánja volt, de néhány napja Anh említette, hogy az a szerelés talán túl hétköznapi az előadáshoz. Miután órákig sóhajtozott, Olive úgy döntött, hogy elhozza a fekete ruhát, amit akciósan vett, mielőtt felvételizett volna a doktorira, és a fekete körömcipőt, amit Anh testvérétől kapott kölcsön. Akkor jó ötletnek tűnt, de amint besurrant a fürdőszobába, hogy felvegye a ruhát, rájött, hogy biztosan összement, amikor a legutóbb kimosta. Már nem ért a térdéig, hanem pár centivel fölé. Olive felnyögött, és lőtt egy képet Anh-nak és Malcolmnak, akik mind a ketten azt írták vissza, hogy Így is konferenciabiztos, meg egy tűz emojit. Olive imádkozott, hogy Anh-nak legyen igaza, miközben hullámos haját fésülte, és a beszáradt szempillafestékkel küzdött; amiről nyilván ő tehetett, mert egydolláros boltban vásárolt sminkcuccot.

Épp kijött a fürdőből, halkan gyakorolva a beszédét, amikor nyílt az ajtó, és valaki – Adam, persze, hogy Adam volt az – belépett a szobába. A kulcskártyáját a kezében tartotta, valamit pötyögött a telefonjába, de megállt, amint felnézett, és meglátta Olive-ot. Kinyitotta a száját, és…

Ennyi. Tátva maradt.

– Szia! – Olive mosolyt erőltetett az arcára. A szíve valami furcsát művelt a mellkasában. Kicsit túl hevesen vert. Valószínűleg meg kéne nézetnie, amint hazaér. Az ember sosem lehet elég óvatos a kardiovaszkuláris betegségekkel kapcsolatban. – Helló!

Adam gyorsan becsukta a száját, majd megköszörülte a torkát.

– Te… – Nagyot nyelt, és áthelyezte a testsúlyát a másik lábára. – Itt vagy.

– Aha. – A lány továbbra is mosolyogva bólintott. – Most értem ide.

Meglepő, de a gépem időben landolt.

Adam kicsit mintha lelassult volna. Talán jet lagje volt a saját repülőútjától, vagy talán előző este sokáig kimaradt a híres kutató barátaival vagy a titokzatos nővel, akiről Holden beszélt. Csak nézte Olive-ot, hosszú másodpercekig hallgatott, és amikor megszólalt, csak ennyit mondott:

– A ruhád…

A lány lepillantott a ruhájára és a magassarkújára, azon tűnődött, vajon máris elkenődött-e a szemfestéke. Három teljes perce tette fel, úgyhogy több, mint valószínű.

– Hivatalos?

– Én nem ezt… – Adam lehunyta a szemét, és megrázta a fejét, mintha össze akarná szedni magát. – De igen. Így van. Hogy vagy?

– Jól. Megvagyok. Vagyis azt kívánom, bárcsak meghalnék. De azon kívül.

Adam halkan nevetett, és közelebb lépett.

– Jó leszel. – Olive úgy gondolta, Adamnek jól állnak a pulcsik, de csak azért, mert soha nem látta zakóban. Végig volt egy titkos fegyvere, gondolta, és igyekezett nem túlságosan bámulni őt. És most bevetette. Menjen a francba!

– Egyetértek. – Olive hátratűrte a haját, és mosolygott. – Miután meghaltam.

– Minden rendben. Van szöveged. Memorizáltad. A diáid jók.

– Szerintem jobbak voltak, mielőtt lecseréltetted velem a PowerPoint hátteret.

– Savzöld volt.

– Tudom. Nekem tetszett.

– Nekem meg hányingerem lett tőle.

– Mm. Egyébként még egyszer kösz, hogy segítettél benne. – És hogy válaszoltál a 139 kérdésre, amit feltettem. Kösz, hogy alig tíz percbe telt válaszolnod az e-mailjeimre, mindig, még hajnali fél 6-kor is, amikor elírtad a „konszenzus” szót, ami szokatlan tőled, ezért gyanítom, hogy talán félig még aludtál. – És kösz, hogy aludhatok nálad.

– Szívesen.

A lány megvakarta az orra oldalát.

– Gondoltam, azt az ágyat használod, úgyhogy ide tettem a cuccomat, de ha te… – Zavartan a szoba felé intett.

– Nem, tegnap éjjel ott aludtam.

– Oké. – Olive nem számolta meg, hány centi van a két ágy között.

Egyáltalán nem. – És eddig milyen a konferencia?

– Mint mindig. Leginkább a Harvardon voltam néhány megbeszélésen Tommal. Csak ebédelni jöttem vissza.

Olive gyomra hangosan megkordult a kaja említésére.

– Minden oké?

– Aha. Azt hiszem, ma elfelejtettem enni.

Adam felvonta a szemöldökét.

– Nem hittem, hogy képes vagy ilyesmire.

– Hé! – Olive felnyársalta a tekintetével. – A kétségbeesés, amivel az elmúlt hetekben együtt éltem, döbbenetes mennyiségű kalóriát igényel, ha esetleg nem… Mit csinálsz?

Adam a bőröndje fölé hajolt, keresett benne valamit, amit aztán odanyújtott Olive-nak.

– Ez mi?

– Kalória. Táplálni a kétségbeesési szokásaidat.

– Ó! – Olive elfogadta, aztán szemrevételezte a kezében tartott proteinszeletet, és próbált nem sírva fakadni. Ez csak kaja. Valószínűleg nasi, amit Adam a repülőútra vett, és végül nem evett meg. Hisz neki nem kellett kétségbeesnie. Ő dr. Adam Carlsen. – Köszi! Te… – A szelet csomagolása zörgött, ahogy az egyik kezéből áttette a másikba. – Végül akkor jössz az előadásomra?

– Persze. Mikor is van pontosan?

– Ma négykor, 278-as terem. 3B szekció. A jó hír, hogy részben fedi a vitaindító előadást, vagyis remélhetőleg csak pár ember jön el…

Adam gerince láthatóan megfeszült. Olive habozott.

– Vagy azt tervezted, hogy elmész a vitaindítóra? Adam benedvesítette az ajkát.

– Én…

Olive tekintete éppen ezt a pillanatot választotta, hogy megtalálja a férfi nyakában lógó konferenciakártyát.

Adam Carlsen, PhD

Stanford Egyetem

Vitaindító előadó

Leesett az álla.

– Úristen! – Elkerekedett szemmel Adamre nézett, és… Istenem. Legalább volt benne annyi, hogy szégyenkezve nézzen rá. – Hogyhogy nem mondtad, hogy te vagy a vitaindító előadó?

Adam az állát vakarta, áradt belőle, hogy kényelmetlenül érzi magát.

– Nem jutott eszembe.

– Úristen! – ismételte Olive.

Igazság szerint ő volt a ludas. A vitaindító előadó neve valószínűleg 300-as betűmérettel szerepel a programban és az összes promóanyagon, nem beszélve a konferenciaalkalmazásról és az e-mailekről. Szörnyen el lehetett foglalva saját magával, hogy nem vette észre.

– Adam. – Az ujjaival dörzsölni kezdte a szemét, aztán meggondolta magát. Rohadt smink. – Nem kamurandizhatok az SBD vitaindító előadójával.

– Hát, gyakorlatilag három vitaindító előadó van, és a másik kettő az ötvenes éveiben jár, mindketten férjezett nők, akik Európában és Japánban élnek, szóval…

Olive karba fonta a kezét, és üres tekintettel nézett a férfira, míg az el nem csendesült.

– Hogy nem került ez szóba?

– Nem nagy ügy. – Adam vállat vont. – Kétlem, hogy én voltam az első választásuk.

– Értem. – Hogyne. Mert létezik olyan ember, aki visszautasítja, hogy vitaindító előadó legyen az SBD-n. Olive oldalra billentette a fejét. – Azt gondoltad, idióta vagyok, amikor panaszkodni kezdtem a tízperces előadásom miatt, amire tizennégy és fél ember jön majd el?

– Egyáltalán nem. Érthető volt a reakciód. – Adam egy pillanatig elgondolkodott ezen. – Néha tényleg úgy gondolom, hogy idióta vagy, főleg, amikor azt látom, hogy ketchupot és krémsajtot teszel a bagelre.

– Az egy szuper mix.

Adam elgyötörtnek látszott.

– Mikor adsz elő a szekciódban? Talán még odaérek.

– Nem. Pont a közepén leszek. – Olive legyintett, remélte, hogy úgy tűnik, nem aggódik. – Semmi baj, tényleg. – És tényleg nem volt. – Amúgy is fel kell vennem magamat a telefonommal. – A szemét forgatta. – Dr. Aslannak. Nem tudott eljönni, de azt mondta, meg akarja hallgatni az első előadásomat. Elküldhetem neked, ha rajongsz a dadogásért és a szekunder szégyenért.

– Az jó lenne.

Olive elpirult, és témát váltott.

– Ezért van szobád az egész konferencia idejére, még akkor is, ha nem maradsz? Mert nagyágyú vagy?

Adam a homlokát ráncolta.

– Nem vagyok az.

– Mostantól hívhatlak „nagyágyúnak”?

Adam felsóhajtott, odasétált az éjjeliszekrényhez, és zsebre tette a pendrive-ot, amit a lány korábban látott.

– Le kell vinnem a diáimat, okostojás.

– Oké. – Adam elmehet. Rendben. Teljesen rendben. Olive nem hagyta, hogy a mosolya eltűnjön. – Akkor, gondolom, talán az előadásom után találkozunk.

– Persze.

– És a tiéd után. Sok szerencsét! És gratulálok! Nagy megtiszteltetés.

De úgy tűnt, Adam nem gondolkodik ezen. Ott maradt az ajtónál, a keze az ajtógombon, és visszanézett Olive-ra. A tekintetük pár pillanatig találkozott, aztán azt mondta:

– Ne idegeskedj, oké?

A lány összeszorította a száját, és bólintott.

– Azt fogom tenni, amit dr. Aslan mindig mond.

– És mi az?

– Olyan magabiztosan fogok viselkedni, mint egy középszerű fehér férfi.

Adam szélesen mosolygott, és megjelentek. Igen. A gödröcskék, amiktől megállt Olive szíve.

– Jó lesz, Olive. – A mosolya ellágyult. – És ha nem, legalább vége lesz.

Olive csak pár perccel később jött rá, amikor az ágyán ülve Boston látképét nézte, és az ebédjét majszolta, hogy a proteinszeletet, amit Adamtől kapott, csoki borítja.

HARMADSZOR ELLENŐRIZTE, hogy a jó teremnél van-e; nem lehet nagyobb hatást elérni annál, mint olyan tömegnek beszélni a hasnyálmirigyrákról, ami a Golgi-készülékről szóló prezentációra számít; aztán érezte, hogy egy kéz kulcsolódik a vállára. Megpördült, látta, kihez tartozik, és azonnal szélesen mosolygott.

– Tom!

A férfi szénszürke öltönyt viselt. Szőke haját hátrafésülte, amitől idősebbnek látszott, mint amilyennek Kaliforniában tűnt, de egyben profinak is. Barátságos arc volt az ismeretlenek tengerében, és a jelenléte tompította Olive erős késztetését, hogy belehányjon a saját cipőjébe.

– Szia, Olive! – A férfi tartotta neki az ajtót. – Gondoltam, hogy itt talállak.

– Ó?

– A konferencia programfüzetéből. – Tom furcsán nézett rá. – Nem vetted észre, hogy ugyanabban a szekcióban vagyunk?

Ó, a francba!

– Izé… én… el sem olvastam, ki van még a szekcióban. – Mert túlságosan lefoglalt a pánikolás.

– Ne aggódj! Leginkább unalmas emberek. – Tom kacsintott, és a keze a lány hátára csúszott, majd a pódium felé vezette. – Kivéve persze téged és engem.

Olive előadása nem ment rosszul.

Nem ment tökéletesen sem. Kétszer megbotlott a nyelve a csatornarodopszin szónál, és a projektor fura trükkjének köszönhetően a festése inkább fekete pacának látszott, mint egy szeletnek.

– A számítógépemen máshogy néz ki – mondta a hallgatóságnak feszült mosollyal. – Ezt higgyék el nekem!

Az emberek nevettek, és Olive kicsit ellazult, hálás volt azért, hogy hosszú órákon át memorizálta mindazt, amit mondani akart. A terem nem volt annyira tele, mint ahogy attól félt, és voltak néhányan – valószínűleg hasonló projekteken dolgoztak más intézményekben –, akik jegyzeteltek, és minden szavára feszülten figyeltek. Ezt letaglózónak és szorongáskeltőnek kellett volna éreznie, de körülbelül a felénél rájött, hogy furcsamód megrészegíti a tudat, hogy valaki más is szenvedélyesen áll ugyanazokhoz a kutatási kérdésekhez, amelyekkel az élete legutóbbi két évének nagy részét töltötte.

A második sorban Malcolm nagyon érdeklődő arcot mímelt, miközben Anh, Jeremy és egy csapat másik stanfordi doktoris lelkesen bólogatott, amikor Olive véletlenül rájuk pillantott. Tom vagy rá szegezte a tekintetét, vagy unott arccal nézte a telefonját, érthető módon, hiszen már olvasta az összefoglalóját. A szekció csúszásban volt, és a végén a moderátor csak egy kérdésnyi időt hagyott neki, egy könnyű kérdésnyit. A végén a szekció két másik résztvevője – jól ismert rákkutatók, akikkel szemben Olive-nak uralkodnia kellett magán, hogy ne kezdjen el fangörlködni – kezet rázott vele, és feltett jó néhány kérdést a munkájáról. A lány egyszerre volt zavart és boldog.

– Annyira elképesztő voltál! – mondta neki a végén Anh, és odafurakodott, hogy megölelje. – Ráadásul dögös vagy, és hivatalos, és miközben beszéltél, vízióm támadt rólad, a jövődről az akadémiai világban.

Olive átkarolta őt.

– Milyen víziód?

– Nagymenő kutató voltál, akit körülvettek a diákok, és csüngtek minden szavadon. És egy több bekezdéses e-mailre egyetlen, kisbetűs nemmel válaszoltál.

– Klassz. Boldog voltam?

– Természetesen nem – horkant fel Anh. – Ez a kutatói világ.

– Hölgyeim, a tanszéki összejövetel fél óra múlva kezdődik. – Malcolm odahajolt, hogy puszit nyomjon Olive arcára, és megszorítsa a derekát. Így, hogy a lányon magassarkú volt, Malcolm egy kicsit alacsonyabb volt nála. Olive akart egy képet kettőjükről egymás mellett. – El kellene mennünk megünnepelni egy kis piával az egyetlen alkalmat, amikor Olive jól tudta kimondani a csatornarodopszin szót.

– Pöcsfej!

Malcolm szorosan megölelte, és azt suttogta a fülébe:

– Csodás voltál, Kalamata! – Aztán hangosabban: – Menjünk, rúgjunk be!

– Srácok, menjetek előre! Elhozom a pendrive-omat, és visszaviszem a cuccaimat a szobámba.

Olive átment a most már üres termen a pódiumig, úgy érezte, hatalmas súly tűnt el a válláról. Ellazult és megkönnyebbült. Szakmailag kezdtek jól alakulni a dolgai, mint kiderült, megfelelő felkészüléssel képes összefűzni több koherens mondatot is más kutatók előtt. És ahhoz is megvannak az eszközei, hogy jövőre elvégezze a kutatását, és a tudományterülete két nagy neve megdicsérte a munkáját. A lány mosolygott, hagyta, hogy a gondolatai elkalandozzanak, írjon-e Adamnek, hogy igaza volt, tényleg túlélte; valószínűleg azt is meg kellett volna kérdeznie, hogy az ő vitaindító előadása is jól ment-e. Hogy az ő PowerPointja is szórakozott-e, és hogy rosszul ejtett-e ki olyan szavakat, mint „microarray” vagy „kariotipizálás”, és el akar-e menni a tanszéki összejövetelre. Adam valószínűleg a barátaival találkozik, de talán meghívhatja egy hálaitalra a sok segítségért. Még ki is fizeti, most az egyszer.

– Jól ment – mondta valaki.

Olive megfordult, és Tom állt mögötte, a karját összefonta a mellkasa előtt, és nekitámaszkodott az asztalnak. Úgy nézett ki, mint aki egy ideje már figyelte.

– Köszönöm. A tiéd is. – Tom előadása a sűrített változata volt annak, amit a Stanfordon adott, és Olive-nak be kellett ismernie, hogy nem teljesen figyelt rá oda.

– Hol van Adam? – kérdezte Tom.

– Még mindig a vitaindítót tartja, azt hiszem.

– Hogyne. – Tom a szemét forgatta. Talán kedvesen, de Olive azt nem igazán látta az arcán. – Szokása, igaz?

– Micsoda?

– Túltenni rajtad. – Tom ellökte magát az asztaltól, és közelebb lépett. – Hát, mindenkivel ezt csinálja. Nem személyes. – Olive zavartan ráncolta a homlokát, meg akarta kérdezni Tomot, hogy mire céloz, de a férfi folytatta:

– Szerintem mi ketten remekül kijövünk majd jövőre.

Az emlékeztető, hogy Tom eléggé hisz a munkájában ahhoz, hogy bevegye a laborjába, elhessegette a lány rossz érzését.

– Így lesz. – Elmosolyodott. – Nagyon köszönöm, hogy esélyt adsz nekem és a projektemnek. Alig várom, hogy elkezdhessek veled dolgozni!

– Szívesen! – Tom is mosolygott. – Azt hiszem, sok mindent kaphatunk egymástól. Egyetértesz?

Olive úgy érezte, hogy ő sokkal többet nyer ebből, mint Tom, de azért bólintott.

– Remélem. Szerintem a képalkotás és a vérben lévő biomarkerek tökéletesen kiegészítik egymást, és ha kombináljuk a kettőt, akkor…

– Nekem pedig megvan, ami neked kell, igaz? A kutatási pénz. A labor.

Az idő és a képesség, hogy megfelelően mentoráljalak.

– Igen. Így van. Én…

Hirtelen tisztán látta a férfi szaruhártyájának szürke szegélyét. Közelebb jött? Magas volt, de nem sokkal magasabb nála. Általában nem tűnt ennyire tiszteletet parancsolónak.

– …hálás vagyok. Nagyon hálás. Biztosra veszem, hogy…

Olive érezte a férfi ismeretlen szagát az orrában, forró és kellemetlen leheletét a szája sarkánál, és… ujjakat, satuszerű szorítást a felkarján, és Tom miért… mit…

– Mi…? – Olive a torkában dobogó szívvel kiszabadította a karját, és több lépést hátrált. – Mit művelsz? – A keze a bicepszére siklott. Fájt, ahol Tom megragadta.

Úristen… Tom tényleg ezt csinálta? Megpróbálta megcsókolni? Nem, biztosan csak képzelte. Biztosan elmegy az esze, mert Tom soha…

– Előzetes, azt hiszem.

Olive csak bámult rá, túl döbbent és kába volt ahhoz, hogy reagáljon, aztán Tom közelebb mozdult, és újra felé hajolt. Aztán megint megtörtént.

Olive ellökte magától. Olyan erősen, amennyire csak tudta, két kezével mellkason lökte, míg a végén Tom kegyetlen, leereszkedő nevetéssel hátratántorodott. A lány tüdeje hirtelen összeszorult, és nem kapott levegőt.

– Előzetes… miből? Elment az eszed?

– Ugyan már!

Tom miért mosolygott? Miért ült ki az az utálkozó, mézesmázos kifejezés az arcán? Miért nézett rá úgy, mintha…

– Egy olyan csinos lánynak, mint te, mostanra ismernie kellene a dörgést. – Tetőtől talpig végigmérte Olive-ot, és a kéjes csillogástól a szemében a lánynak felfordult a gyomra. – Ne mondd, hogy nem az én kedvemért választottál ilyen rövid ruhát. Egyébként szép lábak, értem, hogy Adam miért vesztegeti veled az idejét.

– A… Te miről…?

– Olive. – Tom sóhajtott, és zsebre tette a kezét. Ebben a laza testtartásban nem kellett volna fenyegetőnek tűnnie. De pont az ellenkezője volt igaz. – Ugye nem hitted, hogy azért vettelek be a laboromba, mert jó vagy?

Olive leesett állal még egyet lépett hátrafelé. Az egyik cipősarka majdnem beleakadt a szőnyegbe, és meg kellett kapaszkodnia az asztalban, hogy el ne essen.

– Egy hozzád hasonló lány, aki a kutatói karrierje elején rájött, hogy úgy juthat előre, ha ismert, sikeres kutatókkal kefél. – Tom még mindig mosolygott. Ugyanazzal a mosollyal, amit Olive egykor kedvesnek gondolt. Megnyugtatónak. – Adammel is keféltél, igaz? Mind a ketten tudjuk, hogy ugyanazért velem is kefélni fogsz.

Olive-nak hányingere lett. Mégis hányni fog ebben a teremben, de annak semmi köze nem lesz az előadásához.

– Undorító vagy!

– Az lennék? – Tom lazán bólintott. – Akkor már ketten vagyunk. Felhasználtad Adamet, hogy eljuss hozzám és a laboromhoz. Hogy eljuss erre a konferenciára.

– Nem. Még csak nem is ismertem Adamet, amikor beadtam…

– Jaj, kérlek! Azt akarod mondani, hogy azt hitted, a szánalmas absztraktodat a minősége és a tudományos jelentősége miatt választották ki előadásra? – Tom hitetlenkedő arcot vágott. – Valaki nagyon nagyra van magával, tekintve, hogy a kutatása használhatatlan utánzat, és alig tud összerakni két mondatot anélkül, hogy ne dadogna úgy, mint egy idióta.

Olive ledermedt. A gyomra összeszorult és kavargott, földbe gyökerezett a lába.

– Ez nem igaz – suttogta.

– Nem? Szerinted a tudományterület kutatói nem akarják azzal lenyűgözni a nagy Adam Carlsent, hogy annak a seggét nyalják, akit épp dug? Én biztosan, amikor azt mondtam a nagyon is középszerű barátnőjének, hogy dolgozhat nekem. De talán igazad van – mondta gúnyos nyájassággal. – Talán te jobban ismered a STEM kutatói világát, mint én.

– Ezt elmondom Adamnek. Majd…

– Mindenképpen. – Tom széttárta a karját. – Csak tessék! Tőlem nyugodtan! Adjam kölcsön a telefonomat?

– Nem. – Olive orrlyukai kitágultak. Fagyos harag öntötte el. – Nem! – Megfordult, a kijárathoz masírozott, küzdött a torkába gyűlő hányingerrel és epével. Megkeresi Adamet. Megkeresi a konferencia szervezőit, és jelenti Tomot. Soha többé nem fogja látni az arcát.

– Gyors kérdés. Szerinted Adam kinek fog hinni, Olive?

A lány, mindössze néhány másodpercre az ajtótól, megtorpant.

– Valami ribancnak, akit kábé két hete kefél, vagy annak, akivel évek óta közeli barátok? Annak, aki segített neki megkapni karrierje legfontosabb ösztöndíját? Annak, aki azóta mellette áll, amikor még nálad is fiatalabb volt? Annak, aki jó kutató?

Olive megpördült, remegett a haragtól.

– Miért csinálod ezt?

– Mert megtehetem. – Tom újra vállat vont. – Mert bármennyire is előnyös az együttműködésem Adammel, néha kicsit idegesítő, hogy neki kell a legjobbnak lenni mindenben, és tetszik, hogy egyszer én vehetek el tőle valamit. Mert nagyon csinos vagy, és alig várom, hogy jövőre több időt töltsek veled. Ki gondolta volna, hogy Adamnek ilyen jó ízlése van?

– Megőrültél. Ha azt hiszed, hogy a laborodban fogok dolgozni, akkor…

– Jaj, Olive! Pedig ott fogsz. Mert tudod… bár a munkád nem éppen briliáns, klasszul kiegészíti a jelenlegi projekteket a laboromban.

Olive kurtán, keserűen felnevetett.

– Tényleg annyira el vagy tévedve, hogy azt hiszed, veled fogok dolgozni ezek után?

– Mmm. Inkább arról van szó, hogy nem igazán van más választásod. Mert ha be akarod fejezni a projektedet, akkor a laborom az egyetlen lehetőséged. És ha nem… nos… elküldted nekem az infókat az összes protokollodról, vagyis könnyen le tudom másolni őket. De ne aggódj! Talán majd megemlítelek a köszönetnyilvánításban.

Olive úgy érezte, hogy megmoccan alatta a föld.

– Nem tennéd – suttogta. – Az kutatási visszaélés.

– Figyelj, Olive! Azt tanácsolom, hogy nyeld le a békát! Tedd Adamet boldoggá, és tartsd fenn az érdeklődését, amíg lehet, aztán gyere a laboromba, hogy végre tisztességes munkát végezz! Ha engem boldoggá teszel, lehetővé teszem, hogy megmentsd a világot a hasnyálmirigyráktól. A kis könnyes sztorid az anyádról vagy a nagynénidről vagy a hülye óvónődről csak eddig juttatott. Középszerű vagy.

Olive sarkon fordult, és kiszaladt a teremből.

AMIKOR OLIVE HALLOTTA a kulcskártya pittyegését, azonnal megtörölte az arcát a ruhája ujjával. Nem igazán segített; jó húsz perce sírt, és egy egész guriga papírtörlő sem lett volna elég, hogy elrejtse, mit csinált. Bár ez nem Olive hibája volt. Biztosra vette, hogy Adamnek ott kell lennie a megnyitón vagy legalább a tanszéki összejövetelen a beszéde után. Nem volt tagja a társasági és kapcsolatépítési bizottságnak? Máshol kéne lennie. Elvegyülni a társaságban. Kapcsolatokat építeni. Bizottságoskodni.

De itt volt. Olive lépéseket hallott, ahogy a férfi besétált, aztán megállt a hálószoba bejáratánál, és…

Nem tudta rávenni magát, hogy a szemébe nézzen. Hiszen szörnyen nézett ki, gyötrelmesen, katasztrofálisan. De legalább meg kellene próbálnia elterelni Adam figyelmét. Talán azzal, ha mond valamit. Bármit.

– Szia! – Próbálkozott egy mosollyal, de továbbra is a kezét bámulta. – Hogy ment az előadás?

– Mi történt? – Adam hangja nyugodt volt, és halk.

– Csak most fejezted be? – A lány mosolya kitartott. Jó. Jó. Ez jó. – Hogy mentek a kérdések…

– Mi történt?

– Semmi. Én…

Nem sikerült befejeznie a mondatot. És a mosoly, ami, ha őszinte volt magával, már eleve nem volt igazán annak nevezhető, oszladozott. Olive hallotta, hogy Adam közelebb jön hozzá, de nem nézett rá. Csak lecsukott szemhéjai tartották vissza a könnyeit, és azok sem végeztek túl jó munkát.

Olive megriadt, amikor rájött, hogy Adam letérdelt elé. Közvetlenül a széke mellé, a feje egy szintben volt az övével, és a homlokát aggodalmasan ráncolva figyelte őt. A tenyerébe akarta temetni az arcát, de Adam megfogta és felemelte az állát, míg a lánynak nem volt más választása, mint hogy a szemébe nézzen. Aztán a férfi ujjai felkúsztak az arcán, két kezébe fogta, aztán újra megkérdezte:

– Olive. Mi történt?

– Semmi. – A lány hangja remegett. Folyton eltűnt valahova, beleolvadt a könnyeibe.

– Olive.

– Komolyan! Semmi.

Adam kérdően nézett rá, és nem engedte el.

– Valaki megvette az utolsó adag chipset?

A lányból sírós, és kissé kontrollálatlan nevetés buggyant ki.

– Igen. Te voltál?

– Persze! – Adam hüvelykujja végigsimított az arccsontján, megállított egy legördülő könnycseppet. – Megvettem az összeset.

Ez a mosoly már jobban sikerült, mint a korábbi.

– Remélem, jó egészségbiztosításod van, mert tuti, hogy 2-es típusú diabéteszed lesz.

– Megéri.

– Te szörnyeteg! – Biztosan belesimult Adam tenyerébe, mert a férfi hüvelykujja újra simogatta. Nagyon gyengéden.

– Így beszélsz a kamupasiddal? – Adam nagyon aggódott. A szeme, a szája vonala. És mégis… nagyon türelmes volt. – Mi történt, Olive?

A lány a fejét rázta.

– Én csak…

Nem mondhatta el neki. És nem tudta nem elmondani neki. De mindent összevetve, nem mondhatta el neki.

Szerinted Adam kinek fog hinni, Olive?

Vennie kellett egy mély lélegzetet. Kiűzni Tom hangját a fejéből, és lehiggadni, mielőtt folytatná. Kitalálni valamit, amit mondhat, amitől nem szakad le az ég a hotelszobában.

– Az előadásom. Azt hittem, jól ment. A barátaim azt mondták, hogy igen. De hallottam valakit beszélni róla, és azt mondta… – Adamnek nem szabadna tovább hozzáérnie. Biztosan összevizezte az egész kezét. A zakója ujját is.

– Mit mondott?

– Semmit. Hogy ismétlődő volt. Unalmas. Hogy dadogtam. Tudta, hogy a barátnőd vagyok, és azt mondta, csak ezért választottak előadónak. – A fejét rázta. El kell engednie a dolgot. Kiverni a fejéből. Alaposan végiggondolni, mit tegyen.

– Kicsoda? Ki volt az?

Jaj, Adam!

– Valaki. Nem tudom biztosan.

– Láttad a kitűzőjét?

– Én… nem figyeltem.

– A te szekciódban volt? – Feltűnt valami Adam hangjában. Valami sürgető, ami erőszakra utalt, dühre és törött csontokra. Adam keze továbbra is gyengéden tartotta az állát, de a szeme összeszűkült. Új feszültség jelent meg az állában, és Olive hátán végigfutott a hideg.

– Nem – hazudta. – Nem számít. Semmi baj.

Adam ajka egyenes vonallá préselődött, az orrlyuka kitágult, úgyhogy a lány hozzátette:

– Egyébként sem érdekel, mit gondolnak rólam az emberek.

– Értem – füstölgött Adam.

Ez az Adam itt, előtte, az a rosszkedvű, morcos Adam volt, akire a programja doktoranduszai panaszkodtak. Olive-nak nem kellett volna meglepődnie, hogy ilyen dühösnek látja, de vele eddig még sosem volt ilyen.

– Nem, tényleg nem érdekel, mit mondanak az emberek…

– Tudom, hogy nem. De ez a gond, nem? – Adam nézte őt, nagyon közel volt hozzá. Olive látta, ahogy a sárgák és zöldek belekeveredtek a szeme tiszta barnájába. – Nem az a baj, amit más mond. Hanem az, amit te gondolsz. Azt hiszed, hogy igaza van. Ugye?

Olive szája teljesen kiszáradt.

– Én…

– Olive. Nagyszerű kutató vagy. És még jobb leszel. – Ahogy ránézett; nagyon őszintén és komolyan… bele fog halni. – Bármit is mondott ez a seggfej, az rólad semmit sem árul el, de róla sokat. – Adam ujjai megmozdultak a bőrén, hogy a füle mögé tűrje a haját. – A munkád briliáns.

Olive át sem gondolta. És ha még meg is tette volna, valószínűleg nem tudott volna megálljt parancsolni magának. Egyszerűen előrehajolt, és a férfi nyakába rejtette az arcát, miközben szorosan megölelte. Szörnyű ötlet, hülye és illetlen, és Adam biztosan el fogja lökni, bármelyik pillanatban, csakhogy…

A férfi keze Olive tarkójára siklott, mintha magába akarná préselni, Olive pedig csak maradt, hosszú percekig, forró könnyeket sírt Adam nyakába, érezte, mennyire magabiztos, mennyire meleg, mennyire erős… az ujjai alatt és az életében.

Muszáj volt elérned, hogy beléd zúgjak… gondolta, és pislogott a bőrén. Te rohadt seggfej!

Adam nem engedte el. Csak akkor, amikor Olive hátrahúzódott, újra megtörölte az arcát, és úgy érezte, hogy most talán sikerül összeszednie magát. Szipogott, és Adam odahajolt, hogy elvegyen egy doboz zsebkendőt a tévé mellől.

– Tényleg jól vagyok. A férfi felsóhajtott.

– Oké, talán… talán most nem vagyok jól, de jól leszek. – Elfogadta a zsepit, amit Adam kihúzott neki, és kifújta az orrát. – Csak kell egy kis idő, hogy…

A férfi őt nézte, és bólintott, a tekintete újra kifürkészhetetlen lett.

– Köszönöm! Azért, amit mondtál. Hogy hagyod, hogy összetaknyozzam a hotelszobádat.

Adam elmosolyodott.

– Bármikor.

– És a zakódat is. Te… mész a tanszéki összejövetelre? – kérdezte, rettegve a pillanattól, amikor itt kell hagynia ezt a széket. Ezt a szobát. Légy őszinte, suttogta a benne lakó józan, mindent tudó hang. Az ő jelenlétét nem akarod itt hagyni.

– Te?

A lány vállat vont.

– Azt mondtam, hogy igen. De most senkivel sem akarok beszélni. – Olive újra megszárogatta az arcát, de csodák csodájára, a könnyek áradata elállt. Adam Carlsen, aki a tanszék könnyeinek 90%-áért felelős, elérte, hogy valaki abbahagyja a sírást. Ki gondolta volna? – Bár úgy érzem, az ingyen alkohol tényleg segítene.

Adam elgondolkodva nézte őt egy ideig, töprengve harapdálta a száját. Aztán bólintott, úgy tűnt, valamiféle döntésre jutott, és a lány felé nyújtott kézzel felállt.

– Gyere!

– Ó! – Olive-nak a nyakát kellett nyújtogatnia, hogy felnézzen rá. – Azt hiszem, várok egy kicsit, mielőtt…

– Nem megyünk az összejövetelre.

Megyünk?

– Tessék?

– Gyere! – ismételte Adam, és most Olive megfogta a kezét, és nem engedte el. Képtelen volt rá úgy, hogy a férfi ujjai az ujjaira fonódtak. Adam határozottan Olive cipőjére nézett, mire a lány megértette a célzást, és belebújt, a férfi karjába kapaszkodva tartotta meg az egyensúlyát.

– Hova megyünk?

– Szerzünk ingyen alkoholt. Vagyis – pontosított Adam – neked ingyen lesz.

Olive majdnem felhördült, amikor rájött, hogy Adam mire céloz.

– Nem, én… Adam, nem. El kell menned a tanszéki összejövetelre! És a nyitóünnepségre. Te vagy a vitaindító előadó!

– És vitaindítottam. – Adam felkapta Olive piros kabátját az ágyról, és az ajtó felé húzta a lányt. – Tudsz járni abban a cipőben?

– Igen, de…

– Nálam van a kulcskártyám; a tiéd nem kell.

– Adam! – Olive megragadta a férfi csuklóját, aki azonnal felé fordult, és ránézett. – Adam, nem hagyhatod ki ezeket a programokat. Azt fogják mondani, hogy…

A férfi féloldalasan mosolygott.

– Hogy együtt akarok lenni a barátnőmmel? Olive agya leállt. Csak így. Aztán újraindult, és… A világ kicsit megváltozott.

Amikor Adam újra megrángatta a kezét, Olive elmosolyodott, és egyszerűen kisétált a nyomában a szobából.

Tizenötödik fejezet

♥HIPOTÉZIS: Nincs az életnek olyan pillanata, amit ne tehetne jobbá a futószalagon érkező kaja.

Mindenki látta őket.

Emberek, akikkel Olive még sosem találkozott, emberek, akiket blogposztokból és a tudományos Twitterről ismert fel, emberek a tanszékről, akik a korábbi években tanították őt. Emberek, akik Adamre mosolyogtak, a keresztnevén vagy dr. Carlsennek szólították, akik olyasmiket mondtak neki, hogy „Szép beszéd!” vagy „Még találkozunk!”. Emberek, akik Olive-ot teljesen levegőnek nézték, és akik kíváncsian méregették őt… őt és Adamet, és az egymásba kulcsolt kezüket.

Adam legtöbbször visszabiccentett, csak Holdennel állt meg beszélgetni.

– Kihagyjátok az unalmas részt? – kérdezte a férfi sokat mondó mosollyal.

– Aha.

– Akkor mindenképpen megiszom a piádat. És tolmácsolom a bocsánatkérésedet.

– Nem kell.

– Csak annyit mondok, hogy családi vészhelyzet volt – kacsintott Holden. – Esetleg leendő-családi vészhelyzet. Ez hogy hangzik?

Adam a szemét forgatta, és kihúzta magával Olive-ot. A lánynak sietnie kellett, hogy lépést tartson vele, nem azért, mert különösebben gyorsan sétált volna, hanem mert a lábai annyira hosszúak voltak, és míg ő egyet lépett, Olive hármat.

– Izé… Rajtam magassarkú van.

Adam felé fordult, a tekintete végigsiklott a lány lábán, aztán gyorsan elfordította.

– Tudom. A szokásosnál kevésbé küzdesz vertikális kihívásokkal. Olive szeme összeszűkült.

– Hé, majdnem 173 centi vagyok! Az igazából elég magas.

– Hm. – Adam arca közönyös maradt.

– Mi ez az arc?

– Milyen arc?

– A te arcod.

– A szokásos arcom?

– Nem, ez a „nem vagy magas”-arcod. Adam leheletnyit elmosolyodott.

– Tudsz járni a cipőben? Menjünk vissza?

– Semmi baj vele, de lassíthatnánk?

Adam sóhajtást tettetett, de engedelmeskedett. A keze elengedte Olive kezét, és a derekára tette, hogy jobbra kormányozza. A lánynak el kellett rejtenie, hogy megborzongott ettől.

– Szóval… – Olive a kabátja zsebébe csúsztatta az öklét, próbált nem törődni azzal, hogy az ujjhegyei továbbra is bizseregtek. – Az ingyen pia, amit említettél. Kaja is jár hozzá?

– Kapsz vacsorát is. – Adam szája kicsit még jobban felívelt. – De nem olcsó ám veled randizni.

Olive nekidőlt a férfi oldalának, és a vállával meglökte a bicepszét.

Nehéz volt nem észrevenni, hogy Adam meg se rezzent.

– Tényleg nem. Az a tervem, hogy eleszem és eliszom az érzéseimet. A férfi mosolya még sosem volt ennyire féloldalas.

– Hova akarsz menni, okostojás?

– Lássuk csak! Mit szeretsz? A csapvízen és a párolt spenóton kívül? Adam száraz oldalpillantást küldött felé.

– Hamburger?

– Eeeeh. – A lány vállat vont. – Hát… ha nincs más.

– Mi a baj a burgerekkel?

– Nem tudom. Lábízük van.

– Hogy mi?

– És a mexikói? Szereted a mexikóit?

– A burgereknek nincs…

– Vagy olasz? Pizza szuper lenne. És talán ott lesz valami zeller alapú is, amit rendelhetnél.

– Tehát burger. Olive felnevetett.

– Mit szólsz a kínaihoz?

– Azt ebédeltem.

– Hát, az emberek Kínában naponta többször is esznek kínait, úgyhogy ez nem kellene, hogy visszatartson… Ó!

Adamnek két teljes lépés kellett ahhoz, hogy észrevegye, hogy Olive megállt a járda közepén. Sarkon fordult, hogy ránézzen.

– Mi az?

– Oda! – A lány a piros-fehér táblára mutatott az út túloldalán.

Adam tekintete követte, és egy hosszú pillanatig csak nézett, többször pislogott. Aztán:

– Nem.

– Oda! – ismételte Olive, és az arca széles mosolyra húzódott.

– Olive. – Mély függőleges vonal jelent meg a férfi szemöldökei között. – Nem. Sokkal jobb éttermekbe is…

– De én abba akarok menni!

– Miért? Van…

Olive közelebb lépett hozzá, és megragadta a zakója ujját.

– Kérlek! Kérlek?

Adam megmasszírozta az orrnyergét, sóhajtott, és összeszorította a száját. De alig öt másodpercen belül a lány lapockái közé tette a kezét, hogy átvezesse az úton.

A GOND, MAGYARÁZTA Adam fojtott hangon, miközben arra vártak, hogy leültessék őket, nem a sushivonat volt, hanem a húsz dolláros korlátlan fogyasztás.

– Ez sosem jó jel – mondta Olive-nak, de a hangja inkább volt beletörődő, mint harcias, és amikor bekísérték őket, engedelmesen követte a lányt a bokszhoz. Olive megcsodálta az éttermet átszelő futószalagon utazó tányérokat, képtelen volt abbahagyni a teliszájas vigyorgást. Amikor eszébe jutott Adam jelenléte, és újra rá figyelt, a férfi félig bosszús, félig boldog arccal nézte őt.

– Tudod – mondta Olive-nak, miközben a vállánál elhaladó hínársalátát nézte –, elmehetnénk egy igazi japán étterembe. Boldogan kifizetek annyi sushit, amennyit csak akarsz.

– De mozogni fog körülöttem? Adam a fejét rázta.

– Visszavonom; zavaróan olcsó veled randizni.

A lány ügyet sem vetett rá, felemelte az üvegajtót, és fogott egy tekercset meg egy csokis fánkot. Adam dohogott valamit, ami nagyon úgy hangzott, hogy „nagyon autentikus”, és amikor megjelent egy pincérnő, mindkettőjüknek rendelt egy sört.

– Szerinted ez mi? – Olive belemártott egy darab sushit a szójaszószába.

– Tonhal vagy lazac?

– Valószínűleg pókhús. Olive beleejtette a szájába.

– Isteni!

– Tényleg? – Adam szkeptikusnak tűnt.

Igazság szerint nem volt az. De ehető volt. És hát nagyon szórakoztató. Olive-nak pont erre volt szüksége, hogy kiürítsen az agyából… mindent. Kivéve ezt a pillanatot. Adammel.

– Aha! – A maradék darabot a férfi felé tolta, és némán bátorította, hogy kóstolja meg.

Adam szenvedő arccal fogta a pálcikáját, elvette, és sokáig rágta.

– Lábíze van.

– Kizárt. Tessék. – A lány elvett egy tál edamame babot a szalagról. – Ezt eheted. Gyakorlatilag brokkoli.

Adam egyet a szájához emelt, és sikerült olyan arcot vágnia, mintha nem utálná.

– Egyébként nem kell beszélgetnünk. Olive oldalra billentette a fejét.

– A szállodában azt mondtad, hogy senkivel sem akarsz beszélni. Úgyhogy nem kell, ha inkább csak ennéd ezt… – egyértelmű undorral nézett a tányérokra, amit a lány összeszedett – az ételt csendben.

Veszélyes lett volna Olive-nak kimondania, ami először eszébe jutott:

Nem semmi vagy. Úgyhogy csak mosolygott.

– Fogadok, hogy remekül tudsz hallgatni.

– Ez kihívás?

A lány a fejét rázta.

– Szeretnék beszélgetni. Csak lehetne, hogy ne beszéljünk a konferenciáról? Vagy a tudományról? Vagy arról, hogy a világ tele van seggfejekkel? – És néhányuk közeli barátod és munkatársad?

Adam keze ökölbe szorult az asztalon, az álla megfeszült, és bólintott.

– Szuper! Beszélhetnénk például arról, mennyire klassz ez a hely…

– Szörnyű!

– …vagy a sushi ízéről…

– Láb.

– …vagy a legjobb filmről a Halálos iramban sorozatból…

– Az Ötödik sebesség. Bár van egy olyan érzésem, hogy azt fogod mondani, hogy…

– …a Tokiói hajsza.

– Persze. – Adam sóhajtott, és halványan egymásra mosolyogtak. Aztán, aztán a mosoly elhalványult, és csak nézték egymást, valami sűrű és édes színezte meg közöttük a levegőt, mágneses, és épp hogy elviselhető. Olive-nak el kellett fordítania róla a tekintetét, mert… nem. Nem.

Elfordult, és a tekintete egy párra siklott nem messze jobbra. Adam és Olive tükörképei voltak, ültek a boksz két oldalán, csupa forró pillantás és óvatos mosolyok.

– Szerinted ők kamurandiznak? – kérdezte, és hátradőlt az ülésén. Adam követte a pillantását a párig.

– Azt hittem, azoknak általában kávézókhoz meg naptejelkenéshez van közük.

– Nem. Csak a legjobbaknak. Adam halkan nevetett.

– Hát… – Az asztalra fókuszált, és arra, hogy egymással párhuzamosan fordítsa a pálcikáit. – Mindenképpen tudom ajánlani.

Olive leszegte az állát, hogy elrejtsen egy mosolyt, aztán előrehajolt, hogy ellopjon egy edamamét.

A LIFTBEN Olive Adam karjába kapaszkodott, és levette a magassarkúját. Csúfos kudarcot vallott, hogy kecsesen tegye, miközben a férfi nézte őt, és a fejét csóválta.

– Nem azt mondtad, hogy nem fáj? – Kíváncsinak hangzott.

Jókedvűnek? Gyengédnek?

– Az réges-rég volt. – Olive kézbe vette a cipőt, és hagyta, hogy az ujján himbálózzon. Amikor kiegyenesedett, Adam megint hihetetlenül magas volt. – Most készséggel levágnám a lábfejem.

A lift csilingelt, és kinyílt.

– Az nem tűnik praktikusnak.

– Ó, fogalmad sincs… Hé, mit…?

A szíve kihagyott vagy egy tucat dobbanást, amikor Adam felkapta, mint egy menyasszonyt. Panaszkodott egy kicsit, Adam pedig a szobájukig viszi, csak azért, mert lett egy vízhólyag a kislábujján. Mivel nem nagyon volt más választása, Olive átkarolta a nyakát, és hozzásimult, próbált úgy helyezkedni, hogy túlélje, ha Adam úgy döntene, hogy ledobja. A férfi keze meleg volt a nyakánál és a térdénél, az alkarja feszes és erős.

Elképesztő illata volt. És még jobb volt érezni őt.

– A szoba csak 20 méterre van…

– Fogalmam sincs, hogy az mit jelent.

– Adam.

– Mi, amerikaiak lábban gondolkodunk, Kanada.

– Túl nehéz vagyok.

– Tényleg az vagy. – A könnyedség, ahogy Adam áthelyezte a karjában, hogy becsúsztassa a kulcskártyát, meghazudtolta a szavait. – Ki kellene hagynod a sütőtök ízű italokat az életedből.

Olive meghúzta a haját, és belemosolygott a vállába.

– Soha!

A kitűzőik még ott hevertek a kisasztalon, pont, ahol hagyták, a konferencia félig nyitott programfüzete Adam ágyán feküdt, nem beszélve a szatyrokról és a halomban álló felesleges szórólapról. Olive azonnal észrevette őket, és mintha ezernyi kis szilánk nyomódott volna bele egy friss sebbe. Eszébe jutott minden egyes szó, amit Tom mondott neki, az összes hazugsága és igazsága, a gúnyos sértései és…

Adam biztosan tudta. Amint letette őt, összeszedett mindent, ami a konferenciához kapcsolódott, és az ablak felé néző székre tette, ahol el volt dugva a szemük elől, és Olive… meg tudta volna ölelni. Nem fogja megtenni, aznap már kétszer megtette, de meg tudta volna. Inkább eltökélten kiűzte az összes kis szilánkot a fejéből, hanyatt fekve lezuttyant az ágyra, és a mennyezetet bámulta.

Azt hitte, kínos lesz ilyen kis helyen lenni a férfival egy egész éjszakán át. Kicsit az is volt, vagy az volt, amikor ma megérkezett ide, de most nyugodt volt, és biztonságban érezte magát. Mintha a világa, a folyton rohanó, kaotikus és követelőző, lelassulna. Könnyebbé válna, csak egy kicsit.

Az ágytakaró zizegett a feje alatt, amikor elfordult, hogy Adamre nézzen. Úgy tűnt, a férfi is ellazult, a zakóját egy szék támlájára terítette, aztán levette az óráját, és gondosan letette az asztalra. A helyzet hétköznapi egyszerűsége, az, hogy Adam napja és az övé ugyanott, ugyanakkor ér véget, úgy nyugtatta meg Olive-ot mint egy lassú simogatás a gerince mentén.

– Köszönöm! Hogy vettél nekem kaját. Adam az orrát ráncolva ránézett.

– Nem tudom, hogy volt-e ott rendes kaja is. Olive mosolyogva az oldalára fordult.

– Nem mész el megint?

– El?

– Aha. Hogy találkozz a tudomány más nagyon fontos embereivel?

Hogy megegyél még három kiló edamamét?

– Azt hiszem, elég kapcsolatot építettem és edamamét ettem erre az évtizedre. – Adam levette a cipőjét és a zokniját, majd szépen letette az ágy mellé.

– Akkor itt maradsz?

A férfi megállt, és ránézett.

– Szeretnél inkább egyedül lenni?

Nem, nem szeretnék. Olive feltolta magát a könyökére.

– Nézzünk meg egy filmet! Adam pislogva nézett rá.

– Jó. – Meglepettnek tűnt, de nem ellenkezett. – De ha az ízlésed a filmek terén hasonló, mint az éttermekkel kapcsolatban, akkor valószínűleg…

Nem látta, ahogy repült felé a párna. Visszapattant az arcáról, és leesett a földre, amitől Olive kuncogott, és felpattant az ágyról.

– Nem baj, ha előbb lezuhanyozom?

– Te, okostojás.

Olive kutakodni kezdett a bőröndjében.

– Választhatsz te filmet! Nem érdekel, mi az, csak ne haljanak meg benne lovak, mert… A francba!

– Mi az?

– Elfelejtettem a pizsamámat. – Olive a telefonját kezdte keresni a kabátzsebében. Nem volt ott, és rájött, hogy nem vitte magával az étterembe. – Nem láttad a… Ó, itt van!

Az akku majdnem lemerült, valószínűleg, mert elfelejtette kikapcsolni a felvételt az előadása után. Órák óta nem nézte meg az üzeneteit, és több olvasatlant is talált, leginkább Anh-tól és Malcolmtól, akik azt kérdezték, merre van, és még mindig tervezi-e, hogy eljön az összejövetelre, szóltak neki, hogy azonnal húzza oda a seggét, mert „patakokban folyik a pia”, aztán végül tájékoztatták, hogy mind lemennek a bárba. Addigra Anh már jó úton járhatott a teljes részegség felé, mert az utolsó üzenete így szólt:

Hívbkha cssalatrlkoznmnál ♥ hoznk, Olvie

– Elfelejtettem a pizsamát, és meg akartam kérdezni, hogy kölcsön vehetek-e valamit a barátaimtól, de szerintem még órákig nem érnek vissza. Bár talán Jess nem ment velük, írok neki, hátha ő…

– Tessék! – Adam letett valami feketét és szépen összehajtogatottat a lány ágyára. – Ezt használhatod, ha szeretnéd.

A lány kételkedve méregette.

– Mi ez?

– Egy póló. Tegnap ebben aludtam, de valószínűleg jobb, mint a ruha, ami rajtad van. Mármint aludni – tette hozzá kissé elvörösödve.

– Ó! – Olive a kezébe vette a pólót, és kihajtogatta. Azonnal észrevett három dolgot: nagy volt, annyira, hogy a combjáig fog érni, vagy még lejjebb; mennyei illata volt, Adam bőrének és az öblítőnek a keveréke, szerette volna belefúrni az arcát, és heteken át szagolgatni; az elején pedig az állt nagy, fehér betűkkel…

– Biológia Nindzsa?

Adam a tarkóját vakargatta.

– Nem én vettem.

– Talán… loptad?

– Ajándék volt.

– Hát… – A lány elvigyorodott. – Ez nagyon jó ajándék. Doktor Nindzsa. Adam üres tekintettel nézett rá.

– Ha bárkinek elmondod, letagadom. A lány kuncogott.

– Biztos nem baj? Te mit veszel fel?

– Semmit.

Olive szeme nyilván túlságosan elkerekedett, mert Adam vidám tekintettel megrázta a fejét.

– Viccelek. Van egy trikó az ingem alatt.

Olive bólintott, és besietett a fürdőszobába, gondosan kerülve a férfi tekintetét.

Egyedül, a zuhany forró vízsugara alatt sokkal nehezebb volt az állott sushira és Adam féloldalas mosolyára koncentrálni, és elfelejteni, hogy a férfi végül miért engedte, hogy három teljes órán át a nyakán lógjon. Amit Tom ma vele tett, az aljas volt, és jelenteni akarta ezért. El akarta mondani Adamnek. Úgy érezte, csinálnia kell valamit. De valahányszor megpróbálta racionálisan végiggondolni, hallotta a férfi hangját a fejében, középszerű és szép lábak meg haszontalan és utánzó meg könnyes kis történet, olyan hangosan, hogy Olive attól félt, darabokra törik a koponyája.

Úgyhogy a lehető leggyorsabban elintézte a zuhanyzást, azzal terelte el a gondolatait, hogy elolvasta Adam samponjának és tusfürdőjének címkéjét (valami hipoallergén PH-egyensúllyal, amitől a szemét forgatta), és olyan gyorsan törölközött meg, amennyire emberileg csak lehetséges volt. Kivette a kontaktlencséjét, aztán lopott egy kicsit a férfi fogkrémjéből. A tekintete Adam fogkeféjére siklott; szénfekete volt egészen a tüskékig, amitől a lány önkéntelenül felnevetett.

Amikor kilépett a fürdőszobából, Adam az ágy szélén ült kockás pizsamanadrágban és fehér pólóban. Az egyik kezében a távirányítót tartotta, a másikban a telefonját, a tekintete ide-oda ugrált a két képernyő között.

– Nem is te lennél.

– Micsoda? – kérdezte a férfi szórakozottan.

– Ha nem fekete lenne a fogkeféd. A férfi szája megrezdült.

– Döbbenet, de nincs Netflix-kategória az olyan filmeknek, ahol nem halnak meg lovak.

– Pofátlanság, igaz? Nagy szükség lenne rá. – Olive labdává gyűrte a túl rövid ruháját, és begyömöszölte a táskájába, azt képzelve, hogy Tom torkán nyomja le. – Ha amerikai lennék, tutira indulnék a kongresszusi választáson ezért.

– Kamuházasodjunk, hogy kapj állampolgárságot? A lány szívverése kihagyott.

– Ó, igen, szerintem ideje, hogy kamutovábblépjünk a következő szintre.

– Szóval – Adam megkocogtatta a telefonját – ráguglizok arra, hogy „halott ló”, és annak a filmnek a címére, ami jónak tűnik.

– Én is ezt szoktam csinálni. – Olive átsétált a szobán, és megállt a férfi mellett. – Mit találtál?

– Ez egy nyelvészpofesszorról szól, akit megkérnek, hogy segítsen megfejteni egy földönkívüli…

Adam felnézett a telefonjából, és azonnal elhallgatott. A szája kinyílt, aztán becsukódott, a tekintete végigsiklott a lány combján, a lábfején, az unikornisos térdzokniján, aztán gyorsan visszatért az arcára. Nem, nem az arcára: valahová Olive válla fölé. A torkát köszörülte, aztán azt mondta:

– Örülök, hogy… jó rád. – Újra a telefonjára nézett. A keze szorosabban markolta a távirányítót.

Olive-nak sokára esett le, hogy a pólójára céloz.

– Ó, hogyne! – Elvigyorodott. – Pont a méretem, igaz? – Olyan nagy volt, hogy nagyjából annyit fedett belőle, mint a ruhája, de puha és kényelmes, mint egy régi cipő. – Talán vissza sem adom.

– A tiéd.

A lány a sarkán hintázott, és azon töprengett, leülhet-e most Adam mellé. Úgy lenne jó, hisz együtt kell filmet választaniuk.

– Tényleg alhatok ebben a héten?

– Persze. Holnap úgyis elmegyek.

– Ó! – Olive persze tudott erről. Tudta, amikor Adam először mondta néhány hete; tudta ma reggel, amikor San Franciscóban felszállt a gépre, és tudta mindössze órákkal ezelőtt is, amikor pontosan ezzel az információval vigasztalta magát, hogy nem számít, mennyire kínos és stresszes lesz Adammel lakni, legalább rövid ideig fog tartani. Csakhogy most nem volt kínos. És nem volt stresszes. Közel sem annyira, mint a gondolat, hogy napokig távol legyen tőle. Hogy pont ezen a helyen legyen nélküle.

– Milyen nagy a bőröndöd?

– Hm?

– Veled mehetek?

Adam felnézett rá, még mindig mosolygott, de biztosan észrevett valamit a tekintetében, a vicc és a megkísérelt humor mögött. Valamilyen sebezhetőséget és könyörgést, amit nem tudott jól eltemetni magában.

– Olive. – A férfi ledobta a telefont és a távirányítót az ágyra. – Ne hagyd neki!

A lány csak oldalra billentette a fejét. Nem fog megint sírni. Semmi értelme. És ő nem ilyen… ilyen törékeny, védtelen teremtés, aki minden kanyarban elbizonytalanodik. Legalábbis régen nem volt. Úristen, gyűlölte Tom Bentont!

– Hagyjam?

– Ne hagyd, hogy tönkretegye számodra a konferenciát! Vagy a tudományt! Ne hagyd, hogy miatta kevésbé legyél büszke arra, amit elértél!

Olive lenézett, a térdzokniját tanulmányozta, miközben a lábujjait beletemette a puha szőnyegbe. Aztán újra felnézett a férfira.

– Tudod, mi ebben az igazán szomorú? Adam a fejét rázta, és Olive folytatta:

– Egy pillanatig az előadás alatt… nagyon jól éreztem magam. Pánikoltam. Persze, kis híján elhánytam magam. De mialatt ehhez a rengeteg emberhez beszéltem a munkámról, a hipotéziseimről és az ötleteimről, ahogy kifejtettem az okfejtésemet, meséltem a kísérletekről és a hibákról, és hogy miért fontos az, amit kutatok, én… magabiztos voltam. Úgy éreztem, jó vagyok benne. Az egész helyesnek és élvezetesnek tűnt. – Olive átkarolta magát. – Mintha tényleg lehetnék egyszer kutató. Valamikor. Igazi. És talán változást érhetnék el.

Adam bólintott, mintha pontosan tudná, mire gondol.

– Bárcsak ott lettem volna, Olive!

A lány látta, hogy tényleg így gondolja. Hogy bánja, hogy nem volt vele. De még Adam – a rendíthetetlen, határozott, mindenhez értő Adam – sem tudott egyszerre két helyen lenni, és tény, hogy nem látta az előadását.

Fogalmam sincs, hogy elég jó vagy-e, de nem ezt a kérdést kellene feltenned magadnak. Az számít, hogy az indokod elég jó-e ahhoz, hogy a tudományos világot válaszd. Adam ezt mondta neki évekkel ezelőtt a mosdóban. Ezt ismételgette magának éveken át, valahányszor falakba ütközött. De mi van, ha Adam végig tévedett? Mi van, ha létezik olyan, hogy elég jó? Mi van, ha az számít a leginkább?

– Mi van, ha igaz? Mi van, ha tényleg középszerű vagyok?

Adam egy hosszú pillanatig nem válaszolt. Csak nézett, az arcán enyhe tehetetlenség látszott, az ajka elgondolkodó vonal. Aztán halkan és higgadtan azt mondta:

– Amikor másodéves voltam a doktori iskolában, a témavezetőm azt mondta, csődtömeg vagyok, és soha nem fogok elérni semmit.

– Tessék? – Olive mindenre számított, de erre nem. – Miért?

– Egy helytelen primer szerkezet miatt. De nem első és nem is az utolsó alkalom volt. És ez nem a legtriviálisabb ok, amiért lehordott. Néha nyilvánosan megalázta a doktoranduszait minden ok nélkül. De az a konkrét alkalom megmaradt, mert emlékszem, arra gondoltam… – Nagyot nyelt és mozgott a torka. – Emlékszem, biztos voltam benne, hogy igaza van. Hogy soha nem fogok elérni semmit.

– De te… – Cikkeid jelentek meg a Szikében. Állandó állásod van, és több millió dollárnyi kutatási ösztöndíjad. Vitaindító előadó voltál egy nagy konferencián. Olive azt sem tudta biztosan, mit hozzon fel, úgyhogy annál maradt, hogy:

– MacArthur-ösztöndíjas vagy.

– Igen, az voltam. – Adam felnevetett. – És öt évvel a MacArthur ösztöndíj előtt, a PhD második évében, egy egész hétig jelentkezéseket töltöttem ki a jogi karra, mert biztos voltam benne, hogy nem leszek kutató.

– Várj… szóval amit Holden mondott, az igaz? – Olive el sem akarta hinni. – Miért a jog?

Adam vállat vont.

– A szüleim imádták volna. És ha nem lehettem kutató, nem érdekelt, mi lesz belőlem.

– Akkor mi akadályozott meg? Adam felsóhajtott.

– Holden. És Tom.

– Tom – ismételte a lány. A gyomra elnehezedett és felfordult.

– Nélkülük otthagytam volna a PhD-programot. A témavezetőnk közismert volt a szadizmusáról a maga területén. Mint én is, azt hiszem. – A szája keserű mosolyra húzódott. – Hallottam hírét, mielőtt elkezdtem a PhD-t. Az a helyzet, hogy briliáns is volt emellett. A legeslegjobb. És azt gondoltam… Azt gondoltam, elviselem, bármit is zúdít majd rám, és ez meg fogja érni. Azt hittem, áldozat kell, fegyelem és kemény munka. – Adam hangja feszült volt, mintha erről a témáról nem szokott volna beszélni.

Olive megpróbált gyengéd lenni, amikor megkérdezte:

– És nem így volt? Adam a fejét rázta.

– Bizonyos tekintetben az ellentéte.

– A fegyelem és kemény munka ellentéte?

– Keményen dolgoztunk, az igaz. De a fegyelem… a fegyelem konkrét, lefektetett elvárásokat feltételez. Ahol meghatározzák az ideális viselkedési mintákat, és a megszegésükre produktív módon reagálnak. Én legalábbis így gondoltam. Még most is így gondolom. Azt mondtad, brutális vagyok a doktoranduszaimmal, és talán igazad van…

– Adam, én…

– De én megpróbálok célokat állítani nekik, és segíteni elérni azokat. Ha észreveszem, hogy nem azt teszik, amiben kölcsönösen megegyeztünk, elmondom nekik, mi a baj, és mit kell változtatniuk. Nem bánok velük kisgyerekként, nem rejtem a kritikát dicséretbe, nem hiszek az Oreo kekszes visszajelzéses szarságban, és ha ezért ijesztőnek vagy ellenségesnek találnak, ám legyen. – A férfi mély lélegzetet vett. – De ugyanakkor soha nem az a szándékom, hogy ez róluk szóljon. Mindig a munkájuk a lényeg. Van, amikor jól végzik, van, amikor nem, és ha nem… azt meg lehet ismételni. Fejlődhetnek. Nem akarom, hogy az önértékelésüket a munkájukhoz kössék. – Elhallgatott, messzinek érződött. Mintha sokat gondolkodott volna ezeken a dolgokon, azon, hogy ezt szeretné a diákjainak. – Utálom, hogy mennyire önteltnek hangzik mindez, de a tudomány tényleg komoly dolog… Hiszem, hogy kutatóként ez a kötelességem.

– Én… – A hotelszobában hirtelen lehűlt a levegő. Én mondtam ezt neki, gondolta Olive, és felfordult a gyomra. Én mondtam neki többször is, hogy ijesztő és ellenséges, és hogy az összes diákja utálja. – És a témavezetőd nem hitt ebben?

– Soha nem értettem, mit gondol. De most már, évekkel később tudom, hogy ez bántalmazás volt. Sok szörnyűség történt a felügyelete alatt. Kutatók nem kaptak elismerést az ötleteikért, vagy nem kapták meg tanulmányok szerzőségét, ahogy érdemelték volna. Az embereket nyilvánosan megalázta olyan hibák elkövetéséért, melyek tapasztalt kutatóknál is normálisak, nemhogy diákoknál. Az elvárások magasak voltak, de sosem voltak rendesen meghatározva. Önkényesen, csak úgy a semmiből lehetetlen határidőket támasztott, és megbüntette a diákokat, mert nem tartották azokat. A PhD-hallgatók mindig ugyanazokat a feladatokat kapták, aztán egymás ellen fordította őket, és arra lettek kényszerítve, hogy versenyezzenek a témavezető szórakoztatására. Egyszer ugyanahhoz a kutatási projekthez rendelt minket Holdennel, és azt mondta, aki először ér el publikálható eredményeket, annak állják a következő szemesztert.

Olive megpróbálta elképzelni, milyen lenne, ha dr. Aslan nyíltan támogatná a kompetitív környezetet közte és a csoporttársai között. De nem… Adam és Holden egész életükben közeli barátok voltak, úgyhogy azt a helyzetet nem lehet ahhoz hasonlítani. Olyan lenne, mintha azt mondanák, hogy ahhoz, hogy a következő félévben fizetést kapjon, Anh-t kellene lepipálnia.

– Mit csináltatok?

Adam a kezével végigszántott a haján, egy tincs a homlokába hullott.

– Összeálltunk. Rájöttünk, hogy kiegészítik egymást a képességeink; egy farmakológiai szakértő többet érhet el egy számítógépes biológus segítségével és fordítva. És igazunk lett. Nagyon jó kutatást végeztünk.

Kimerítő volt, de egyben lelkesítő is egész éjjel fennmaradni, hogy rájöjjünk, hogyan hozzuk helyre a protokolljainkat. Tudni, hogy mi fedezünk fel valamit először. – Egy pillanatig úgy tűnt, hogy Adam élvezi az emléket. De aztán összeszorította a száját, mozgott az álla. – És a szemeszter végén, amikor bemutattuk az eredményeinket a témavezetőnek, azt mondta, hogy egyikünk sem kap pénzt, mivel az együttműködéssel nem követtük az irányelveit. A következő tavasszal hat Bevezetés a biológiába órát tartottunk hetente, a labormunkán túl. Holdennel együtt éltünk. Esküszöm, egyszer hallottam, hogy azt motyogja álmában, hogy a mitokondriumok a sejtek erőművei.

– De… azt adtátok a témavezetőnek, amit kért. Adam a fejét rázta.

– Ő hatalmi játszmákat akart. És a végén meg is kapta: megbüntetett minket, mert nem úgy táncoltunk, ahogy ő fütyült, az eredményeket pedig, amit elvittünk neki, publikálta anélkül, hogy elismerte volna a megszerzésében játszott szerepünket.

– Én… – A lány ujjai ökölbe szorultak a kölcsönkapott póló anyagán. – Adam, sajnálom, hogy valaha is hozzá hasonlítottalak! Nem akartam…

– Semmi baj. – A férfi feszülten, de bátorítóan mosolygott.

De, ez igenis baj volt. Igen, Adam tudott akár fájdalmasan egyenes is lenni. Makacs és nyers, aki nem ismer kompromisszumokat. Nem mindig kedves, de sosem gonosz vagy rossz szándékú. Épp ellenkezőleg; a végletekig őszinte, és ugyanazt a fegyelmet várja el másoktól, mint önmagától. Bármennyire is panaszkodtak a doktoranduszai a nyers visszajelzéseire vagy a hosszú munkaórákra, amiket a laborban kellett tölteniük, mind tudták, hogy gyakorlatias mentor, aki azonban nem szól bele mindenbe. A legtöbben több mint egy publikációval diplomáztak le, és kitűnő állásokat kaptak, miután végeztek.

– Nem tudtad.

– De akkor is… – Olive bűntudatosan az ajkába harapott. Legyőzötten. Dühös volt Adam témavezetőjére és Tomra, mert a kutatói világot a saját személyes játszóterüknek tekintették. Magára, mert nem tudta, mit tegyen.

– Miért nem jelentette senki?

Adam egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Mert rajta volt a Nobel-díjra jelöltek szűkített listáján. Kétszer. Mert befolyásos barátai voltak magas pozíciókban, és azt gondoltuk, hogy nem hinne nekünk senki. Mert ha akarta, tönkretehette volna a karrierünket. Mert úgy éreztük, nincs valódi rendszer, ahová segítségért fordulhatunk. – Adam álla megfeszült, és már nem nézett a lányra. Szürreális gondolat volt, hogy Adam Carlsen tehetetlennek érzi magát. És mégis, a férfi tekintete másról árulkodott. – Rettegtünk, és talán valahol mélyen legbelül meggyőződésünk volt, hogy erre jelentkeztünk, és megérdemeljük. Hogy csődtömegek vagyunk, akik soha nem fognak elérni semmit.

Olive szíve sajgott érte. És magáért.

– Annyira, annyira sajnálom!

Adam újra megrázta a fejét, és az arckifejezése valamelyest felderült.

– Amikor azt mondta, csődtömeg vagyok, azt gondoltam, igaza van. Emiatt kész voltam feladni az egyetlen dolgot, ami érdekelt. Tom és Holden pedig… Nekik is meg volt a maguk baja a témavezetőnkkel, természetesen. Mindenkinek. De segítettek nekem. Valahogy a témavezetőm mindig tudta, ha valami gond volt a tanulmányaimmal, de Tom sokat közvetített közöttünk. Sok szarságot elviselt, hogy nekem ne kelljen. Ő volt a témavezetőm kedvence, és közbelépett, hogy a labor ne legyen háborús övezet.

Olive-nak hányingere lett attól, hogy Adam úgy beszélt Tomról, mint egy hősről, de hallgatott. Ez nem róla szólt.

– És Holden… Holden ellopta a jogi karos jelentkezési lapjaimat, és papírrepülőket gyártott belőlük. Ő elég messze volt attól, ami velem történt ahhoz, hogy segítsen objektíven látni a dolgokat. Ahogy én is távolabb állok attól, ami ma veled történt. – Most a lányra szegezte a tekintetét. Olyan fény csillogott a szemében, amit Olive nem értett. – Nem vagy középszerű, Olive. Nem azért hívtak meg előadni, mert azt hitték, hogy a barátnőm vagy; ilyen nem létezik, mert az SBD absztraktjai vak válogatáson esnek át. Tudom, mert a múltban engem is megkértek, hogy vegyek részt a válogatásban. És a munkád, amit benyújtottál, fontos, rigorózus és briliáns. – Adam mély lélegzetet vett. A válla egy ütemre hullámzott a lány szívverésével. – Bárcsak úgy látnád magad, ahogy én látlak téged!

Talán a szavak, talán a hangnem miatt. Talán amiatt, hogy Adam magáról mesélt valamit, vagy hogy korábban megfogta a kezét, és kimentette a gyötrődésből. Az ő fekete páncélos lovagja. Talán egyik miatt sem, talán mind miatt, talán így is, úgy is megtörtént volna. De… nem számított. Hirtelen nem számított a miért és a hogyan. Az azután. Olive-ot csak az érdekelte, hogy mit akart ebben a percben, és ez elégnek tűnt ahhoz, hogy ettől rendben legyen.

Az egész nagyon lassan történt: a lépés, amivel közelebb ment, hogy a férfi térdei között álljon, ahogy Adam arcához emelte a kezét, ahogy az ujjai átfogták az állát. Elég lassan ahhoz, hogy a férfi megállíthatta volna, elhúzódhatott volna, mondhatott volna valamit… de nem tette. Csak felnézett Olive-ra, a szeme tiszta, folyékony barna volt, és a lány szíve egyszerre dobbant nagyot, és nyugodott meg, amikor a férfi oldalra billentette a fejét, és belesimult a tenyerébe.

Olive nem lepődött meg, hogy milyen puha volt a bőre az egynapos borosta alatt, mennyivel melegebb, mint az övé. És amikor Olive lehajolt, most az egyszer magasabb volt, mint Adam, az ajka formája az ajka alatt olyan volt, mint egy régi dal; ismerős és könnyed. Hisz nem ez volt az első csókjuk. De ez más volt. Nyugodt, óvatos és értékes. Adam keze könnyedén fogta a derekát, miközben felfelé fordította az állát, mohón és sürgetően, mintha ő is gondolt volna erre, mintha ő is akarta volna. Nem ez volt az első csókjuk, de ez volt az első csók, ami az övék volt, és Olive hosszú másodpercekig elmerült benne. A textúra, az illat, a közelség. Ahogy Adam lélegzete egy pillanatra elakadt, a fura szünetek, ahogy az ajkuknak kicsit dolgozniuk kellett, mielőtt megtalálták a megfelelő szögeket, a helyes koordinációt.

Látod? Akarta kérdezni Olive győzedelmesen. Hogy kitől, abban nem volt biztos. Látod? Mindig is úgy volt, hogy ez fog történni. Olive belemosolygott a férfi ajkába. És Adam…

Adam már a fejét rázta, amikor a lány visszahúzódott, mintha egy nem végig ott várakozott volna az ajkán, még akkor is, amikor viszonozta a csókot. Az ujjai szorosan Olive csuklójára kulcsolódtak, elhúzta a kezét az arcától.

– Ez rossz ötlet.

A lány mosolya elhalványult. Igaza volt. Tökéletesen igaza. De tévedett is.

– Miért?

Adam újra megrázta a fejét. Aztán a keze elengedte a lány derekát, majd az ajkához emelte, mintha megérintené az előbbi csókot, hogy biztosan megtörtént-e.

– Ez… nem.

Tényleg igaza volt. De…

– Miért? – ismételte a lány.

Adam a szemére szorította az ujjait. A bal keze még mindig Olive csuklóját fogta, és a lány eltűnődött, hogy egyáltalán észrevette-e. Hogy tudja-e, hogy a hüvelykujja ide-oda siklik a pulzusán.

– Nem ezért vagyunk itt. Olive orrlyuka kitágult.

– Az nem azt jelenti, hogy…

– Nem gondolkodsz tisztán. – Adam észrevehetően nyelt egyet. – Feldúlt vagy, részeg és…

– Két sört ittam. Órákkal ezelőtt.

– Doktorandusz vagy, jelenleg tőlem függ, hogy van-e hol aludnod, és még ha nem is így lenne, a hatalmam, amivel rendelkezem feletted, könnyen szülhet kényszerítő dinamikát, ami…

– Én… – Olive felnevetett. – Nem érzek kényszert, én…

– Valaki másba vagy szerelmes!

Olive majdnem meghátrált. Ahogy a férfi kiköpte azokat a szenvedélyes szavakat. El kellett volna vegye a kedvét, el kellett volna űznie, egyszer és mindenkorra bele kellett volna vernie a fejébe, mennyire nevetséges ez, milyen szörnyű ötlet. De nem ez történt. Mostanra a rosszkedvű, indulatos seggfej Adam nagyon jól összekeveredett az ő Adamjével, aki sütit vett neki, megnézte a diáit, és engedte, hogy a nyakába zokogjon. Talán volt idő, amikor nem tudta összeegyeztetni a kettőt, de most teljesen világossá vált a férfi számtalan arca. Egyiket sem akarta maga mögött hagyni. Egyet sem.

– Olive. – Adam nagyot sóhajtott, lehunyta a szemét. A lány agyába bevillant, hogy talán arra a nőre gondol, akit Holden említett, majd elillant, túl fájdalmas volt, hogy foglalkozzon vele.

Egyszerűen el kellene mondania neki. Őszintének kellene lennie vele, beismerni, hogy nem érdekli Jeremy, hogy nincs senki más. Soha nem is volt. De rettegett, lebénította a félelem, és a mai nap után úgy érezte, könnyen összetörhet a szíve. Az ő törékeny szíve. Adam ezer darabra tudná törni, és még csak nem is tudná.

– Olive, most így érzel. Egy hónap múlva, egy hét múlva, holnap, nem akarom, hogy megbánd…

– És mi van azzal, amit én akarok? – A lány előrehajolt, hagyta, hogy a szavai hosszúra nyúló másodpercekig eláztassák a csendet. – Azzal a ténnyel, hogy én akarom ezt. Bár talán ez nem érdekel. – Kihúzta a vállát, és gyorsan pislogott a szemét csípő érzés ellen. – Mert te nem akarod ezt, igaz? Talán csak nem találsz vonzónak, és te nem akarod…

Majdnem elveszítette az egyensúlyát, ahogy Adam megrántotta a csuklóját, magához húzta a kezét, és az ágyékára szorította a tenyerét, hogy megmutassa… Ó!

Ó!

Igen.

A férfi álla mozgott, miközben állta a tekintetét.

– Rohadtul fogalmad sincs arról, hogy én mit akarok!

Olive-nak elakadt a lélegzete, teljesen. A mély torokhang, a vastag ív az ujjai alatt, a dühödt, éhes pillantás a férfi szemében. Szinte azonnal ellökte a lány kezét, de már késő volt.

Nem mintha Olive nem… a csókjaikban mindig is ott volt a testiség, de most mintha valamit átkapcsoltak volna. Régóta jóképűnek és vonzónak tartotta Adamet. Megérintette, beleült az ölébe, eljátszott a gondolattal, hogy intim helyzetbe kerül vele. Gondolt rá, a szexre, rá és a szexre, de mindig elvontan. Ködösen és bizonytalanul. Mint ahogy a fekete-fehér vonalak csak egy rajz alapját adják, ami hirtelen belül színes lesz.

Most világossá vált a combjai között gyűlő nedves sajgásból, a férfi szeméből, amit kitöltött a pupillája, hogy milyen lesz ez közöttük. Szenvedélyes, izzadt és könnyed. Kihívással teli. Tesznek majd egymással dolgokat, követelnek majd egymástól dolgokat. Hihetetlenül közel lesznek. És Olive, most már látta, hogy nagyon-nagyon akarja.

Közel lépett, még közelebb.

– Hát akkor… – A hangja halk volt, de tudta, hogy Adam hallja. A férfi szorosan lehunyta a szemét.

– Nem ezért kértem, hogy legyél velem egy szobában.

– Tudom. – Olive kisimított egy fekete hajtincset Adam homlokából. – Én sem ezért mentem bele.

A férfi ajka szétvált, és lenézett a kezére, ami az előbb majdnem rákulcsolódott az erekciójára.

– Azt mondtad, nincs szex.

Tényleg ezt mondta. Olive emlékezett rá, ahogy kigondolta a szabályait, felsorolta a férfi irodájában, és hogy biztos volt benne, hogy soha, de soha nem akarná Adam Carlsent heti tíz percnél többet látni. – Azt is mondtam, hogy ez egy kampuszon belüli dolog lesz. És az előbb elmentünk vacsorázni. Szóval… – Adam talán tudta, hogy mi lenne a legjobb döntés, de amit akart, az teljesen más volt. Szinte látta a férfi önuralmának romjait, érezte, ahogy lassan leomlik.

– Én nem… – Adam egy leheletnyit kiegyenesedett. A válla íve, az álla… nagyon feszült volt, és még mindig kerülte Olive tekintetét. – Nincs nálam semmi.

Kicsit kínos volt, hogy a lánynak mennyi időbe telt megérteni, mire céloz.

– Ó! Nem számít. Szedek fogamzásgátlót. És tiszta vagyok. – Az ajkába harapott. – De csinálhatunk… mást is.

Adam nyelt, kétszer, aztán bólintott. Nem lélegzett normálisan. És Olive kételkedett benne, hogy a férfi ezen a ponton nemet tudna mondani. Hogy egyáltalán akarna-e. De nagyon igyekezett.

– Mi van, ha utána utálni fogsz ezért? Mi van, ha visszamegyünk, és meggondolod magad…

– Nem fogom. Én… – Olive lépett… úristen, még közelebb lépett. Nem gondolt az azutánra. Képtelen volt rá, nem akart. – Még soha semmiben nem voltam biztosabb. Kivéve talán a sejtelméletben. – Mosolygott, és remélte, hogy a férfi visszamosolyog.

Adam szája egyenes és komoly maradt, de nem számított: Olive legközelebb a csípőcsontja ívén érezte az érintését, a póló pamutja alatt, amit tőle kapott.

Tizenhatodik fejezet

♥ HIPOTÉZIS: Annak dacára, amit mindenki mond, a szex sosem lesz több kissé élvezetes tevékenys… Ó! Ó!

Mintha lehúztak volna egy réteget.

Adam egyetlen folyamatos mozdulattal vette le a pólóját, és mintha a fehér pamut csak egyike lett volna a sok dolognak, amit a szoba sarkába hajított. Olive nem tudta megfogalmazni, mi volt a többi; csak azt, hogy pár pillanattal ezelőtt a férfi vonakodni látszott, szinte nem akarta megérinteni sem, most meg már… igen.

Most ő vette át az irányítást. Nagy kezével átfogta a lány derekát, az ujjhegyeit becsúsztatta a zöld pöttyös bugyi gumija alá, és megcsókolta.

Úgy csókol, gondolta Olive, mint aki éhezik. Mintha egész idáig erre várt volna. Visszafogta volna magát. Mintha a múltban már eszébe jutott volna a lehetőség, hogy ezt csinálják, de félretette, elrejtette volna egy mély, sötét helyre, ahol félelmetes és irányíthatatlan lett. Olive azt hitte, tudja milyen lesz; hisz már csókolóztak. Csakhogy, ahogy arra most rájött, mindig ő csókolta meg a férfit.

Talán csak elragadta a képzelete. Amúgy is, mit tud ő a különböző csókokról? Ám a gyomrában valami kalimpált, és cseppfolyóssá vált, amikor Adam nyelve megnyalta a nyelvét, amikor megharapott egy érzékeny pontot a nyakán, amikor torokhangot hallatott, miközben az ujjai megmarkolták a fenekét a bugyin keresztül. A póló alatt a férfi keze felkúszott a mellkasára. Olive lélegzete elakadt, és belemosolygott a szájába.

– Ezt már csináltad.

Adam zavartan pislogott, a pupillái nagyok és sötétek voltak.

– Tessék?

– Akkor éjjel, amikor megcsókoltalak a folyosón. Akkor is ezt csináltad.

– Micsodát?

– Megérintettél. Itt. – A keze a bordájára siklott, hogy a pólón keresztül elfedje a férfi kezét.

Adam felnézett rá a nagy szempillái alól, és felemelte a póló sarkát, fel a lány combján, a csípőjén, míg el nem akadt a melle alatt. Odahajolt hozzá, az ajkát a bordája legalsó pontjára szorította. Olive levegő után kapkodott. Aztán újra, amikor Adam gyengéden megharapta, majd megnyalta ugyanazt a helyet.

– Itt? – kérdezte. Olive elgyengült. Lehet, hogy a férfi közelsége miatt, vagy a szoba forrósága volt a hibás. Vagy mert szinte teljesen meztelenül, csak bugyiban és zokniban állt Adam előtt. – Olive. – A férfi szája felfelé siklott, csak egy centit, a foga súrolta a bőrt és a csontot. – Itt? – A lány nem hitte volna, hogy ilyen gyorsan nedves lehet. Vagy egyáltalán. Igaz, nem sokszor gondolt a szexre az elmúlt néhány évben.

– Figyelj ide, édes! – Adam megszívta a melle alját. Olive-nak meg kellett kapaszkodnia a vállában, különben a térde feladta volna. – Itt?

– Én… – Kellett egy kis idő, hogy a lány koncentráljon, de bólintott. – Talán. Igen, ott. Az… az egy jó csók volt. – Lehunyta a szemét, és nem is küzdött ellene, amikor Adam teljesen levette róla a pólót. Végtére is az övé volt. Egyáltalán nem feszélyezte, ahogy a férfi végigmérte. – Emlékszel rá?

Most Adam nem figyelt oda. Úgy bámulta Olive melleit, mintha nagyon látványosak lennének; az ajka szétvált, gyorsan, felszínesen lélegzett.

– Mire emlékszem?

– Az első csókunkra.

Adam nem válaszolt. Helyette üveges szemmel végigmérte őt, és azt mondta:

– Egy hétig itt akarlak tartani ebben a hotelszobában. – A keze átfogta a lány mellét, nem éppen gyengéden. Már majdnem túl erősen, és Olive érezte, hogy összerándul a semmi körül. – Egy évig.

A kezével megtolta a lány lapockáját, hogy ívben felé mozduljon, aztán összezárta a száját a melle körül, foggal, nyelvvel és csodás, mennyei szívással. Olive belenyöszörgött a kézfejébe, mert nem tudta, nem gondolta, hogy ilyen érzékeny lenne, de a mellbimbója feszült, érzékeny volt, szinte fájt, és ha Adam nem csinál valamit, akkor…

– Ennivaló vagy, Olive!

A tenyerét a lány gerincére szorította, és Olive kicsit még jobban felé ívelt. Egyfajta felajánlásként.

– Ez valószínűleg sértés – zihálta mosolyogva –, tekintve, hogy te csak a búzafüvet és a brokkolit szereted… Ó!

A férfi az egész mellét be tudta venni a szájába. Az egészet. Torokból felnyögött, és egyértelmű volt, hogy szeretné egészben lenyelni. Olive-nak is meg kellene érintenie… hisz ő akarta ezt, és ebből következett, hogy gondoskodnia kellene arról, hogy a férfi számára ne feladat legyen vele lenni. Talán ha visszatenné a kezét oda, ahova Adam korábban odahúzta, és megsimogatná? A férfi elmondhatná, hogy hogyan szereti. Talán egyszeri alkalom lesz ez, és soha többé nem fognak beszélni róla, de Olive nem bírt magával… Azt akarta, hogy a férfinak tetsszen. Hogy ő tetsszen neki.

– Ez rendben van? – Biztosan túl sokáig kalandozott el a gondolataiban, mert Adam homlokát ráncolva nézett fel rá, a hüvelykujja ide-oda siklott a csípőcsontján. – Feszült vagy. – A hangja nyugtalan volt. Szinte szórakozottan fogta a farkát, időről időre végigsimított rajta, és megszorította… Amikor a tekintete a lány megkeményedett mellbimbójára siklott, amikor Olive megborzongott, amikor izgett-mozgott a talpán, hogy összedörzsölhesse a combjait. – Nem kell…

– Akarom! Megmondtam.

A férfi ádámcsutkája ugrált.

– Nem számít, mit mondtál. Mindig meggondolhatod magad.

– Nem fogom. – Abból, ahogy ránézett, Olive biztosra vette, hogy Adam megint tiltakozni fog. De a férfi csak a szegycsontján pihentette a homlokát, a lélegzete melengette a bőrét, amit az imént megnyalt, és az ujjhegyei lecsúsztak a bugyi gumijára, becsusszantak a vékony pamut alá.

– Azt hiszem, én meggondoltam magam – mormogta. A lány megfeszült.

– Tudom, hogy nem csinálok semmit, de ha elmondod, mit szeretsz, akkor én…

– Mégis a zöld a kedvenc színem.

Olive kifújta a levegőt, miközben a férfi hüvelykujja benyomakodott a lábai közé, végigsimította az anyagot, ami már sötét és nedves volt. Zihált, amíg már nem maradt levegője, elöntötte a szégyen a gondolatra, hogy Adam most pontosan tudja, mennyire akarja ezt… és a kéjtől, amit a nagy, erős ujja okozott, ahogy végigfutott a varráson.

Egyértelműen tudta. Mert üveges tekintettel nézett vissza rá, és kapkodta a levegőt.

– A francba! – mondta csendesen. – Olive.

– Te… – A lány szája kiszáradt, akár a sivatag. – Akarod, hogy levegyem?

– Nem. – Adam a fejét rázta. – Még nem.

– De ha mi…

Adam beakasztotta az ujját a gumiba, és félrelökte a pamutot. Olive csillogott, duzzadt és telt volt, ő maga is tudta, túlságosan is, tekintve, hogy alig csináltak valamit. Túl mohó. Kínosnak érezte.

– Sajnálom! – Kétfajta forróság létezett, az, amelyik a gyomra mélyén gyülekezett, és az, ami az arcát öntötte el. Olive alig tudta megkülönböztetni. – Én…

– Tökéletes! – Adam nem igazán hozzá beszélt. Inkább magához, bámulta, ahogy az ujjhegyei könnyedén becsusszantak a redői közé, szétválasztva azokat, előre-hátra csúszkáltak, míg Olive már hátravetette a fejét, és lehunyta a szemét, mert a gyönyör áradt, nyújtózott, dobolt rajta keresztül, és nem tudott, nem tudott, nem tudott…

– Annyira gyönyörű vagy! – A szavak fojtottak voltak, kiszakadtak Adamből. Mintha nem akarta volna kimondani. – Szabad?

Több szívdobbanás kellett ahhoz, hogy Olive rájöjjön, a középső ujjára céloz, amivel a lába között körözött, és finom nyomást fejtett ki a nyílás peremére. Már nagyon nedves volt.

Olive felnyögött.

– Igen. Bármit – zihálta.

Adam megnyalta a mellbimbóját, néma köszönetként, és benyomakodott. Legalábbis megpróbált. Olive felszisszent, és Adam száját is elhagyta egy fojtott, rekedt „basszus!”.

Nagy ujjai voltak; biztosan ezért nem fértek be. Az első ujjperc majdnem túl sok volt, csípő sajgás és nyirkos, kellemetlen teltség. A lány helyezkedett a sarkán, próbált alkalmazkodni, helyet csinálni, aztán tovább mocorgott, amíg Adam meg nem ragadta a csípőjét a másik kezével, hogy egy helyben tartsa. Olive a vállába kapaszkodott, a férfi bőre izzadságtól sikamlós és tűzforró volt a tenyere alatt. – Ssssh!

A hüvelykujja dörzsölte Olive-ot, aki nyöszörgött. – Semmi baj! Lazíts!

Lehetetlen. Bár, ha Olive őszinte volt, ahogy Adam begörbítette az ujját benne… már jobb lett. Nem fájt annyira, és talán még nedvesebb is lett, és ha megérintené őt ott… A feje hátrahanyatlott. A körmeivel kapaszkodott a férfi izmaiba.

– Ott? Az egy jó pont?

Olive azt akarta neki mondani, hogy nem, túl sok, de mielőtt kinyithatta volna a száját, Adam megint megtette, és ő nem tudott tovább csendben maradni; nyögések, nyöszörgések, és nedves, obszcén zajok. Aztán a férfi megpróbált egy kicsit beljebb merészkedni, és Olive önkéntelenül összerezzent.

– Mi az? – A rendes hangja volt, de milliószor rekedtebb. – Fáj?

– Nem… Ó!

Adam felnézett, vöröslő, sápadt bőr a sötét hullámok alatt.

– Miért vagy ilyen feszült, Olive? Csináltad már, ugye?

– Én… igen. – A lány nem tudta biztosan, mi vette rá, hogy folytassa. Minden idióta kilométerekről látta volna, hogy ez szörnyű ötlet, de most, hogy ilyen közel voltak egymáshoz, nem maradt hely a hazugságoknak. Úgyhogy bevallotta. – Párszor. A főiskolán.

Adam mozdulatlanná dermedt. Teljesen mozdulatlanná. Az izmai mozogtak, erősek voltak Olive tenyere alatt, aztán úgy maradtak, feszülten és mozdulatlanul, miközben felnézett rá.

– Olive.

– De nem számít – tette hozzá a lány sietve, mert Adam már a fejét rázta, és elhúzódott tőle. Tényleg nem számított. Olive-nak nem, ezért Adamnek sem kellett volna. – Bele tudok jönni… A teljes-sejt patch clamp technikát pár óra alatt megtanultam, a szex sem lehet nehezebb. És fogadok, hogy te állandóan ezt csinálod, úgyhogy el tudod mondani, hogyan…

– Veszítenél.

A szoba hűvös volt. A férfi ujja már nem volt benne, és a keze is elengedte a csípőjét.

– Tessék?

– Elveszítenéd a fogadást. – Adam felsóhajtott, az egyik kezével végigsimított az arcán. A másik, amelyik a lányban volt, lenyúlt, hogy megigazítsa a farkát. Mostanra hatalmas lett, és Adam összerezzent, amikor hozzáért.

– Olive, nem tehetem.

– Dehogynem. Adam a fejét rázta.

– Sajnálom!

– Mi? Ne! Nem, én…

– Gyakorlatilag szűz va…

– Nem vagyok!

– Olive.

– Nem vagyok.

– De annyira közel vagy hozzá, hogy…

– Nem, ez nem így működik. A szüzesség nem folytonos változó, hanem kategorikus. Bináris. Nominális. Kettős. Potenciálisan ordinális. A khí-négyzetről beszélek, a Spearman-féle rangkorrelációról, a logisztikus regresszióról, a logit modellről, azokról a hülye szigmoid függvényekről és…

Hetek teltek el, és Olive lélegzete még mindig elakadt a férfi féloldalas mosolyától. Hogy mindig milyen váratlan volt, a megjelenő gödröcskékkel együtt. Elfogyott a levegője, amikor Adam két kezébe fogta az arcát, és maga felé húzta egy lassú, meleg, nevetős csókra.

– Akkora okostojás vagy! – mondta a szájába.

– Talán. – Olive is mosolygott. És viszonozta a csókot. Átölelte Adamet, a nyaka köré fonta a karját, és megborzongatta a kéj, amikor a férfi még jobban magába húzta.

– Olive – mondta a férfi hátrahúzódva –, ha a szex bármilyen okból olyasmi, ami… ami számodra kényelmetlen, vagy kapcsolaton kívül inkább nem szeretnéd, akkor…

– Nem. Semmi ilyesmi. Én… – A lány mély lélegzetet vett, kereste a szavakat, hogy hogyan magyarázhatná meg. – Nem arról van szó, hogy kimondottan nem akarok szexelni. Csak nem kimondottan akarok szexelni. Van valami fura az agyamban, a testemben, és… nem tudom, mi bajom van, de úgy tűnik, nem tudom úgy átélni a vonzalmat, mint mások. Mint a normális emberek. Próbáltam csak… csak megtenni, túllenni rajta, és a srác, akivel csináltam, kedves volt, de az igazság az, hogy egyszerűen nem érzek… – Lehunyta a szemét. Ezt nehéz volt beismerni. – Nem érzek semmilyen szexuális vonzalmat, csak ha tényleg megkedveltem valakit, és megbízom benne, ami valamiért sosem történik meg. Vagy szinte soha. Nem történt ilyen hosszú ideig, de most… nagyon kedvellek téged, tényleg megbízom benned, és egymillió éve először, akarom…

Nem tudott tovább fecsegni, mert Adam újra megcsókolta, ez alkalommal keményen és erősen, mintha magába akarná szívni őt.

– Meg akarom tenni – mondta Olive, amint képes volt rá. – Veled.

Tényleg.

– Én is, Olive. – Adam felsóhajtott. – Fogalmad sincs.

– Akkor kérlek! Kérlek, ne mondj nemet! – Olive az ajkába harapott, aztán Adamébe. Aztán a férfi állát harapdálta. – Kérlek…

Adam mély lélegzetet vett, és bólintott. Olive elmosolyodott, és megcsókolta a nyaka ívét, mire Adam keze szétterült a derekán.

– De valószínűleg kicsit máshogy kellene megközelítenünk a dolgot.

OLIVE-NAK NAGYON SOKÁIG tartott, mire rájött, hogy a férfi mire készül. Nem azért, mert buta volt, tudatlan, vagy naiv a szexszel kapcsolatban, hanem mert…

Talán kicsit valóban naiv volt a szexben. De Adam előtt tényleg nagyon sokáig nem gondolt rá, és még akkor sem így… hogy fölötte a férfi, a belső combjára tett tenyérrel szélesre tárja a lábait, és közéjük térdel. Aztán lecsúszik, mélyre.

– Te mit…

Ahogy Adam szétnyitotta a nyelvével, mintha vaj lenne, és át akarná vágni egy forró késsel. Lassú volt, de magabiztos, és nem állt meg, amikor Olive combja megfeszült a tenyere alatt, vagy amikor megpróbált elhúzódni. Csak nyögött, telten és halkan, aztán az orrát végighúzta a hasa tövénél, mélyet lélegzett, aztán újra megnyalta.

– Adam… hagyd abba! – kérlelte Olive, és ő egy pillanatig csak simogatta az arcával a redőket, mintha esze ágában sem lenne ilyet tenni. Aztán ködös tekintettel felemelte a fejét, mintha tudná, hogy oda kellene figyelnie rá.

– Hmm? – Az ajkai rezegtek a lányon.

– Talán… talán abba kellene hagynod…

Adam nem mozdult, a keze szorosabban fogta Olive combját.

– Meggondoltad magad?

– Nem. De csináljunk… mást. A férfi a homlokát ráncolta.

– Nem tetszik?

– Nem. De. Hát, én soha… – Adam szemöldökei között elmélyült a vonal.

– De én vettelek rá erre, úgyhogy olyasmit kellene csinálnunk, ami neked jó, nem olyat, ami nekem…

Adam nyelvháta ért a lány csiklójához, csak annyira szorította rá, hogy Olive összeránduljon, és gyorsan kifújja a levegőt. A hegye körözött rajta, ami… Milyen apró mozdulat, és mégis, Olive azonnal a szájára szorította a kezét, ráharapott a tenyere húsos felére.

– Adam! – A lány hangja mintha valaki másé lett volna. – Hallottad, mit…?

– Azt mondtad, csináljunk valamit, ami jó nekem. – A lehelete forró volt a lányon. – Ezt nagyon élvezem.

– Nem akarhatod…

Adam megszorította a lány lábát.

– Nem emlékszem olyan pillanatra, amikor ne akartam volna.

Nem olyan volt, mintha sima szex lenne, túl intim volt hozzá. De nehéz volt tiltakozni, amikor Adam megbabonázva nézte őt, az arcát, a lábát, a teste többi részét. A keze nagy volt, széttárta a lány hasán, és leszorította, egyre magasabbra csúszva, közelebb a melleihez, de soha nem elég közel. Ahogy feküdt, Olive kicsit zavarba jött, hogy mennyire homorú a hasa. Hogy kiállnak a bordái. De úgy tűnt, Adam nem bánja.

– Nem akarnál inkább… Egy kis harapás.

– Nem.

– Még nem is mondtam… Adam felnézett.

– Semmit sem csinálnék szívesebben.

– De…

A férfi megszívta az egyik szeméremajkát egy hangos, nedves zaj kíséretében, és a lánynak elakadt a lélegzete. Aztán becsusszant a nyelve, és Olive felnyögött, félig a meglepetéstől, félig az érzéstől, hogy… Igen.

Igen.

– Basszus – mondta valaki. Nem Olive, úgyhogy biztosan Adam. Hihetetlen érzés volt. Nem evilági. A férfi nyelve ki-be járt, körözött, az orra súrolta a bőrét, és a halk hangok, amik feltörtek a mellkasa mélyéről, valahányszor a lány összerándult, és Olive mindjárt… ő…

Nem tudta biztosan, hogy el fog-e élvezni. Úgy, hogy más is van a szobában, és épp hozzáér.

– Ez eltarthat egy darabig – mondta bocsánatkérően, és utálta, ahogy hangzott a hangja.

– Basszus, igen! – Adam nyelve teljesen végignyalta, hosszú, széles mozdulattal. – Kérlek! – Olive úgy érezte, még soha, semmiért nem hallotta így lelkesedni, még a pályázatírásért és a számítógépes biológiáért sem. Ez egy kicsit még jobban beindította, és rosszabb lett, amikor meglátta a férfi karját. Azt, amelyik nem a fenekét fogta és tartotta épp nyitva.

Adam még nem vette le a nadrágját, ezt Olive látta, ami nem volt valami fair, hisz ő itt volt előtte szétterülve. De ahogy a karja, a keze mozgott, lassan, le-föl, az elviselhetetlen volt. Olive még jobban megfeszült, a gerince tökéletes ívet írt le, amikor a feje hátrahanyatlott a párnára.

– Olive. – Adam hátrahajolt néhány centit, és megcsókolta a lány remegő combjának belső oldalát. Mély levegőt vett az orrán át, mintha magába akarná szívni az illatát. – Még nem mehetsz el. – Az ajkai súrolták a redőket, miközben a nyelve újra belecsusszant, és Olive szorosan lehunyta a szemét. Folyékony, lángoló forróság fakadt a hasában, és elárasztotta. Az ujjai a lepedőt markolták, kapaszkodót keresve. Ez lehetetlen. Elképzelhetetlen.

– Adam.

– Ne! Még két perc. – A férfi megszívta… Úristen, igen! Ott.

– Én… sajnálom.

– Még egy.

– Nem megy…

– Koncentrálj, Olive!

Végül a férfi hangja tett tönkre mindent. Az a csendes, birtokló hangnem, a halvány parancs a szavai halk rekedtségében, és a gyönyör úgy tört át rajta, mint az óceán hulláma. Az agya kikapcsolt, és másodpercekig, aztán percekig nem volt teljesen önmaga, majd amikor újra érzékelte a világot, Adam még mindig nyalta őt, csak lassabban, mintha nem lenne más célja, mint hogy őt kiélvezze. – Addig akarlak nyalni, míg elájulsz! – Az ajka nagyon gyengéd volt a bőrénél.

– Ne! – Olive szorította a párnát. – Én… nem lehet.

– Miért?

– Muszáj… – Olive képtelen volt tisztán gondolkodni még. Az agya megzápult, dadogott.

Majdnem felsikoltott, amikor Adam betolta az egyik ujját. Ez alkalommal úgy süllyedt el, mint kődarab a vízben, simán, akadálytalanul, és a lány falai úgy záródtak rá, mint ha üdvözölnék Adamet, és bent tartanák.

– Jézusom! – Adam újra megnyalta a csiklóját, ehhez Olive túl érzékeny volt. – Te… – Begörbítette az ujját odabent, megnyomta a járat tetejét, és Olive-ban hullámzott a gyönyör, átcsapódott a peremein – annyira kicsi vagy, szűk és meleg.

A lányt újra elöntötte a forróság, a levegő kiszökött a tüdejéből, tátva maradt a szája, a szemhéja mögött élénk színek robbantak. Adam összefüggéstelenül nyögött valamit, újabb ujjat tolt be a lány orgazmusának nyomában, és a feszítő tágulás pusztító volt. A teste többé már nem tartozott hozzá, fénylő, magas csúcsokból és buja völgyekből állt. Elnehezült és elernyedt, nem tudta biztosan, mennyi idő telt el, mire képes volt Adam homlokához emelni a tenyerét, és finoman eltolni, hogy hagyja abba. A férfi durcás pillantást küldött felé, de engedelmeskedett, és Olive felrángatta; mert Adam úgy festett, mint aki bármelyik pillanatban újrakezdi, és mert jó lett volna maga mellett tudni. Talán Adamnek is ugyanez járt a fejében: Olive fölé emelkedett, az alkarjára támaszkodott; a mellkasa nekinyomódott a lány melleinek, egy nagy comb befurakodott a lábai közé.

Olive-on még mindig rajta volt a hülye térdzokni, és úristen, Adam valószínűleg úgy gondolja, hogy ő élete legbénább csaja…

– Megdughatlak?

Adam kimondta, és aztán megcsókolta, nem aggódott amiatt, hogy merre járt a szája mindössze pillanatokkal korábban. Olive eltűnődött, hogy ezt nem kellene-e taszítónak éreznie, de még mindig remegett a gyönyörtől, összerándult annak utóhatásától, amit Adam az előbb tett. Nem tudta érdekelni, és jólesett így megcsókolni őt. Nagyon jól.

– Mmm. – Két tenyere közé fogta Adam arcát, a hüvelykujjaival végigsimított az arccsontjain. Vörösek voltak és forrók. – Tessék?

– Megdughatlak? – Adam megszívta a nyaka tövét. – Kérlek… – suttogta a fülkagylójának, és… nem mintha Olive nemet tudott volna mondani. Vagy akart volna. Beleegyezésül bólintott, és a férfi farka után nyúlt, de az megelőzte, lehúzta a nadrágját, és átfogta. Nagy volt. Nagyobb, mint amekkorának Olive hitte volna, mint azt bárkiről gondolta volna. A szíve még mindig hevesen vert, ahogy Adam elhelyezkedett, és a farka hegyével a nyílást bökdöste, és…

Olive most ernyedt volt. És rugalmas. És még mindig nem elég tág.

– Á… – Nem igazán fájt neki, de majdnem túl sok volt. Semmiképpen nem könnyű. És mégis, az érzés, ahogy minden porcikájának nekifeszült, ígéretes volt. – Olyan nagy vagy.

Adam belenyögött a nyakába. Az egész teste vibrált a feszültségtől.

– Elbírod.

– Elbírom – felelte Olive éles hangon, és a szó második felénél elakadt a lélegzete. Hiszen a nők szoktak szülni. Csakhogy Adam nem volt benne, nem igazán. Még félig sem. És egyszerűen nem volt több hely.

Olive felnézett rá. Adam szeme csukva volt – sötét félholdak a bőrén –, az álla megfeszült.

– Mi van, ha túl sok?

Adam a füléhez hajolt az ajkával.

– Akkor… – Megpróbálkozott egy lökéssel, és talán túl sok volt, de ahogy belül dörzsölt, az kellemes volt. – Akkor így fogom csinálni. – A lány szorosan lehunyta a szemét, amikor a férfi egy olyan helyet talált el, amitől nyöszörögni kezdett. – Istenem, Olive!

A lány egész teste lüktetett.

– Van valami, amit nekem…?

– Csak… – Adam megcsókolta a kulcscsontját. Most már akadozva lélegeztek, hangosan a szoba csendjében. – Maradj csöndben egy pillanatig! Hogy még ne menjek el.

Olive megbillentette a csípőjét, és Adam újra elérte azt a pontot. Ettől a combja megremegett, és megpróbálta szélesebbre tárni. Magába invitálni a férfit.

– Talán azt kellene.

– Igen?

Olive bólintott. Most már túl kábák voltak, hogy bármilyen koordinációval csókolózzanak, de Adam ajka forró és puha volt, amikor az övét súrolta.

– Igen.

– Beléd?

– Ha te…

Adam Olive térde mögé tette a kezét, és úgy döntötte meg, úgy tárta szét a lány lábát, ami neki egyszerűen nem jutott eszébe. És erősen tartotta így, kitárva.

– Ha te akarod.

– Annyira tökéletes vagy, megőrjítesz!

Olive bensője minden figyelmeztetés nélkül megnyílt a férfi előtt. Magába fogadta, behúzta, míg az elért a mélyére, és addig tágította, hogy már szét kellett volna szakadnia, de Olive csak azt érezte, hogy eltelt, le van zárva, tökéletes.

Mind a ketten kifújták a levegőt. Olive felemelte az egyik kezét, és remegve Adam izzadt tarkójára kulcsolta.

– Szia! – mosolygott fel rá.

Adam visszamosolygott, éppen csak egy kicsit.

– Szia!

A szeme ragyogott, mint a festett üveg. Mozgott benne, leheletnyi lökésekkel, amitől a lány egész teste összerándult körülötte, és érezte, hogy Adam farka remeg és lüktet benne, mint egy dob. A feje a párnára hanyatlott, és valaki nyögött, artikulálatlan torokhangon.

Aztán Adam kihúzta magát, majd újra behatolt, és ezzel eltörölték a nincs szex szabályt. Néhány másodperc alatt Adam lökései az óvatos és felfedezőből gyorssá és mindent elsöprővé váltak. A keze Olive derekára siklott, magába emelte, ahogy benyomult újra, újra és újra, bele és hozzá préselte magát, elérte, hogy gyönyör vibráljon végig Olive gerincén.

– Ez jó? – kérdezte a lány fülénél, miközben nem igazán sikerült leállnia.

Olive nem tudott válaszolni. Azon túl, hogy zihált, és az ujjai kétségbeesetten mélyedtek a lepedőbe. Egyre nőtt benne a nyomás, nagyra és elsöprővé duzzadt.

– Szólj, ha nem tetszik! – kérte a férfi rekedten. – Amit csinálok. – Mohó volt, kicsit ügyetlen, elveszítve a kontrollt kicsúszott a lányból, vissza kellett találnia belé a farkával; nem tudott koncentrálni, de Olive sem, túlságosan elárasztotta, hogy milyen jó érezni a férfit, milyen simán csúszik ki-be, milyen elképesztő a gyönyör. Hogy mennyire, mennyire jó volt ez.

– Én…

– Olive, neked muszáj… – Adam nyögve megállt, mert a lány megbillentette a csípőjét, és összezárult körülötte. Erősebben szorította, mélyebbre szívta.

– Tetszik. – Olive ujjai a férfi hajába markoltak. Hogy elkapja a tekintetét, és biztosan figyeljen rá, amikor azt mondta: – Imádom, Adam!

A férfi önuralma odalett. Nyers hang szakadt ki belőle, megrázkódott, és kemény lökések közepette ostobaságokat motyogott Olive bőrébe… Hogy mennyire tökéletes, mennyire gyönyörű, milyen régóta akarta ezt, hogy soha nem fogja, soha nem tudná elengedni. Olive érezte Adam kilövellő orgazmusát, a vakító, perzselő gyönyört, miközben ott remegett rajta.

Elmosolyodott. És amikor új borzongás indult lefelé a gerincén, Adam vállába harapott, és hagyta, hogy alábukjon.

Tizenhetedik fejezet

♥ HIPOTÉZIS: Amikor azt hinném, hogy elértem a gödör alját, valaki ad nekem egy ásót. Az a valaki valószínűleg Tom Benton.

Olive elszundított az első alkalom után, és sok értelmetlen dologról álmodott. Pók alakú sushitekercsekről. Az első torontói hóesésről az utolsó, anyjával töltött év alatt. Adam gödröcskéiről. Tom Benton gúnyos mosolyáról, amikor kiköpte a szavakat, hogy „könnyes kis történeted”. Megint Adamről, ezúttal ahogy komolyan kimondta a nevét a maga egyedi módján.

Aztán érezte, hogy a matrac lesüllyed, és hallotta, hogy valamit letesznek az éjjeliszekrényre. Lassan pislogva felébredt, zavartan a szoba félhomályában. Adam az ágy szélén ült, az egyik tincset betűrte a lány füle mögé.

– Helló! – mosolygott Olive.

– Szia!

Olive kinyújtotta a kezét, hogy megérintse Adam combját a nadrágján keresztül, amit sosem sikerült teljesen levennie. Még mindig meleg volt, még mindig erős. Még mindig ott volt.

– Mennyit aludtam?

– Nem sokat. Talán fél órát.

– Hmm. – Olive a feje fölé tett karral nyújtózott kicsit a matracon, és észrevett egy friss pohár vizet az éjjeliszekrényen. – Nekem hoztad?

Adam bólintott, átnyújtotta neki, Olive pedig feltámaszkodott a könyökére, és köszönetképpen mosolygott. Észrevette, hogy Adam tekintete elidőzik a mellein, amik még mindig érzékenyek voltak, és sajogtak a férfi szájától, aztán a saját tenyerére siklott.

Ó! Talán most, hogy szexeltek, jót szexeltek, gondolta Olive, elképesztőt szexeltek. Bár ki tudja, Adam mit gondol? A férfi saját térre vágyott. Talán kell neki a saját nyavalyás párnája.

Olive visszatette az üres poharat, és felült.

– Át kellene mennem a saját ágyamba.

Adam olyan erővel rázta a fejét, ami arra utalt, hogy nem akarja, hogy elmenjen, soha és sehova. A szabad keze szorosan átfogta a derekát, mintha magához akarná kötni.

Olive nem bánta.

– Biztos vagy benne? Gyanítom, hogy el fogom lopni a takaródat.

– Nem gond. Sok hőt termelek. – Adam kisimított egy hajtincset a lány homlokából. – Valaki szerint én úgy nézek ki, mint aki talán horkol.

A lány megjátszott felháborodással levegő után kapkodott.

– Hogy merészeli? Áruld el, ki az, és személyesen állok bosszút érted… – Nyikkant egyet, amikor Adam a nyakához tette a jéghideg poharat, aztán nevetésben tört ki, felhúzta a térdét, és megpróbált eltávolodni a férfitól. – Bocsánat… nem horkolsz! Úgy alszol, mint egy herceg.

– Bizony ám. – A férfi megbékélve letette a poharat az éjjeliszekrényre, de Olive továbbra is összehúzta magát, az arca kipirult, zihálva vette a levegőt attól, hogy védekezett Adammel szemben. A férfi mosolygott. A gödröcskékkel. Ugyanazzal a mosollyal, amivel korábban belemosolygott a nyakába, a bőrén, ami megcsiklandozta és megnevettette.

– Egyébként bocs a zokniért. – Olive összerezzent. – Tudom, hogy ellentmondásos téma.

Adam lenézett a lány vádlija körül megnyúló, szivárványszínű anyagra.

– A zokni ellentmondásos?

– Nem konkrétan a zokni. Csak az, ha fennmarad szex közben.

– Komolyan?

– Nagyon. Legalábbis a Cosmopolitan azon száma szerint, amit otthon tartunk, hogy leüssük a csótányokat.

Adam vállat vont, mint egy olyan ember, aki egész életében csak a New England-i Orvosi Folyóiratot és talán a Furgontoló Digestet olvasta.

– Miért érdekelne ez egyáltalán bárkit?

– Talán nem akarnak tudtukon kívül olyannal szexelni, akinek szörnyű, eltorzult lábujja van.

– Neked torz a lábujjad?

– Nagyon groteszk. Cirkuszban kéne mutogatni. Összeegyeztethetetlen a szexszel. Gyakorlatilag beépített fogamzásgátló.

Adam láthatóan jól szórakozva felsóhajtott. Nehezen őrizte meg a rosszkedvű, merengő álcáját, és Olive imádta ezt.

– Többször láttalak flip-flop papucsban. Ami egyébként nem laborba való viselet.

– Biztosan tévedsz.

– Na ne!

– Nem tetszik, amire célozgat, dr. Carlsen. Nagyon komolyan veszem a stanfordi környezetvédelmi, egészségügyi és biztonsági előírásokat, és… Mit…?

Adam olyan nagy volt, hogy a hasára tett kézzel lent tudta tartani Olive-ot, miközben kiszabadította a zoknijából, és valamiért a lány minden pillanatát imádta. Nem adta meg magát, és talán Adamnek lesz néhány zúzódása holnap, de amikor végre sikerült levennie, Olive nem kapott levegőt a nevetéstől. Adam áhítattal simogatta a lábfejét, mintha törékeny és tökéletes formájú lenne, és nem olyasvalakié, aki évente lefutott két maratont.

– Igazad volt – mondta. Olive hullámzó mellkassal kíváncsian felnézett rá. – A lábfejed elég szörnyű.

– Hogy mi? – A lány levegő után kapkodva kiszabadította magát, és addig lökdöste Adam vállát, míg a férfi hanyatt kötött ki alatta. Amilyen óriás volt, biztosan le tudta volna szerelni. És mégis. – Vond vissza!

– Te mondtad először.

– Vond vissza! A lábfejem cuki.

– A maga szörnyű módján talán.

– Olyan nincs.

Adam nevetése melengette az arcát.

– Valószínűleg van rá egy német szó. Cuki, de kivételesen ronda.

Olive megharapta a férfi ajkát, csak annyira, hogy érezze, és Adam… úgy tűnt elveszíti mindig meglévő önuralmát. Hirtelen többet akart, átgördítette magukat, hogy Olive kerüljön alulra, és a harapást csókká változtatta. Vagy talán Olive változtatta át, hisz a nyelvével pont ott nyalta meg a férfi ajkát, ahol fájt neki.

Talán szólnia kellene Adamnek, hogy álljon le. Izzadt és ragacsos, ki kellene mentenie magát, és el kellene mennie zuhanyozni. Igen, ez jó szexetikettnek tűnt. De Adam meleg volt és erős, gyakorlatilag ragyogott. Isteni illata volt, még mindazok után is, amit műveltek. Olive gondolatai akaratlanul is elterelődtek, és a férfi nyaka köré fonta a karját. Lehúzta magához.

– Vagy egy tonnát nyomsz – mondta Adamnek. A férfi megpróbált elhúzódni, de Olive a derekára kulcsolta a lábát, és magához húzta. Annyira biztonságban érezte magát vele! Legyőzhetetlennek. Igazi vadásznak. Adam erős, vérengző emberré tette, aki még reggeli előtt el tudná pusztítani Tom Bentont és a hasnyálmirigyrákot. – Ne, imádom. Maradj, kérlek! – Rámosolygott Adamre, és látta, hogy a férfi légzése felgyorsul.

– Tényleg takarólopó vagy. – Volt egy pont Olive nyaka tövénél, amit korábban talált meg, amitől a lány sóhajtott, ívben megfeszült, és a párnára omlott. Úgy esett neki, mintha az lenne a végső úti célja. Úgy tudta csókolni, félig óvatosan, félig gátlások nélkül, hogy Olive elgondolkodott, régen miért gondolta, hogy a csókolózás unalmas, felesleges tevékenység.

– El kellene mennem mosakodni – mondta, de nem moccant. Adam lejjebb csusszant, csak néhány centit, csak annyit, hogy elterelje a figyelmét a lány kulcscsontja, aztán a melle íve. – Adam.

A férfi ügyet sem vetett rá, és végigkövette a kiugró csípőcsontjait, a bordáit, a hasa feszes bőrét. Megcsókolta az összes szeplőt, mintha emlékezetébe akarná vésni mindegyiket; rengeteg volt belőlük.

– Csupa ragacs vagyok, Adam. – Olive kicsit tekergőzött. Válaszul a férfi keze a fenekére siklott, hogy egy helyben tartsa.

– Csss. Majd én megmosdatlak.

Belecsúsztatta az egyik ujját, és Olive levegő után kapkodott, mert… Úristen! Ó! Te jó isten! Hallotta a nedves zajokat odalent, a saját és a férfi nedveitől; Adamnek undorodnia kellett volna ettől, és neki is, de mégis…

Olive nem undorodott. Adam pedig felnyögött, mintha megrészegítette volna az elégedettség, hogy kikészítette a lányt, kívül-belül, ő pedig hagyta. Olive lehunyta a szemét, engedte, hogy elvesszen, érezte, hogy Adam a combja és a hasa közötti bőrt nyalogatja, halk nyögéseket és zihálást hallott a saját szájából, az ujjai a férfi hajába kúsztak, hogy még erősebben magához húzza. Egyértelműen tiszta lett, mire elélvezett, lassú összehúzódásokkal, amik nagy hullámokká duzzadtak, a combjai remegtek a férfi feje körül, és Adam ekkor kérdezte meg:

– Megdughatlak újra?

Olive felnézett rá, az orgazmustól kifulladva, kábán, és az ajkába harapott. Akarta. Tényleg akarta, hogy Adam rajta legyen, benne legyen, a mellkasa belenyomja a matracba, a karja pedig ott kígyózzon a teste körül. Azt a biztonságot, hogy végre tartozik valahova, ami mintha egyre erősödött volna a férfi közelségével.

– Akarom. – A kezével megérintette Adam karját, amire a férfi feltámaszkodott. – Csak… sajog, és én…

Adam azonnal megbánta a kérdést. Olive tudta abból, ahogy a teste megfeszült, mielőtt legördült volna róla, mintha nem akarna tolakodni, teret akarna adni neki, amit a lány nem akart.

– Ne! – pánikolt Olive. – Nem az…

– Hé! – Adam észrevette, mennyire izgatott lett, és lehajolt, hogy megcsókolja.

– Szeretném…

– Olive. – Adam köré fonódott. A farka súrolta a lány hasát, de azonnal elfordította a csípőjét. – Igazad van. Aludjunk!

– Tessék? Nem! – Olive a homlokát ráncolva felült. – Nem akarok aludni.

Látta Adamen, hogy vívódik. Próbálja elrejteni az erekcióját. Próbált nem a meztelen testére nézni.

– Korán reggel repültél. Valószínűleg a jet lag…

– De csak egy éjszakánk van. – Egyetlen éjszaka. Egyetlen éjszaka, amikor Olive felfüggesztheti a külvilágot. Hogy ne gondoljon Tomra és arra, ami ma korábban történt, és a titokzatos nőre, akibe Adam szerelmes. Egyetlen éjszaka, amikor elfelejtheti, hogy ha bármit is érez a férfi iránt, az nem kölcsönös.

– Hé! – Adam a válla mögé simította a haját. – Nem tartozol nekem semmivel. Aludjunk kicsit, és…

– Egy éjszakánk van. – Olive eltökélten a férfi mellkasára nyomta a tenyerét, majd lovagló ülésbe helyezkedett el rajta. A férfi nadrágja puha volt a redői alatt. – Az egész éjszakát akarom. – Rámosolygott Adamre, a homlokához érintette a homlokát, a haja függöny volt köztük és a külvilág között. Egyfajta menedék. Adam úgy ragadta meg a derekát, mintha nem tudná megállni, magához húzta, tökéletesen illettek egymáshoz. – Gyerünk, Adam, tudom, hogy öreg vagy, de még nem mehetsz aludni.

– Én… – Úgy tűnt, a férfi elfelejtette, mit akart mondani abban a pillanatban, ahogy a lány keze becsusszant a nadrágjába. Lehunyta a szemét, élesen kifújta a levegőt, és… igen. Helyes. – Olive.

– Igen?

A lány azzal folytatta, hogy lejjebb csúszott a testén. És lerángatta a nadrágját. Adam tessék-lássék megpróbálta megállítani, de nem igazán volt ura önmagának, és végül hagyta, hogy Olive levegye az utolsó ruhadarabjait. A lány hátratette a haját, és a sarkára ült a combjai között.

Adam megpróbált félrenézni, de kudarcot vallott.

– Annyira gyönyörű vagy! – Halk, fojtott szavak voltak, mintha kicsúsztak volna a száján. Lazán és spontánul, mint ezzel kapcsolatban minden.

– Még sosem csináltam ezt – vallotta be Olive. Nem volt szégyenlős, talán, mert Adamről volt szó.

– Nem. Gyere ide!

– Úgyhogy valószínűleg nem lesz jó.

– Olive... Nem kell. Nem kéne.

– Értettem. – A lány csókot nyomott a csípőjére, és Adam felnyögött, mintha valami különleges dolgot tett volna. Mintha semmihez sem lenne mérhető. – De ha van valami kívánságod…

– Olive. Én mindjárt…

Nyögött. Felmorajlott a mellkasa mélyéből. Olive végighúzta az orrát a hasa bőrén, és a szeme sarkából látta, hogy a farka megrándul.

– Olyan jó illatod van!

– Olive.

A lány lassan, precízen átfogta Adam erekciójának tövét, és a szempillái alól méregette. A makk már csillogott, és… nem tudott sokat, de úgy tűnt, Adam közel járt. Nagyon keménynek tűnt, a mellkasa hullámzott, az ajka szétnyílt, a bőre kipirult. Úgy tűnt, nem kell hozzá sok, ami… jó. De közben Olive el is akart időzni vele. Rengeteg időt akart Adammel tölteni.

– Valaki csinált már veled ilyet, ugye?

Adam bólintott, ahogy arra Olive számított is. A keze a lepedőt markolta, kicsit remegett.

– Jó. Akkor el tudod mondani, ha elszúrom.

Az utolsó szót a hímvesszőnek mondta, és mintha rezegtek volna, valamilyen rövidhullámon vibráltak ők ketten, ami kirobbant és a darabjaira tört, amikor igazán megérintette. Mielőtt szétnyitotta volna az ajkát a makkon, felnézett Adamre, halványan rámosolygott, és úgy tűnt, ez volt az utolsó csepp. A férfi háta ívben megfeszült. Felnyögött, és fojtottan utasította, hogy adjon neki egy kis időt, lassítson, ne engedje elmenni, és Olive eltűnődött, hogy vajon Adam gerincén is végigsöpör-e ugyanaz a folyékony, perzselő gyönyör, mint amit korábban ő érzett.

Valószínűleg nem is lehetett volna egyértelműbb, hogy még sosem csinált ilyet. És mégis, úgy tűnt, hogy Adamet végtelenül felizgatta. Egyértelműen nem volt ura önmagának, előredöfött, az ujjai a lány hajába fonódtak, lenyomta a fejét, míg érezte, hogy a torka szorosan körülzárja. Nyögött, beszélt, a szemébe nézett, mintha folyamatosan lenyűgözné, ahogy felnéz rá. Rekedt szavak buktak ki belőle, azt mormogta: „Igen, Olive!”, „Nyald meg a…”, „Csak vedd be… mélyebben. Hadd menjek el!”

Olive dicsérő és kedveskedő szavakat hallott a szájából: hogy milyen jól csinálja, milyen szép, milyen tökéletes; obszcén dolgokat mondott az ajkáról, a testéről és a szeméről. Olive talán zavarba jött volna, ha nem áradt volna mindkettőjükből a gyönyör, elárasztva az agyukat. Természetesnek érezte, hogy Adam kéri, amire vágyik. És hogy ő megadja neki.

– Lehet…? – A lány foga a makkja alsó oldalát karcolta, mire a férfi hirtelen felnyögött. – A szádba.

A lánynak csak mosolyogni kellett rá, és Adam gyönyöre elementárisnak tűnt, végiglüktetett rajta, és elöntötte az egész testét. Olyan, mint amilyet Olive érzett korábban, perzselő és már-már fájdalmas. A lány még mindig finoman szívogatta, amikor Adam visszanyerte az uralmat a végtagjai fölött, és két kezébe fogta az arcát.

– Hogy én miket akarok csinálni veled. Fogalmad sincs.

– Azt hiszem, talán van. – Olive megnyalta az ajkát. – Pár dologról, legalábbis. – Adam csillogó szemmel simogatta a lány szája sarkát, és Olive eltűnődött, hogyan tudná befejezni ezt, vele, mindössze néhány órán belül.

– Azt kétlem.

Olive előrehajolt, a mosolyát a férfi combhajlatába rejtette.

– Tudod, lehet. – Adam hasának kemény izmait harapdálta, és újra felnézett rá. – Megteheted.

Még akkor is mosolygott, amikor a férfi felhúzta a mellkasához, és pár percre sikerült elaludniuk.

OLIVE ÚGY GONDOLTA, hogy a hotelszoba tényleg szép. Főleg a nagy ablakok. Az éjszakai Boston látképe, a forgalom, a fények, és az érzés, hogy valami történik odakint, amiben nem kell részt vennie, mert itt van.

Adammel.

– Az milyen nyelv? – jutott eszébe a kérdés. Adam nem igazán tudott az arcára nézni, úgy nem, hogy a feje az álla alatt pihent, ezért továbbra is mintákat rajzolt a csípőjére az ujjával.

– Tessék?

– A könyv, amit olvasol. A tigrissel a borítón. Német?

– Holland. – Olive érezte, hogy a férfi mellkasából érkező rezgő hang végigvibrál a testén.

– Egy taxidermia kézikönyv? – Adam belecsípett a csípőjébe, és Olive kuncogott. – Nehéz volt megtanulni? Mármint a hollandot.

A férfi beszívta a haja illatát, és egy pillanatra elgondolkodott.

– Nem vagyok benne biztos. Mindig is tudtam.

– Fura volt? Két anyanyelvvel felnőni?

– Nem igazán. Leginkább hollandul gondolkodtam, míg vissza nem költöztünk ide.

– Hány éves voltál?

– Hm. Kilenc?

Olive elmosolyodott a gyerek Adam gondolatára.

– A szüleiddel hollandul beszéltél?

– Nem. – Adam elhallgatott. – Leginkább csak au pairek voltak. Sokan.

Olive feltolta magát, hogy a férfira nézzen, az állát a kezén nyugtatta, a kezét pedig Adam mellkasán. Nézte, ahogy a férfi őt nézi, élvezte az utcai lámpák fényének játékát erős arcán. Mindig is jóképű volt, de most, éjnek évadján elakadt tőle a lélegzete.

– A szüleid elfoglaltak voltak? Adam sóhajtott.

– Nagyon elhivatottan végezték a munkájukat. Nem igazán sikerült bármi másra időt szakítaniuk.

Olive halkan hümmögött, látott maga előtt egy képet: az ötéves Adam megmutat egy pálcikarajzot a sötét öltözéket viselő, oda sem figyelő szülőknek, akiket headsetekbe beszélő titkos ügynökök vesznek körül. Semmit sem tudott a diplomatákról. – Boldog gyerek voltál?

– Ez… bonyolult. Kicsit olyan volt a neveltetésem, mint a nagykönyvben. Anyagiakban gazdag, de érzelmekben szegény szülők egyke gyereke. Azt csinálhattam, amit akartam, de nem volt kivel csinálnom. – Ez szomorúnak hangzott. Olive-nak és az anyjának mindig nagyon kevés jutott, de sosem érezte magát egyedül. Egészen a rákig.

– Kivéve Holdent? Adam elmosolyodott.

– Kivéve Holdent, de az később volt. Azt hiszem, addigra már kialakultak a szokásaim. Megtanultam elszórakoztatni magam… ezzel-azzal. Hobbikkal. Tevékenységekkel. Az iskolával. Amikor pedig emberekkel kellett lennem, akkor… ellenséges és megközelíthetetlen voltam. – Olive a szemét forgatta, finoman beleharapott Adam bőrébe, aki erre felnevetett. – Olyan lettem, mint a szüleim. Kizárólag a munkámnak éltem.

– Ez egyáltalán nem igaz. Nagyon jól szakítasz időt másokra. Rám. – Olive mosolygott, de Adam félrenézett, mintha zavarban lenne, és a lány úgy döntött, témát vált. – Hollandul csak annyit tudok mondani, hogy „ik hou van jou”. – A kiejtése pocsék lehetett, mert Adam hosszú pillanatokig nem értette. Aztán megértette, és elkerekedett a szeme.

– A főiskolai lakótársamnak volt egy posztere, rajta a „szeretlek” szóval, minden nyelven – magyarázta Olive. – Pont az ágyammal szemben. Minden reggel azt láttam először ébredés után.

– És a negyedik év végére minden nyelven tudtad?

– Az első év végére. Másodévesként csatlakozott egy diákszövetséghez, és így volt a legjobb. – Olive lesütötte a szemét, a férfi mellkasához dörgölte az arcát, aztán újra felnézett rá. – Elég nagy hülyeség, ha belegondolsz.

– Hülyeség?

– Kinek kell tudnia, hogyan mondják azt, hogy szeretlek, az összes nyelven? Az embereknek egy is bőven elég. Néha még egy sem kell. – Olive hátrasimította a férfi haját az ujjaival. – Viszont a „Hol a mosdó?”…

Adam belesimult az érintésébe, mintha megnyugtatná.

– Waar is de WC?

Olive pislogott.

– Ez lenne a „Hol a mosdó?” – magyarázta a férfi.

– Igen, rájöttem. Csak… a hangod… – Olive a torkát köszörülte. Jobban jár, ha Adam nem tudja, mennyire vonzón hangzik, amikor idegen nyelven beszél. – Mindegy. Az hasznos poszter lenne. – Az ujját végighúzta a férfi homlokán. – Ez honnan van?

– Az arcom?

– A kis sebhely. A szemöldököd fölött.

– Á, csak egy hülye bunyó.

– Egy bunyó? – Olive felnevetett. – Az egyik doktoranduszod megpróbált megölni?

– Nem, gyerek voltam. Bár el tudom képzelni, hogy a hallgatóim acetonitrilt öntenek a kávémba.

– Az tuti. – A lány egyetértően bólintott. – Nekem is van egy. – A válla mögé dobta a haját, és megmutatta a kicsi, félhold alakú vonalat a halántéka mellett.

– Tudom.

– Tudod? Hogy van itt egy sebhelyem? Adam bólintott.

– Mikor vetted észre? Nagyon halvány.

A férfi vállat vont, és végigsimította a hüvelykujjával.

– Hogy szerezted?

– Nem emlékszem. De anya azt mondta, hogy négyéves koromban hatalmas hóvihar tombolt Torontóban. Egyre csak gyűlt és gyűlt a hó, öt évtizede nem esett annyi, tudod, milyen az. Mindenki tudta, hogy jön, anya napok óta készített rá, azt mondta, előfordulhat, hogy a végén pár napig otthon ragadunk. Annyira izgatott voltam, hogy kiszaladtam, és fejjel előrebuktam a hóba; csakhogy ez kábé fél órával azután történt, hogy a vihar kitört, és bevertem a fejemet a járdába. – Olive halkan nevetett, és Adam is. Ez volt az anyja egyik kedvenc története. És most már csak Olive mesélhette el. Benne élt, és senki másban. – Hiányzik a hó. Kalifornia gyönyörű, és utálom a hideget. De nagyon hiányzik a hó.

Adam tovább simogatta a sebhelyét, az ajkán halvány mosoly játszott.

És amikor beborította őket a csend, azt mondta:

– Bostonban lesz hó. Jövőre. A lány szíve kalapált.

– Aha. – Csakhogy ő nem fog Bostonba menni, többé már nem. Másik labort kell találnia. Vagy egyáltalán nem fog laborban dolgozni.

Adam keze felkúszott a nyakán, és finoman a tarkójára kulcsolódott.

– Klassz túraútvonalak vannak ott, Holdennel sokat jártunk arra a doktorink alatt. – Habozott, aztán hozzátette. – Szeretnélek elvinni.

Olive lehunyta a szemét, és egy pillanatig megengedte magának, hogy elképzelje. Adam fekete haját a fehér hó és a sötétzöld fák között. Ahogy a csizmája belesüpped a puha talajba. Hideg levegő áramlik a tüdejébe, és egy meleg kéz kulcsolódik a kezére. Szinte látta maga előtt a hópelyheket, kavarogtak a szemhéja mögött. Boldogság.

– De te Kaliforniában leszel – jegyezte meg szórakozottan. Csönd. Túl hosszú.

Olive kinyitotta a szemét.

– Adam?

A férfi görgette a nyelvét a szájában, mintha gondosan mérlegelné a szavait.

– Megvan rá az esély, hogy Bostonba költözöm.

A lány zavartan pislogva nézett rá. Költözés? Adam elköltözne?

– Tessék? – Nem. Miről beszél? Adam nem hagyja el a Stanfordot, ugye?

Ő soha… A szökés kockázata sosem volt valós. Ugye?

Csakhogy Adam ezt soha nem mondta. Olive visszagondolt a beszélgetéseikre, és… a férfi panaszkodott, hogy a tanszék visszatartja a kutatási pénzeit, hogy arra gyanakszanak, el fog menni, az emberek feltételezéseiről az alapján, hogy együttműködött Tommal, de… azt sosem mondta, hogy tévednek. Azt mondta, hogy a befagyasztott pénzeket előirányozták kutatásokra; erre az évre. Ezért akarta, hogy amint lehet, szabadítsák fel azokat.

– A Harvard – suttogta, és bődületesen hülyének érezte magát. – Elmész a Harvardra.

– Még nincs eldöntve. – Adam keze még mindig a nyakán volt, a hüvelykujja ide-oda siklott a nyaka tövénél a pulzusán. – Behívtak interjúra, de nem kaptam hivatalos ajánlatot.

– Mikor? Mikor lesz az interjúd? – kérdezte Olive, de nem igazán volt szüksége a férfi válaszára. Az egész kezdett összeállni a fejében. – Holnap. Nem hazamész. – Adam ezt soha nem is mondta. Csak annyit, hogy korábban otthagyja a konferenciát. Úristen! Hülye vagy, Olive! Hülye! – A Harvardra mész. Hogy interjúzhass a hét további részén.

– Csak így kerülhettem el, hogy a tanszék még jobban gyanakodjon – magyarázta Adam. – A konferencia jó álca volt.

Olive bólintott. Nem jó, tökéletes volt. És, istenem, felfordult a gyomra.

És elgyengült a térde, még fekve is.

– Fel fogják ajánlani neked a pozíciót – suttogta, bár Adam már biztosan tudta. Végtére is ő Adam Carlsen. És interjúra hívták. Udvarolnak neki.

– Még nem biztos.

Az volt. Persze, hogy az volt.

– Miért a Harvard? – bukott ki belőle. – Miért… miért akarod elhagyni a Stanfordot? – A lány hangja kicsit remegett, bár minden tőle telhetőt megtett, hogy nyugodtnak tűnjön.

– A szüleim a keleti parton élnek, és bár akadnak velük problémáim, előbb-utóbb szükségük lesz rám. – Elhallgatott, de Olive tudta, hogy még nem fejezte be. Felkészült. – A fő ok Tom. És az ösztöndíj. Szeretnék átállni több hasonló munkára, de az csak úgy lehetséges, ha jó eredményeket érünk el. Ha ugyanazon a tanszéken leszek, mint Tom, sokkal-sokkal hatékonyabbak lennénk. Szakmai szempontból a költözés nem kérdés.

Olive felkészült, de még így is mintha szegycsonton ütötték volna, amitől kiszökött belőle a szusz, felfordult a gyomra, és összeszorult a szíve. Tom. Ez Tomról szól.

– Hát persze – suttogta. Ez segített, hogy a hangja határozottabban csengjen. – Logikus.

– És neked is segíthetek akklimatizálódni – ajánlotta Adam jóval visszafogottabban. – Ha akarod. Bostonban. Tom laborjában. Körbevezetlek, ha te… magányos vagy. Veszek neked olyan sütőtökös cuccot.

Erre Olive nem válaszolhatott. Tényleg… nem válaszolhatott. Úgyhogy pár percig lehajtotta a fejét, megparancsolta magának, hogy szedje össze magát, aztán újra felemelte, és a férfira mosolygott.

Meg tudja tenni. Megteszi.

– Mikor indulsz holnap? – Valószínűleg csak átköltözik egy másik szállodába, közelebb a Harvard kampuszához.

– Korán.

– Oké. – Előrehajolt, és a férfi nyakába fúrta az arcát. Nem fognak aludni, egy másodpercet sem. Az nagy pazarlás lenne. – Nem kell felébresztened, amikor elmész.

– Akkor nem viszed le a táskáimat?

Olive belenevetett a nyakába, és még jobban belefúrta magát. Arra gondolt, hogy ez lesz a tökéletes éjszakájuk. És az utolsó.

Tizennyolcadik fejezet

♥ HIPOTÉZIS: Egy szív könnyebben törik össze még a leggyengébb hidrogénkötésnél is.

Nem a magasan járó nap ébresztette fel Olive-ot, sem a takarítónő; valószínűleg Adamnek, és az ajtóra kitett „Ne zavarjanak!”-táblának hála. Ami kirángatta az ágyból, bár nagyon-nagyon nem szeretett volna szembenézni a nappal, az az eszeveszett rezgés volt az éjjeliszekrényen.

A párnába temette az arcát, kinyújtotta a karját, hogy eljusson a telefonjáig, aztán a füléhez emelte.

– Igen? – nyögte, csak hogy rájöjjön, hogy ez nem egy hívás volt, hanem egy nagyon hosszú értesítésfolyam. Volt benne egy e-mail dr. Aslantól, aki gratulált az előadásához, és elkérte a felvételt, két üzenet Gregtől (Nem láttad a többcsatornás pipettát? Felejtős, megtaláltam.), egy Malcolmtól (hívj, ha ezt látod) és…

…száznegyvenhárom Anh-tól.

– Mi a…? – Pislogva nézte a képernyőt, megnyitotta a telefont, és elkezdett görgetni. Lehet, hogy száznegyvenhárom emlékeztető, hogy kenje be magát naptejjel?

Anh: O

Anh: M

Anh: G

Anh: OMG

Anh: Omg, omg, OMFG

Anh: Hol a fenében vagy?

Anh: OLIVE

Anh: OLIVE LOUISE SMITH

Anh: (viccelek, tudom, hogy nincs középső neved)

Anh: (De ha lenne, akkor Louise lenne MONDD HOGY NINCS igazam)

Anh: Hol VAGY?!?!?!

Anh: Annyi mindenről maradsz le ANNYI MINDENRŐL MARADSZ

Anh: HOL A FRANCBAN VAN A SZOBÁD MEGYEK HOZZÁD

Anh: OL erről beszélnünk kell SZEMÉLYESEN !!!!!1!!!!!!!!

Anh: MEGHALTÁL?

Anh: Jobban teszed, ha igen, CSAK ÍGY FOGOM MEGBOCSÁTANI, HOGY EBBŐL KIMARADSZ

Anh: Ol ez a valóság VAGY CSAK FANTÁZIA SJFGAJHSGFASF

Anh: OOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOL

Olive felnyögött, megdörzsölte az arcát, aztán úgy döntött, átugorja a többi százhuszonöt üzenetet, és elküldi Anh-nak a szobaszámát. Bement a fürdőszobába, és a fogkeféjéért nyúlt, próbálta nem észrevenni, hogy az a hely, ahol Adamé volt, most üres. Bármitől is van kiakadva Anh, őt valószínűleg nem fogja letaglózni. Jeremy ír szteptáncolt az összejövetelen, vagy Chase csomót kötött egy cseresznyeszárra a nyelvével. Nagyon szórakoztató, az tuti, de nem hal bele, ha bármelyiket kihagyja.

Megszárogatta az arcát, úgy gondolta, remekül nem gondolt arra, hogy mennyire sajog a teste; arra, hogy hogy bizsereg, úgy vibrál, mintha abba sem akarná hagyni sem kettő, sem három, sem öt óra múlva; Adam halvány, megnyugtató illatára a bőrén.

Ja. Remekül.

Amikor kilépett a fürdőből, valaki éppen be akarta törni az ajtót. Kinyitotta, Anh-t és Malcolmot látta, akik megölelték, és olyan hangosan és gyorsan kezdtek beszélni, hogy alig értette a szavakat; bár elkapta a „paradigmaváltó” és „életre szóló” meg „a történelem vízválasztó pillanata” kifejezéseket.

Végig fecsegtek, miközben elsétáltak Olive nem használt ágyához, és leültek. Miután még pár pillanatig túlbeszélték egymást, Olive úgy döntött, hogy közbelép, és feltartotta a kezét.

– Pillanat! – Máris fájt a feje. Ez a nap kész rémálom lesz, rengeteg okból kifolyólag. – Mi történt?

– A legfurább dolog – közölte Anh.

– A legmenőbb – szólt közbe Malcolm. – Úgy érti, a legmenőbb.

– Te hol voltál, Ol? Azt mondtad, csatlakozol hozzánk.

– Itt. Én csak… fáradt voltam az előadásom után, elaludtam, és…

– Béna, Ol, nagyon béna, de nincs időm letolni téged a bénaságodért, mert be kell avassalak, mi történt tegnap éjjel….

– Nekem kellene elmondanom. – Malcolm sötéten nézett Anh-ra. – Mivel rólam van szó.

– Jogos – engedett a lány nagyvonalú gesztussal. Malcolm elégedettnek tűnt, és megköszörülte a torkát.

– Ol, ki az, akivel hosszú évek óta szexelni akarok?

– Izé… – A lány a halántékát vakarta. Ha alaposan végiggondolja, kábé harminc embert fel tudott volna sorolni. – Victoria Beckham?

– Nem. Vagyis igen. De nem.

– David Beckham?

– Szintén igen. De nem.

– A másik Spice Girl? Az Adidas melegítős…

– Nem. Oké, igen, de ne celebekre koncentrálj, hanem emberekre a való életből…

– Holden Rodrigues – bukott ki türelmetlenül Anh-ból. – Összejött Rodriguesszel az összejövetelen. Ol, legnagyobb sajnálatomra tájékoztatnom kell téged, hogy letaszítottak a trónról, és többé nem te vagy az „Odavagyok egy oktatóért” klub elnöke. Szégyenkezve visszavonulsz, vagy elfogadod a pénztárosi pozíciót?

Olive pislogott. Többször. Piszok sokszor. Aztán hallotta, hogy azt mondja:

– Azta!

– Hát nem hihetetlenül fura…

– Menő, Anh – szólt közbe Malcolm. – Menő.

– Léteznek furán menő dolgok.

– Igen, de ez tisztán, 100%-ban menő és 0%-ban fura…

– Állj! – vágott közbe Olive. A fejfájása néhány szintet erősödött. – Holden nem is dolgozik a tanszéken. Mit keresett egyáltalán az összejövetelen?

– Gőzöm sincs, de kiváló meglátás, hogy mivel a farmakológián van, azt csinálhatunk, amit csak akarunk, anélkül, hogy szólnunk kellene bárkinek.

Anh félrebillentette a fejét.

– Komolyan?

– Bizony. Ellenőriztük a Stanford kapcsolattartási szabályzatát, miközben útban voltunk a gyógyszertárba gumiért. Gyakorlatilag ez volt az előjáték. – Malcolm boldogan lehunyta a szemét. – Fogok én még anélkül belépni egy patikába, hogy begerjednék?

Olive a torkát köszörülte.

– Nagyon örülök neked. – Tényleg így volt. Bár tényleg elég fura volt. – Hogy történt?

– Én mozdultam rá. Csodás volt!

– Szégyentelen volt, Ol. És csodás. Csináltam pár képet. Malcolm felháborodottan kapkodott levegő után.

– Oké, ez törvénytelen, és beperelhetnélek. De ha jól nézek ki rajtuk, küldd át!

– Úgy lesz, babám. És most mesélj nekünk a szexről!

A tény, hogy Malcolm, aki általában nagyon nyíltan beszélt a szexuális élete részleteiről, csak lehunyta a szemét, és mosolygott, többet mondott ezer szónál. Anh és Olive hosszú, lenyűgöző pillantást váltottak.

– És nem is ez a legjobb rész. Újra találkozni akar. Ma. Egy randin. Ő maga használta a „randi” szót, minden ráhatás nélkül. – A fiú hátradőlt a matracon. – Annyira dögös! És vicces. És kedves. Egy édes, mocskos dög.

Malcolm nagyon boldognak látszott. Olive nem tudott ellenállni: lenyelte a gombócot, ami valamikor tegnap éjjel költözött a torkába, felugrott az ágyra a fiú mellé, és olyan szorosan megölelte, amennyire csak tudta. Anh követte a példáját.

– Annyira örülök neked, Malcolm!

– Szintén. – Anh hangja tompán csengett a fiú hajában.

– Én is örülök magamnak. Remélem, komolyan gondolja. Emlékszel, amikor azt mondtam, hogy az aranyra edzek? Hát, Holden platina!

– Meg kéne kérdezned Carlsent, Ol – javasolta Anh. – Hátha tudja, mik Holden szándékai.

Valószínűleg nem lesz lehetősége rá a közeljövőben.

– Úgy lesz.

Malcolm kicsit arrébb csúszott, és Olive-hoz fordult.

– Tényleg elaludtál tegnap este? Vagy Carlsennel ünnepeltetek kimondhatatlan módokon?

– Ünnepeltünk?

– Elárultam Holdennek, hogy aggódom miattad, és azt mondta, hogy ti valószínűleg ünnepeltek. Valami olyasmit, hogy Carlsen pályázati pénzei hozzáférhetővé váltak? Egyébként sosem mondtad, hogy Carlsen és Holden legjobb barátok; ez olyan információnak tűnik, amit megoszthattál volna „a Holden Rodrigues fanclub alapító és leghangosabb tagjával”, aki egyben a lakótársad…

– Várj! – Olive tágra nyílt szemmel felült. – A hozzáférhetővé váló pénzek, azok… a lefagyasztottak? Azok, amiket a Stanford visszatartott?

– Talán? Holden mondott valamit arról, hogy a tanszékvezető végre engedett. Próbáltam figyelni, de Carlsenről beszélni kicsit hangulatgyilkos… ne vedd sértésnek! Plusz folyton elvesztem Holden szemében.

– És a hátsójában – tette hozzá Anh.

– És a hátsójában – sóhajtott boldogan Malcolm. – Nagyon szép hátsó.

Kis gödröcskék vannak a derekán.

– Úristen, Jeremynek is! Beléjük akarok harapni.

– Ugye, milyen cukik?

Olive már nem figyelt, állt az ágy előtt, fogta a telefonját, és leolvasta a dátumot.

Szeptember 29.

Szeptember 29. volt.

Persze tudta. Több mint egy hónapja tudta, hogy eljön ez a nap, de a múlt héten túlságosan lefoglalta, hogy az előadás miatt rettegjen, ahhoz, hogy bármi másra fókuszáljon, és Adam nem emlékeztette. Mindazok közepette, ami az elmúlt huszonnégy órában történt, nem csoda, hogy elfelejtette megemlíteni, hogy a pénz hozzáférhetővé vált. De akkor is…

Szorosan lehunyta a szemét, miközben Anh és Malcolm izgatott csacsogása egyre hangosabbá vált a háttérben. Amikor kinyitotta, a telefonján felvillant egy új értesítés. Adamtől.

Adam: Délután 16:30-ig interjúzom, de este szabad vagyok. Szeretnél vacsorázni? Több jó étterem is van a kampusz közelében (bár szégyenszemre futószalag nincs). Ha ráérsz, körbevezethetlek a kampuszon, talán még Tom laborjában is.

Adam: Persze semmi sem kötelező.

Majdnem délután két óra volt. Olive úgy érezte, hogy a csontjai kétszer nehezebbek, mint előző nap. Mély lélegzetet vett, kihúzta a vállát, és elkezdte pötyögni a választ Adamnek.

Tudta, mit kell tennie.

PONTBAN ÖTKOR kopogtatott a férfi ajtaján, és Adam másodperceken belül kinyitotta, még mindig nadrágban és ingben, biztosan ezt viselte az interjún, és…

Mosolygott rá. Nem azzal a féloldalas valamivel, amit Olive megszokott tőle, hanem igazi, valódi mosollyal. Gödröcskékkel, ráncokkal a szeme körül, és őszinte boldogsággal, hogy látja. Ez millió darabra törte a lány szívét, még mielőtt Adam megszólalt volna.

– Olive.

A lány még mindig nem jött rá, miért olyan egyedi, ahogy Adam kimondja a nevét. Rejlett mögötte valami, valami, ami még nem jutott a felszínre. Lehetőségek. Mélység. Olive eltűnődött, hogy tényleg így van-e, vagy hallucinál, és hogy Adam tudatában volt-e ennek. Olive sok mindenen tűnődött, aztán azt mondta magának, hogy hagyja abba. Semmit sem számított most már.

– Gyere be!

Ez még elegánsabb szálloda volt, és Olive a szemét forgatva azon tűnődött, hogy az emberek miért érzik szükségét, hogy több ezer dollárt vesztegessenek Adam Carlsen szállására, amikor ő alig figyel oda a környezetére. Adniuk kellene neki egy tábori ágyat, a pénzt pedig arra érdemes ügyekre költeni. Veszélyeztetett bálnákra. A pikkelysömörre. Olive-ra.

– Ezt elhoztam… gondolom, a tiéd. – A lány tett néhány lépést Adam felé, és előrenyújtott egy telefontöltőt lógó zsinórral, gondoskodva arról, hogy Adamnek ne kelljen hozzáérnie.

– Igen. Köszönöm.

– Az éjjeli lámpa mögött bújt el, valószínűleg ezért felejtetted el. – Olive összeszorította a száját. – Vagy talán ez az öregség. Talán már beütött a demencia. Azok a fránya amiloid plakkok.

A férfi sötét szemmel nézett rá, és Olive próbált nem mosolyogni, de már mosolygott is, Adam a szemét forgatta, és okostojásnak nevezte, és…

Ugyanaz. Megint ezt csinálják. A fenébe!

Olive engedte, hogy elkalandozzon a tekintete, mert… nem. Többé nem.

– Milyen volt az interjú?

– Jó. De ez csak az első nap.

– A hányból?

– Túl sokból. – Adam felsóhajtott. – Tommal is lesznek megbeszéléseim. Tom. Igen. Persze. Persze… ezért van itt. Elmagyarázni Adamnek, hogy…

– Kösz, hogy eljöttél! – mondta a férfi halk, őszinte hangon. Mintha azzal, hogy Olive felugrott egy vonatra, és beleegyezett, hogy találkozzanak, nagy örömöt szerzett volna neki. – Gondoltam, hogy talán a barátaiddal van programod.

A lány a fejét rázta.

– Nem. Anh elment valahová Jeremyvel.

– Sajnálom! – mondta Adam, és úgy tűnt, őszintén sajnálkozik, és Olive-nak lassan jutott csak eszébe a hazugsága és a férfi feltételezése, hogy ő Jeremybe szerelmes. Mindössze néhány héttel ezelőtt – máris nagyon messzinek tűnt – nem tudott rosszabbat elképzelni annál, mint hogy Adam rájön, mit érez iránta. Mindazok után, ami az elmúlt néhány napban történt, nagy butaságnak tűnt. Tényleg színt kellene vallania, de most már mi értelme? Adam gondolja csak, ami neki tetszik. Jobb lesz így neki, mint az igazság.

– Malcolm pedig… Holdennel van.

– Á, igen. – Adam bólintott, kimerültnek tűnt.

Olive egy pillanatra elképzelte, hogy Holden elküldte üzenetben Adamnek ugyanazt, amit neki és Anh-nak kellett kibírnia az elmúlt két órában, és elmosolyodott.

– Mennyire rossz?

– Rossz?

– Ez a valami Malcolm és Holden között?

– Á! – Adam a vállával a falnak támaszkodott, karba tette a kezét. – Szerintem nagyon jó is lehet. Legalábbis Holdennek. Nagyon kedveli Malcolmot.

– Elmondta neked?

– Be nem áll a szája. – Adam a szemét forgatta. – Tudtad, hogy Holden titokban tizenkét éves?

Olive felnevetett.

– Ahogy Malcolm is. Sokat randizik, és általában meg tud birkózni az elvárásokkal, de ez a dolog Holdennel… Szendvicset ebédeltem, erre csak úgy benyögte, hogy Holden allergiás a mogyoróra. Még csak nem is mogyoróvajas-lekváros volt.

– Nem allergiás, megjátssza, mert nem szereti a dióféléket. – Adam a halántékát masszírozta. – Ma reggel egy haikura ébredtem Malcolm könyökéről. Holden hajnali háromkor küldte.

– Jó volt?

Adam felvonta az egyik szemöldökét, és Olive megint nevetett.

– Ők ketten…

– A legrosszabbak. – Adam a fejét csóválta. – De azt hiszem, Holdennek szüksége lehet rá. Valakire, aki fontos neki, és akinek ő is fontos.

– Malcolmnak is. Én csak… aggódom, hogy ő talán többet akar Holdentől, mint amennyit ő adni tudna.

– Hidd el, Holden ezer örömmel adna be közös adóbevallást.

– Akkor jó. Örülök. – Olive elmosolyodott. Aztán a mosoly ugyanolyan gyorsan elhalványult. – Az egyoldalú kapcsolatok nagyon… nem jók. – Én csak tudom. És talán te is.

Adam a saját tenyerét fürkészte, nyilván arra a nőre gondolt, akit Holden említett.

– Nem. Nem azok.

Furcsa sajgás volt a féltékenység. Zavaros, ismeretlen, Olive nem volt hozzászokva. Félig metsző, félig zavaros és felesleges, nagyon más, mint a magány, amit tizenöt éves kora óta érzett. Olive-nak minden áldott nap hiányzott az anyja, de idővel képes volt megzabolázni a fájdalmat, és motivációvá alakítani a munkájához. Céllá. De a féltékenységgel… a gyötrelmével nem nyert semmit. Csak feldúlt gondolatokat és szorító érzést a mellkasában, valahányszor Adam felé kalandoztak a gondolatai.

– Kérnem kell tőled valamit – szólalt meg a férfi. A hangja komolyságától a lány felnézett.

– Persze.

– Az, akit tegnap meghallottál a konferencián… Olive megfeszült.

– Én inkább nem…

– Nem foglak kényszeríteni semmire. De bárki is volt, azt akarom…

Szerintem meg kellene fontolnod, hogy panaszt tegyél.

Úristen! Istenem. Ez valami kegyetlen vicc?

– Nagyon szereted a panaszokat, igaz? – Olive felnevetett, erőtlen kísérletet tett a viccelődésre.

– Komolyan beszélek, Olive. És ha úgy döntesz, hogy meg akarod tenni, segítek, amiben csak tudok. Elkísérhetlek, és beszélhetünk az SBD szervezőivel, vagy átmehetünk a Stanford panaszirodájába…

– Nem. Én… Adam, nem. Nem fogok panaszt tenni. – Olive a szemét dörzsölte az ujjhegyeivel, úgy érezte, hogy ez egy hatalmas, fájdalmas vicc. Kivéve, hogy Adamnek fogalma sincs róla. Tényleg meg akarta őt védeni, miközben Olive másra sem vágyott, mint hogy… Adamet védje meg. – Már döntöttem. Több kárt okozna, mint hasznot.

– Tudom, miért gondolod ezt. Én ugyanezt éreztem a doktori alatt a mentorommal. Mind így voltunk ezzel. De vannak megoldások. Bárki is az, ő…

– Adam, én… – Olive végigsimított az arcán. – Azt akarom, hogy engedd el! Kérlek!

A férfi az arcát fürkészte, hosszú percekig hallgatott, aztán bólintott.

– Oké. Persze. – Ellökte magát a faltól, és kiegyenesedett, egyértelműen nem örült, hogy ejtenie kell a témát, de igyekezett. – Szeretnél elmenni vacsorázni? Van egy mexikói étterem a közelben. Vagy ehetünk sushit… igazi sushit. És egy mozi is. Talán ott játszanak pár olyan filmet, amiben nem halnak meg lovak.

– Én nem… Igazából nem vagyok éhes.

– Ó! – Adam arca incselkedő lett. – Azt hittem, az lehetetlen.

– Én is. – Olive erőtlenül nevetett, aztán kényszerítette magát, hogy folytassa. – Ma szeptember 29. van.

Csönd. Adam türelmesen és kíváncsian fürkészte az arcát.

– Igen.

Olive az alsó ajkába harapott.

– Tudod, mit döntött a tanszékvezető a forrásaidról?

– Ó, igen. Feloldották a pénzt. – Adam boldognak tűnt, a szeme szinte kisfiúsan csillogott. Olive szíve kicsit megszakadt. – Ma akartam elmondani vacsora közben.

– Remek! – Olive-nak sikerült mosolyognia, gyenge, szánalmas mosollyal, miközben a szorongása egyre nőtt. – Ez tényleg nagyszerű, Adam! Örülök neked.

– Biztosan a naptejezési képességeid miatt.

– Aha. – Olive mosolya hamisan csengett. – Beírom az önéletrajzomba. Kamubarátnő széleskörű tapasztalatokkal. Microsoft Office és kiváló naptejkenési képesség. Azonnal rendelkezésre áll, csak komoly érdeklődőknek.

– Nem azonnal. – Adam kíváncsian nézett rá. Gyengéden. – Azt mondanám, egy ideig nem.

A súly, ami azóta nyomta Olive gyomrát, amióta rájött, hogy mit kell tennie, még nagyobb lett. Most… itt az idő. A kóda. A pillanat, amikor minden véget ér. Képes rá, meg is teszi, és minden jobbra fordul.

– Szerintem igen. – Olive nagyot nyelt, és mintha sav folyt volna le a torkán. – Elérhető leszek. – Adam arcát fürkészte, látta a zavarát, és a keze ökölbe szorult a pulcsijában. – Adtunk magunknak egy határidőt, Adam. És mindent elértünk, amit akartunk. Jeremy és Anh között komoly a dolog… Kétlem, hogy egyáltalán emlékeznek, hogy Jeremyvel randiztunk. A forrásaidat pedig felszabadították, ami szuper. Az igazság az…

Olive szeme égett. Szorosan lehunyta, sikerült visszaszorítania a könnyeket. Épphogy.

Az igazság az, Adam, hogy a barátod, kutatótársad, az ember, akit egyértelműen szeretsz, és akihez közel állsz, rettenetes és álnok. Olyasmiket mondott nekem, amik lehettek igazságok, vagy talán hazugságok… Nem tudom.

Többé már semmiben sem vagyok biztos, és nagyon szeretnélek megkérdezni, borzasztóan szeretnélek. De rettegek, hogy talán igaza van, és te nem fogsz hinni nekem. Attól pedig még jobban félek, hogy hiszel nekem, és amit elmondok, arra kényszerít téged, hogy lemondj valamiről, ami nagyon fontos neked: a barátságotokról és a közös munkátokról. Mindentől rettegek, amint látod. Úgyhogy ahelyett, hogy elmondanám ezt az igazságot, elmondok egy másikat. Egy olyat, ami szerintem a legjobb lesz számodra. Olyan igazságot, ami engem kivesz az egyenletből, de jobbá teszi az eredményt. Mert kezdek azon tűnődni, vajon ezt jelenti-e, ha az ember szerelmes. Darabokra téped magad, hogy a másik egész maradhasson.

Olive mély lélegzetet vett.

– Az igazság az, hogy szuperek voltunk. És ideje, hogy befejezzük.

Abból, ahogy Adam ajka szétvált, ahogy zavart tekintete az övét kereste, Olive tudta, hogy még nem egészen érti, hogy mit mondott. – Szerintem nem kell konkrétan elmondanunk senkinek – folytatta. – Az emberek nem fognak minket együtt látni, és egy idő után azt hiszik majd, hogy… hogy nem működött. Hogy szakítottunk. És te talán… – Ez volt a legnehezebb rész. De Adam megérdemelte, hogy hallja. Hisz ő is ezt mondta neki, amikor azt hitte, hogy Jeremybe szerelmes. – A legjobbakat kívánom neked, Adam. A Harvardon és… az igazi barátnőddel. Bárkit is választasz. Nem tudom elképelni, hogy valaki ne viszonozza az érzéseidet.

Olive érzékelte a pontos pillanatot, amikor Adamnek leesett. Látta az arcán viaskodó érzéseket: a meglepetést, a zavart, halvány makacsságot, a pillanat törtrészéig sebezhetőséget, ami mind egy üres kifejezésbe olvadt össze. Aztán látta, hogy mozog a torka.

– Értem – mondta Adam. – Rendben. – A cipőjét bámulta, meg se rezzent. Lassan elfogadta a szavait.

Olive hátralépett, és hintázott a sarkán. Kint megcsörrent egy iPhone, és pár másodperccel később valaki nevetésben tört ki. Normális zajok egy normális napon. Normális, mint ez az egész.

– Így lesz a legjobb – mondta Olive, mert a köztük lévő csendet… nem bírta elviselni. – Ebben egyeztünk meg.

– Amit csak akarsz. – Adam hangja rekedt volt, és… távolinak tűnt.

Visszahúzódott valahová önmagába. – Amire csak szükséged van.

– Nem tudom neked eléggé megköszönni, amit értem tettél. Nem csak Anh miatt. Amikor megismerkedtünk, nagyon egyedül voltam, és… – Olive egy pillanatig nem tudta folytatni. – Köszönöm a sok sütőtökös cuccot, a Western blotot, hogy elrejtetted a kitömött mókusokat, amikor átmentem hozzád, és…

Nem tudta tovább folytatni, anélkül nem, hogy ne akadjanak a torkán a szavak. A csípés a szemében már égett, azzal fenyegette, hogy kibuggyan, úgyhogy egyet bólintott, határozottan, ennek a levegőben lógó mondatnak a végén sehol sem látszott a pont.

És ennyi lett volna. Biztosan ez lett volna a vége. Ennyiben hagyták volna, ha Olive nem megy el Adam mellett útban az ajtó felé. Ha a férfi nem állította volna meg azzal, hogy a csuklójára teszi a kinyújtott kezét. Ha nem húzta volna vissza azonnal, és nézett volna rá elképedt arccal, mintha megdöbbentette volna, hogy hozzá mert érni a lányhoz anélkül, hogy először engedélyt kért volna.

Ha nem mondta volna, hogy:

– Olive, ha bármikor szükséged van bármire a világon. Bármire. Bármikor. Hozzám jöhetsz. – Az álla mozgott, mintha még mondani akarna valamit, amit mélyen bent tartott. – Az akarom, hogy hozzám gyere.

Olive szinte észre sem vette, hogy letörölte a nedvességet az arcáról a kézfejével, sem azt, hogy közelebb lépett. A férfi illata riasztotta fel; szappan és valami sötét, halvány, de olyan ismerős. Az agya feltérképezte Adamet, elraktározta az összes érzékszervében. A szemében a majdnem-mosolyát, a kezében a bőrét, az illatát az orrában. Még csak gondolkodnia sem kellett, hogy mit tegyen, csak lábujjhegyre állt, a bicepszére szorította az ujjait, és gyengéden arcon csókolta. Adam bőre puha volt, meleg és kicsit szúrós; váratlan, de nem kellemetlen.

Illő búcsú, gondolta Olive. Megfelelő. Elfogadható.

Mint a férfi keze, ahogy a derekára siklott, ahogy a testéhez húzta, nem hagyta, hogy leereszkedjen a sarkára, és ahogy a feje fordult, amíg Olive ajka már nem az arcbőrét súrolta. A lány lélegzete elakadt, egy fuvallat a férfi szája sarkánál, és pár értékes másodpercig Olive csak dőzsölt benne, a mély gyönyörben, ami mindkettőjükön végigcikázott, amikor lehunyták a szemüket, és megengedték maguknak, hogy csak legyenek, itt, egymással.

Csend. Nyugalom. Egy utolsó pillanat.

Aztán Olive kinyitotta a száját, elfordította a fejét, és a férfi ajkának suttogott.

– Kérlek!

Adam mélyen a mellkasában felnyögött. De Olive zárta be a köztük levő távolságot, ő mélyítette el a csókot, ő volt, aki a kezével a férfi hajába túrt, rövid körmei súrolták a fejbőrét. Ő volt az, aki még közelebb húzta Adamet, és a férfi lökte neki a falnak, és nyögött bele a szájába.

Ijesztő volt. Ijesztően jó érzés volt. Milyen könnyű lett volna nem abbahagyni. Engedni, hogy az idő megnyúljon és megmerevedjen, megfeledkezni minden másról, és egyszerűen örökre itt maradni, ebben a pillanatban.

De Adam húzódott el először, és állta Olive tekintetét, miközben próbálta összeszedni magát.

– Jól volt, igaz? – kérdezte a lány halvány, vágyakozó mosollyal.

Ő maga sem volt benne biztos, hogy mire céloz. Talán Adam ölelő karjaira. Talán erre az utolsó csókra. Talán minden másra. A naptejre, Adam nevetséges válaszaira a kedvenc színével kapcsolatban, a késő éjszakai csendes beszélgetésekre… mindegyik annyira jó volt.

– Az volt. – A férfi hangja túl mély volt ahhoz, hogy az övé legyen. Amikor még egyszer utoljára Olive homlokára szorította az ajkát, a lány érezte, hogy a férfi iránti szerelme nagyobbra duzzad, mint egy áradó folyó.

– Azt hiszem, jobb, ha megyek – mondta csendesen, anélkül, hogy ránézne. A férfi szó nélkül elengedte, úgyhogy indult.

Amikor hallotta, hogy kattan a háta mögött becsukódó ajtó, az olyan volt, mintha elképzelhetetlen magasságból zuhanna le.

Tizenkilencedik fejezet

♥ HIPOTÉZIS: Ha kétségeim támadnak, és tanácsot kérek egy barátomtól, az megmenti a hátsómat.

Olive a következő napot a szállodában töltötte, aludt, sírt, és pont azt csinálta, ami eleve belekeverte ebbe a slamasztikába: hazudott. Azt mondta Malcolmnak és Anh-nak, hogy egész nap lefoglalják a főiskolás barátai, összehúzta a sötétítőfüggönyöket, aztán beletemetkezett az ágyába. Ami gyakorlatilag Adam ágya volt.

Nem engedte meg magának, hogy túl sokat agyaljon a helyzeten. Valami a bensőjében – nagy valószínűséggel a szíve – több nagy darabra tört, nem ezer darabra, inkább szépen kettéhasadt, aztán megint ketté. Csak arra volt képes, hogy leüljön az érzései romjai közé, és fetrengjen bennük. Az, hogy a nap nagy részét átaludta, nagyban segített tompítani a fájdalmat. Hamar kezdett rájönni, hogy a zsibbadtság jó.

Az azutáni napon is hazudott. Úgy tett, mintha dr. Aslan az utolsó pillanatban megkérte volna valamire, amikor a barátai hívták, hogy csatlakozzon hozzájuk a konferencián vagy a Boston környéki kirándulásokon, aztán mély, erősítő lélegzetet vett. Széthúzta a függönyöket, kényszerítette a vérét, hogy újra folyni kezdjen (ötven felüléssel, ötven terpeszugrással és ötven fekvőtámasszal, bár az utolsónál csalt azzal, hogy négykézláb csinálta), aztán lezuhanyozott, és harminchat órája először fogat mosott.

Nem volt könnyű. Amikor meglátta Adam Biológia Nindzsa pólóját a tükörben, sírva fakadt, de emlékeztette magát, hogy meghozta a döntést. Úgy döntött, hogy Adam jólétét helyezi előtérbe, és nem bánta meg. De átkozott legyen, ha hagyja, hogy Tom „Rohadék” Benton learassa a babért egy olyan projektért, amin ő évek óta dolgozott. Egy projektért, ami mindennél fontosabb neki. Talán az élete nem más, mint egy könnyes kis történet, de az ő könnyes kis története.

Lehet, hogy a szíve összetört, de az agya jól működött.

Adam azt mondta, hogy a legtöbb professzor azért nem vette a fáradtságot, hogy válaszoljon, sőt talán még el sem olvasta az e-mailjét, mert hallgató volt. Úgyhogy megfogadta a tanácsot: írt egy e-mailt dr. Aslannak, és megkérte, hogy mutassa be őt az összes kutatónak, akikkel korábban felvette a kapcsolatot, és annak a két embernek is, akik ott voltak a szekciójában, és érdeklődtek a munkája iránt. Dr. Aslan közel járt a nyugdíjhoz, és többé-kevésbé felhagyott a tudományos munkával, de még mindig teljes egészében stanfordi professzor volt. Ennek jelentenie kellett valamit.

Aztán alaposan utánanézett a neten a kutatási etikának, a plagizálásnak és az ötletlopásnak. Az ügy kicsit homályos volt, tekintve hogy – igen felelőtlenül, már megértette – mindegyik protokollját részletesen leírta a Tomnak készített jelentésben. De amint tisztább fejjel kezdte vizsgálni a helyzetet, úgy döntött, nincs akkora vész, mint eredetileg gondolta. Végtére is a jelentés, amit írt, jól strukturált és alapos. Néhány ügyes húzással tudományos publikációt varázsolhat belőle. Remélhetőleg gyorsan átmegy a szakértői bírálaton, és így az eredmények az ő neve alatt jelennek meg.

Úgy döntött, arra koncentrál, hogy az összes sértése és durva megjegyzése dacára Tomot, az USA egyik legjobb rákkutatóját érdekelte annyira a munkája, hogy ellopja a kutatási ötleteit. Ezt egy nagyon-nagyon rejtett bóknak vette.

A következő órákban gondosan kerülte, hogy Adamre gondoljon, és helyette más lehetséges kutatókat keresett, akik esetleg támogatnák őt jövőre. Kicsi volt rá az esély, de meg kellett próbálnia. Amikor valaki kopogtatott az ajtón, már délután volt, és három új névvel bővítette a listáját. Gyorsan magára kapott valamit, hogy kinyissa az ajtót, a takarítónőre számítva. Amikor Anh és Malcolm berontott, Olive átkozta magát, hogy nem nézett ki a kukucskálón. Tényleg megérdemelné, hogy végezzen vele egy sorozatgyilkos.

– Oké – kezdte Anh, és rávetette magát Olive még bevetetlen ágyára –, két mondatot kapsz, hogy meggyőzz, miért ne kellene haragudnom rád, amiért elfelejtetted megkérdezni, hogy sikerült az információs rendezvényem.

– A francba! – Olive a szája elé kapta a kezét. – Piszkosul sajnálom! Hogy ment?

– Tökéletesen! – Anh szeme csillogott a boldogságtól. – Remek közönségünk volt, és mindenki imádta. Úgy tervezzük, hogy évenként megrendezzük, és hivatalosan létrehozunk egy szervezetet. Egyenrangú mentorálás! Ezt hallgasd meg: minden doktorishoz két alapszakos tartozik. Amikor bejutnak a doktori képzésre, mindenki újabb két alapszakost mentorál. És tíz éven belül elfoglaljuk az egész rohadt világot!

Olive ránézett, és szóhoz sem jutott.

– Ez… elképesztő vagy!

– Az vagyok, igaz? Oké, most jöhet a nyalizásod. Éééés, rajta!

Olive szóra nyitotta a száját, de hosszú ideig nem jött ki rajta semmi.

– Nem igazán van kifogásom. Csak lefoglalt… valami, amit dr. Aslan kért meg, hogy fejezzek be.

– Ez nevetséges! Bostonban vagy. Odakint kellene lenned egy ír pubban, ahol úgy tehetsz, mintha szeretnéd a Red Soxot, és Dunkies hamburgert enni, nem dolgozni. Ráadásul a főnöködnek.

– Gyakorlatilag egy munkakonferenciára jöttünk ide – mutatott rá Olive.

– Konferencia-gongferencia. – Malcolm csatlakozott Anh-hoz az ágyon.

– Elmehetünk valahova hármasban? – könyörgött Anh. – Menjünk végig a Freedom Trailen! Fagyival. És sörrel.

– Jeremy hol van?

– Bemutatja a poszterét. Én meg unatkozom – válaszolta Anh csibészes mosollyal.

Olive-nak semmi kedve nem volt társasághoz, sem sörhöz, sem holmi szabadságösvényekhez, de valamikor meg kell tanulnia hatékonyan boldogulni a társadalomban összetört szívvel.

Mosolyogva azt mondta:

– Hadd nézzem meg az e-mailjeimet, aztán mehetünk. – Megmagyarázhatatlan okból körülbelül tizenöt üzenet gyűlt össze abban a 30 percben, amióta utoljára rápillantott, ebből csak egy nem volt spam.

Ma, 15:11

FELADÓ: Aysegul-Aslan@stanford.edu

CÍMZETT: Olive-Smith@stanford.edu

TÁRGY: Re: Kutatók felkeresése hasnyálmirigyrák-projekthez.

Olive,

örömmel bemutatom kutatóknak, és kérdezem meg őket, hogy van-e a laborjaikban lehetőség a maga számára. Egyetértek, hogy talán készségesebbek lesznek, ha az e-mail tőlem érkezik. Küldje át a listát, kérem!

Egyébként, még mindig nem továbbította az előadás felvételét. Alig várom, hogy meghallgassam!

Szívélyes üdvözlettel:

Aysegul Aslan, PhD.

Olive magában számolt, hogy eldöntse, udvarias-e elküldeni a listát, de a felvételt nem (valószínűleg nem), sóhajtott, és elkezdte AirDroppal átküldeni a fájlt a laptopjára. Amikor meglátta, hogy több órás, mert elfelejtette leállítani a telefonját az előadása után, a sóhaj nyögéssé változott.

– Ez el fog tartani egy darabig, srácok. El kell küldenem egy hangfájt dr.

Aslannak, és előtte meg kell vágnom.

– Jó – fújtatott Anh. – Malcolm, szeretnél szórakoztatni minket sztorikkal a Holdennel tartott randidról?

– Oké, először is iszonyat cuki babakék ing volt rajta.

– Babakék?

– Fogd be, semmi szkeptikus hangnem. Aztán vett nekem virágot.

– Honnan szerzett virágot?

– Nem tudom.

Olive nézegette az MP3-as fájlt, próbálta kitalálni, hol vágja meg. A vége hosszú percekig tartó csend volt, amikor a hotelszobában hagyta a telefont.

– Talán a büféből lopta – mondta szórakozottan. – Azt hiszem, a földszinten láttam rózsaszín szegfűt.

– Rózsaszín szegfű volt?

– Talán.

Anh felvihogott.

– És még azt mondják, hogy a romantika halott.

– Fogd be! Aztán a randi eleje felé történt valami. Valami katasztrofális, ami csakis velem történhet meg, tekintve, hogy az egész nyamvadt családom a tudomány megszállottja, ezért eljárnak az összes konferenciára. Az összesre.

– Ne! Mondd, hogy nem…

– De. Amikor odaértünk az étterembe, ott voltak mind, az anyám, az apám, a nagybátyám és a nagyapám. Akik ragaszkodtak hozzá, hogy csatlakozzunk. Vagyis az első randim Holdennel egy nyavalyás hálaadás napi vacsora volt.

Olive felnézett a laptopjából, és szörnyülködő pillantással nézett össze Anh-nal.

– Mennyire volt rossz?

– Vicces, hogy kérdezed, mert legnagyobb nyugtalanságomra közölnöm kell, hogy rohadtul elképesztő volt. Imádták őt… mert nagymenő kutató, és mert lágyabb, mint egy biosmoothie; és két óra alatt valahogy segített meggyőzni a szüleimet, hogy a tervem arról, hogy az iparban kutassak, csúcs. Nem viccelek; ma reggel az anyám felhívott, és végig arról beszélt, hogy mennyit fejlődtem, mint ember, és végre én irányítom a jövőmet, és a randipartnereim is ezt tükrözik. Azt mondta, hogy apu egyetért. Elhiszitek ezt? Mindegy. Vacsora után fagyiztunk, aztán visszamentünk Holden hotelszobájába, és úgy 69-eztünk, mintha nem lenne hol…

– Egy hozzád hasonló lány, aki a kutatói karrierje elején rájött, hogy úgy juthat előre, ha ismert, sikeres kutatókkal kefél. Adammel is keféltél, igaz? Mind a ketten tudjuk, hogy ugyanazért velem is kef…

Olive rácsapott a space-re, azonnal megállította a felvétel lejátszását. A szíve kalapált; először a zavartól, aztán a felismeréstől, hogy akaratán kívül mit rögzített, és végül a dühtől, hogy újra hallja a szavakat. Remegő kezét az ajkához emelte, próbálta kitörölni Tom hangját a fejéből. Két napig próbált helyrejönni, és most…

– Ez mi a franc volt? – kérdezte Malcolm.

– Ol? – Anh óvatos hangja emlékeztette a lányt, hogy nincs egyedül a szobában. Felnézett, és azt látta, hogy a barátai felültek. Az aggodalomtól és a döbbenettől tágra nyílt szemmel bámultak rá.

Olive a fejét rázta. Nem akarta… nem, nem volt ereje elmagyarázni.

– Semmi. Csak…

– Felismerem – közölte Anh, és leült mellé. – Felismerem a hangot. Arról az előadásról, amire elmentünk. – Elhallgatott, Olive tekintetét kereste. – Ez Tom Benton volt, igaz?

– Mi a…? – Malcolm felállt. Valódi ijedség érződött a hangjában. Düh is.

– Ol, miért van felvételed arról, hogy Tom Benton ilyen szarságokat mond? Mi történt?

Olive felnézett rá, aztán Anh-ra. Aggódó, hitetlenkedő pillantással fürkészték őt. Anh valamikor biztosan megfogta a kezét. A lány azt mondta magának, hogy erősnek kell lennie, gyakorlatiasnak, zsibbadtnak, de…

– Én csak…

Olive megpróbálta. Tényleg megpróbálta. De az arca elkámpicsorodott, és az elmúlt néhány nap lesújtott rá. Belemart. Előrehajolt, Anh ölébe temette a fejét, és elsírta magát.

OLIVE-NAK NEM ÁLLT szándékában újra hallani Tom mérgező szavait, úgyhogy odaadta a barátainak a fejhallgatóját, kiment a fürdőszobába, és megnyitotta a csapot, amíg a végére nem értek. Kevesebb mint tíz percig tartott, de azt Olive végigbőgte. Amikor Malcolm és Anh bejött, leültek mellé a földre. Anh is sírt, kövér, dühös könnycseppek gördültek le az arcán.

Legalább van itt egy kád, amit telesírhatunk, gondolta Olive, miközben átnyújtotta a vécépapírtekercset, amit őrizgetett.

– Ő a legundorítóbb, legálnokabb, legszégyentelenebb, legelvtelenebb emberi lény! – közölte Malcolm. – Remélem, épp kirobbanó hasmenése van. Remélem, genitális szemölcsöt kap. Remélem, az univerzum legnagyobb, legfájdalmasabb aranyerével kell együtt élnie. Remélem…

Anh félbeszakította:

– Adam tudja? Olive a fejét rázta.

– El kell mondanod neki. Aztán fel kell jelentenetek Bentont, és ki kell rúgatni.

– Nem, én… nem tehetem.

– Ol, figyelj ide! Amit Tom mondott, az szexuális zaklatás. Kizárt, hogy Adam ne hinne neked… arról nem is beszélve, hogy van egy felvételed.

– Nem számít.

– Dehogynem!

Olive megtörölte az arcát a tenyerével.

– Ha elmondom Adamnek, többé nem akar majd együttműködni Tommal, és a projekt, amin együtt dolgoznak, túlságosan fontos neki. Arról nem is beszélve, hogy jövőre el akar menni a Harvardra, és…

Anh felhorkant.

– Dehogy akar!

– De. Nekem azt mondta…

– Ol, láttam, hogy néz rád. Fülig beléd van zúgva. Kizárt, hogy el akar majd menni Bostonba, ha te nem mész… Én meg halálbiztos, hogy nem engedem, hogy elmenj dolgozni ahhoz a gennyládához… Mi van? – A tekintete Olive-ról Malcolmra siklott, akik hosszan összenéztek. – Miért néztek így egymásra? És miért vágjátok azt a belső poénos arcot?

Malcolm sóhajtva összecsípte az orrnyergét.

– Oké. Anh, most jól figyelj! És mielőtt megkérdeznéd… Nem, ezt nem én találom ki. Ez a valóság. – Mély lélegzetet vett, mielőtt belekezdett. – Carlsen és Olive sosem jártak. Eljátszották, hogy te elhidd, hogy Olive többé már nincs oda Jeremyért; akiért eleve soha nem is volt oda. Azt nem tudom, hogy Adam mit nyert ezzel, azt elfelejtettem megkérdezni. De Olive-nak a kamurandizás közben érzései támadtak Carlsen iránt, erről hazudott neki, és úgy tett, mintha valaki másba lenne szerelmes. De aztán…

– Malcolm oldalpillantást küldött Olive felé. – Hát, nem akartam kíváncsiskodni, de abból ítélve, hogy a múltkor csak egy ágy volt használatban ebben a szobában, elég biztos vagyok benne, hogy történt néhány… új fejlemény.

Annyira fájdalmasan pontos volt, hogy Olive-nak muszáj volt a térdébe rejteni az arcát. Épp akkor, amikor Anh azt mondta:

– Ez nem a valóság.

– De az.

– Biztos nem. Ez egy Hallmark film. Vagy egy rosszul megírt regény fiatal felnőtteknek. Amit nem fognak elkapkodni. Olive, mondd meg Malcolmnak, hogy tartsa meg a főállását, sosem lesz belőle író.

Olive rávette magát, hogy felnézzen, és Anh-t még soha nem látta ennyire elgondolkodni.

– Ez az igazság, Anh. Nagyon sajnálom, hogy hazudtam. Nem akartam, de…

– Kamurandiztál Adam Carlsennel? Olive bólintott.

– Úristen, tudtam, hogy az a csók fura! Olive védekezően felemelte a kezét.

– Anh, sajnálom…

– Kamurandiztál Adam… Rohadt… Carlsennel…?

– Jó ötletnek tűnt, és…

– De láttam, hogy megcsókoltad! A tanszék parkolójában!

– Csak azért, mert kényszerítettél…

– De beleültél az ölébe!

– Ismétlem, te kényszerítettél… egyébként nem az volt a barátságunk legfényesebb pillanata…

– De naptejet kentél rá! Legalább száz ember előtt!

– Csak azért, mert valaki rávett. Nem látsz ebben egy mintát? Ahn a fejét rázta, mintha hirtelen elborzadna a saját tetteitől.

– Én csak… olyan jól néztetek ki együtt! Annyira nyilvánvaló volt abból, ahogy Adam rád nézett, hogy megőrül érted. A másik meg… úgy néztél rá, mintha ő lenne az egyetlen pasi a Földön, meg mintha kényszerítetted volna magad a visszafogottságra, és azt akartam, hogy tudd, kifejezheted az érzéseidet, ha akarod… Én tényleg azt hittem, hogy segítek neked, és… te kamurandiztál Adam Carlsennel?

Olive felsóhajtott.

– Figyelj, sajnálom, hogy hazudtam. Légyszi, ne utálj, én…

– Nem utállak. Ó?

– Te… nem?

– Persze, hogy nem. – Anh fel volt háborodva. – Kicsit magamat utálom, amiért kényszerítettelek minderre. Hát, talán nem „utálom”, de írnék magamnak egy erős nyelvezetű e-mailt. És hihetetlenül hízelgő, hogy ilyesmit tettél értem. Mármint téves, nevetséges, feleslegesen nyakatekert, egy két lábon járó rom-com kliségyűjtemény vagy, és… Istenem, Ol, akkora idióta vagy! De nagyon szeretnivaló idióta, és az én idiótám. – Hitetlenkedve csóválta a fejét, de megszorította Olive térdét, és Malcolmra pillantott. – Várj! A te kavarásod Rodriguesszel igaz? Ti ketten úgy tesztek, mintha kufircolnátok, hogy egy bíró neki ítélje a nemrég elárvult keresztgyerekei felügyeleti jogát?

– Nagyon is igaz. – Mosolygott öntelten Malcolm. – Úgy kefélünk, mint a nyulak.

– Szuper! Na, Ol, erről majd még beszélünk. Sokat. Valószínűleg még vagy ezer évig fogunk beszélni a 21. század legnagyobb kamukapcsolatáról, de most koncentráljunk Tomra, és… Nem oszt, nem szoroz, hogy Adammel együtt vagytok-e, vagy sem. Attól még úgy gondolom, hogy tudni akarná. Én tudni akarnám. Ol, fordított helyzetben, ha te veszíthetnél el valamit, és Adamet szexuálisan zaklatták volna…

– Engem nem zaklattak.

– De igen, Ol. – Anh tekintete őszinte volt, lángolva nézett a szemébe, és Olive akkor értette meg, mekkora horderejű dolog történt. Hogy mit is tett Tom.

Reszketeg lélegzetet vett.

– Fordított helyzetben én tudni akarnám. De ez más.

– Miért más?

Mert szerelmes vagyok Adambe. És ő nem szerelmes belém. Olive a halántékát dörzsölte a súlyosbodó fejfájás ellen.

– Nem akarok elvenni tőle valamit, amit imád. Adam tiszteli és csodálja Tomot, és tudom, hogy Tom támogatta őt a múltban. Talán jobb, ha nem tudja.

– Bárcsak ki tudnánk deríteni, hogy Adam mit szeretne inkább! – jegyezte meg Malcolm.

Olive válaszul szipogott.

– Aha.

– Bárcsak lenne valaki, aki nagyon jól ismeri Adamet, akit megkérdezhetnénk! – folytatta Malcolm most hangosabban.

– Aha – ismételte Anh –, az klassz lenne. De nincs, szóval…

– Bárcsak lenne valaki ebben a szobában, aki nemrég kezdett randizni azzal, aki majdnem három évtizede Adam legközelebbi barátja! – folytatta Malcolm majdnem üvöltve, tele passzív-agresszív felháborodással, Anh és Olive pedig tágra nyílt szemmel egymásra nézett.

– Holden!

– Megkérdezhetnéd Holdentől! Malcolm fújtatott.

– Ti ketten annyira okosak tudtok lenni, és mégis annyira lassúak. Olive-nak hirtelen eszébe jutott valami.

– Holden utálja Tomot.

– Hm? Miért utálja?

– Nem tudom. – Olive vállat vont. – Adam legyintett, hogy ez csak Holden fura személyisége, de…

– Hé! Az emberem személyisége tökéletes.

– Talán van még valami más is a háttérben? Anh energikusan bólintott.

– Malcolm, Olive hol találja Holdent ebben a percben?

– Nem tudom. De… – a fiú önelégült mosollyal megkocogtatta a telefonját – véletlenül megvan a száma.

HOLDEN (vagy BuborékPopsi, ahogy Malcolm elmentette a névjegyek közé) épp befejezte az előadását. Olive elkapta az utolsó öt percét – valami a kristálytanról, amit a lány nem értett, és nem is akart megérteni –, és egyáltalán nem lepte meg, hogy milyen gördülékeny és karizmatikus szónok. Odasétált a pódiumhoz, miután a férfi befejezte a kérdéseket, és Holden elmosolyodott, amikor észrevette, ahogy lépked fel a lépcsőn, úgy tűnt, őszintén örül, hogy látja.

– Olive! Az új lakótárs-rokonom!

– Hogyne. Igen. Remek előadás. – A lány rászólt magára, hogy ne tördelje tovább a kezét. – Kérdezni akartam valamit…

– A nukleinsavakról a negyedik dián? Mert ott totál baromságokat mondtam. A PhD-hallgatóm csinálta az ábrát, és ő sokkal okosabb nálam.

– Nem. A kérdés Adammel kapcsolatos… Holden arca felderült.

– Vagyis igazából Tom Bentonnal.

Az arca ugyanolyan gyorsan elsötétült.

– Mi van Tommal?

Hát ez az. Pontosan mi is van Tommal? Olive nem tudta biztosan, hogyan közelítse meg a témát. Nem tudta pontosan, mit akar megkérdezni. Persze, rázúdíthatta volna Holdenre az egész élettörténetét, és könyöröghetett volna neki, hogy hozza helyre helyette ezt a káoszt, de valahogy nem tűnt jó ötletnek. Egy pillanatig kutakodott az agyában, aztán ott kötött ki, hogy:

– Tudtad, hogy Adam azon gondolkodik, hogy Bostonba költözik?

– Aha. – Holden a szemét forgatva a magas ablakokra mutatott. Hatalmas, baljós felhők fenyegettek azzal, hogy szakadó eső robban ki belőlük. A szeptemberhez képest már így is hűvös szél egy magányos hikoridiófát rázott. – Ki ne akarna ideköltözni Kaliforniából? – mérgelődött.

Olive szerette, hogy vannak évszakok, de ezt a gondolatot megtartotta magának.

– Szerinted… Szerinted boldog lesz itt? Holden egy percig elmélyülten fürkészte őt.

– Tudod, te már így is a kedvencem voltál Adam barátnői közül; nem mintha sokan lettek volna; kábé egy évtizede te vagy az egyetlen nő, aki versenyre kelhet a számítógépes modellezéssel; de ezért a kérdésért egy életre szóló első helyezés jár. – Holden egy pillanatig elgondolkodott. – Azt hiszem, Adam boldog lehet itt… a maga módján persze. Mogorván, kedvtelenül boldog. De igen, boldog. Feltéve, ha te is itt vagy.

Olive nem engedte meg magának, hogy felhorkanjon.

– Feltéve, ha Tom viselkedik.

– Miért mondod ezt? Én… nem akarok kíváncsiskodni, de a Stanfordon azt mondtad, hogy vigyázzak vele. Te… nem kedveled őt?

Holden felsóhajtott.

– Nem arról van szó, hogy nem kedvelem; bár tényleg nem. Inkább nem bízom benne.

– De miért? Adam elmesélte, miket tett Tom érte, amikor a témavezetőtök visszaélt a hatalmával.

– Látod, a bizalmatlanságom nagyrészt innen ered. – Holden az alsó ajkát harapdálta, mintha mérlegelné, hogy folytassa-e, és ha igen, hogyan.

– Tom többször közvetített, hogy mentse Adam seggét? Így volt. Ez tagadhatatlan. De azok a helyzetek egyáltalán hogyan alakultak ki? A témavezetőnk nagy franc volt, de a mikromenedzseléshez nem értett. Mire mi csatlakoztunk a laborjához, túlságosan lefoglalta, hogy híres seggfej legyen, hogy tudja, a hétköznapokban mi zajlik ott. És mégis tudott Adam minden egyes kis ballépéséről. A pasi pár hetente bejött, közölte vele, hogy kész csődtömeg, olyan apróságok miatt, hogy összecserélte a reagenseket vagy összetört egy mérőedényt, aztán Tom, a témavezetőnk legbizalmasabb posztdoktorisa nyilvánosan közbelépett Adam mellett, és ő lett a nap hőse. A minta hátborzongatón jól látszott, és csak Adamnél történt ez; aki messze a legígéretesebb diák volt a programunkban. Nagy dolgokra hivatott és a többi. Kezdetben kicsit gyanakodtam, hogy Tom szándékosan szabotálta Adamet. De az utóbbi években azon filózom, hogy nem valami teljesen mást akart-e…

– Elmondtad Adamnek?

– Igen. De nem volt bizonyítékom, és Adam… hát, ismered. Makacsul, rendíthetetlenül lojális, és nagyon hálás Tomnak. – A férfi vállat vont. – A végén haverok lettek, és azóta is közeli barátok.

– Ez zavart téged?

– Nem, konkrétan nem. Tudom, hogy úgy tűnhet, mintha féltékeny lennék a barátságukra, de az igazság az, hogy Adam mindig túl elfoglalt és céltudatos volt ahhoz, hogy sok barátja legyen. Én örültem volna neki, őszintén. De Tom…

Olive bólintott. Aha. Tom.

– Miért csinálná ezt? Ezt a… furcsa bosszúhadjáratot Adam ellen? Holden felsóhajtott.

– Adam ezért hessegette el az aggodalmaimat. Tényleg nincs nyilvánvaló oka. Az az igazság, hogy nem hinném, hogy Tom gyűlöli őt. Vagy legalábbis nem hinném, hogy ez ennyire egyszerű lenne. De abban hiszek, hogy Tom okos, és nagyon-nagyon ravasz. Hogy belejátszik a dologba a féltékenység, valamilyen vágy, hogy kihasználja Adamet, talán irányítsa vagy hatalmat gyakoroljon felette. Adam hajlamos alábecsülni az eredményeit, de ő a generációnk egyik legjobb kutatója. Befolyásolni őt… kiváltság, és nem kis teljesítmény.

– Aha. – A lány újra bólintott. A kérdés, amiért idejött, kezdett formát ölteni a fejében. – Mindennek tudatában, tudva, hogy Tom mennyire fontos Adamnek, ha lenne bizonyítékod, hogy… Tom valójában milyen, megmutatnád Adamnek?

Holden javára legyen írva, nem kérdezte meg, hogy milyen bizonyíték ez, vagy hogy mit bizonyít. Fürkésző, elgondolkodó arccal nézte Olive arcát, és amikor megszólalt, a szavai óvatosak voltak.

– Erre nem tudok választ adni neked. Nem hiszem, hogy szabad lenne. – Az ujjaival dobolt a pódiumon, mintha mélyen elgondolkodna. – De három dolgot el akarok neked mondani. Az elsőt valószínűleg már tudod: Adam legelsősorban kutató. Ahogy én is az vagyok, és te is. És jó tudomány csak akkor születik, amikor az összes elérhető bizonyítékra alapozva vonunk le következtetéseket; nem csak azok alapján, amelyek könnyűek vagy amelyek megerősítik a hipotéziseinket. Egyetértesz?

Olive bólintott, és Holden folytatta:

– A másodikról talán tudsz, talán nem, mert a politikához és a tudományos világhoz van köze, amit nem egyszerű teljesen megérteni, míg az ember nem ül végig ötórás tanszéki értekezleteket minden második héten. De megmondom, mi a helyzet: az együttműködés Adam és Tom között Tomnak előnyösebb, mint Adamnek. Ezért Adam a fő kutatója az ösztöndíjnak, amit elnyertek. Tom… nos, lecserélhető. Ne érts félre, nagyon jó kutató, de a hírneve annak köszönhető, hogy ő volt az egykori témavezetőnk üdvöskéje. Megörökölt egy labort, ami már jól olajozott gépezet volt, ő csak tovább működtette. Adam saját kutatási vonalat hozott létre a semmiből, és… szerintem hajlamos elfelejteni, mennyire jó. Valószínűleg így a legjobb, mert már így is elég elviselhetetlen. – Holden fújtatott. – El tudod képzelni, ha még az egója is nagy lenne?

Olive ezen elnevette magát, és a hang furcsán sírós volt. Amikor az arcához emelte a kezét, nem lepődött meg azon, hogy az csillog. Úgy tűnt, a néma sírás lett az új alapállapota.

– Az utolsó – folytatta Holden, és nem zavartatta magát az áradattal – olyasmi, amit valószínűleg nem tudsz. – Szünetet tartott. – Adamet sok intézmény megkereste a múltban. Sok. Ajánlottak neki pénzt, nagy presztízsű pozíciókat, korlátlan hozzáférést létesítményekhez és felszereléshez. A Harvardot is beleértve; nem idén próbálták először megszerezni. De most először mondott igent egy interjúra. És csak azután bólintott rá, hogy te úgy döntöttél, Tom laborjába mész dolgozni. – Gyengéden Olive-ra mosolygott, aztán elfordította a tekintetét, elkezdte összeszedni a cuccait, aztán becsúsztatta őket a hátizsákjába. – Ezt értelmezd, ahogy akarod, Olive!

Huszadik fejezet

♥ HIPOTÉZIS: Aki ujjat húz velem, megbánja.

Olive-nak hazudnia kellett.

Megint.

Kezdett a szokásává válni, és miközben bonyolult mesét adott elő a Harvard biológia tanszékén a titkárnőnek, amelyben dr. Carlsen doktorandusza volt, akit azonnal meg kellett találnia, hogy személyesen adjon át neki egy fontos üzenetet, megesküdött magának, hogy most utoljára. Túl stresszes. Túl macerás. Nem érte meg, hogy ezzel terhelje a kardiovaszkuláris és pszichofizikai egészségét.

Ráadásul pocsék volt benne. A tanszéki titkárnő úgy nézett ki, mint aki egy árva szót sem hisz el abból, amit mondott, de biztosan úgy döntött, hogy abból nem lehet baj, ha elárulja, hogy az oktatói kar hova vitte Adamet vacsorázni; a Yelp szerint egy menő étterembe alig tízpercnyi Uberezésre. Olive lenézett a farmerjére, lila Converse cipőjére, és eltűnődött, beengednék-e. Aztán azon, hogy Adam dühös lesz-e. Majd azon, hogy vajon hibát követ-e el, és elcseszi-e a saját életét, Adam életét, az Uber sofőrjének életét. Nagy volt a kísértés, hogy az úti célt a konferenciahotelre változtassa, amikor a kocsi megállt a járdánál, és a sofőr – az alkalmazás szerint Sarah Helen – mosolyogva megfordult.

– Megjöttünk!

– Köszönöm! – Olive elkezdett kikászálódni az anyósülésről, és rájött, hogy nem tudja mozdítani a lábát.

– Jól van? – kérdezte Sarah Helen.

– Aha. Csak…

– Össze fogja hányni a kocsimat? Olive a fejét rázta. Nem. Igen.

– Talán?

– Ne, vagy hazavágom az értékelését.

Olive bólintott, és próbált kicsusszanni az ülésről. Végtagjai továbbra sem reagáltak.

Sarah Helen a homlokát ráncolta.

– Mi a baj?

– Én csak… – Olive torkában gombóc volt. – Meg kell tennem valamit.

Amit nem akarok.

Sarah Helen hümmögött.

– Munkaügy vagy szerelmi?

– Hát… mindkettő.

– Jaj! – Sarah Helen az orrát ráncolta. – Dupla para. El tudja halasztani?

– Nem, nem igazán.

– Meg tud kérni valakit, hogy tegye meg maga helyett?

– Nem.

– Nevet változtathat, kiégetheti az ujjhegyeit, beléphet a tanúvédelmi programba, és eltűnhet?

– Hát… nem biztos. Nem vagyok amerikai állampolgár.

– Akkor valószínűleg nem. Mondhatja, hogy „csessze meg”, és megbirkózik a következményekkel?

Olive lehunyta a szemét, és végiggondolta. Pontosan mi lenne a következménye, ha nem teszi meg, amit tervez? Egyrészt Tom továbbra is szabadon szarháziskodhatna. Adam pedig sosem tudná meg, hogy kihasználták. Elköltözne Bostonba. Olive-nak pedig soha nem lenne esélye újra beszélni vele, és mindaz, amit Adam jelentett neki…

Hazugsággal érne véget.

Hazugsággal, a rengeteg hazugság után. Annyi hazugság hagyta el a száját; annyi igazságot elmondhatott volna, de sosem tette, csak azért, mert túlságosan félt az igazságtól, attól, hogy elűzi magától az embereket. Mindez csak azért, mert félt, hogy elveszíti őket. Csak azért, mert nem akart újra egyedül lenni.

Hát, a hazugság nem igazán jött be. Sőt, egyenesen pocsék eredményt hozott mostanában. Akkor eljött a B terv ideje.

Itt az ideje egy kis igazságnak.

– Nem, nem tudok megbirkózni a következményekkel. Sarah Helen elmosolyodott.

– Akkor, barátom, jobb, ha megy, és teszi a dolgát. – Megnyomott egy gombot, és az utasoldali ajtó kattanva kinyílt. – És ajánlom, hogy tökéletes értékelést adjon! Az ingyen pszichoterápiáért.

Ez alkalommal Olive-nak sikerült kiszállnia a kocsiból. 150%-os borravalót adott Sarah Helennek, vett egy mély lélegzetet, és besétált az étterembe.

AZONNAL MEGTALÁLTA ADAMET. Hisz magas volt, az étterem pedig nem, így elég gyorsan meg lehetett találni. Arról nem is beszélve, hogy kábé tíz olyan emberrel ült, akik nagyon úgy festettek, mint a komoly harvardi egyetemi oktatók. És persze Tom.

Bassza meg, gondolta elsétálva az elfoglalt hostess mellett, és Adam felé lépkedve. Olive úgy gondolta, hogy az élénkpiros kabátja felkelti a férfi figyelmét, aztán elmutogatja neki, hogy nézze meg a telefonját, és ír neki, hogy légyszi, légyszi, légyszi adjon neki öt percet, miután a vacsorának vége. Úgy gondolta, az a legjobb, ha ma este mondja el neki; az interjújának holnap vége lesz, és úgy hozhatja meg a döntést, hogy ismeri az igazságot. Úgy gondolta, hogy a terve működhet.

Arra nem gondolt, hogy Adam észreveszi, miközben egy gyönyörű, fiatal tanárnővel beszélget. Arra nem gondolt, hogy a férfi hirtelen elkerekedő szemmel és szétváló ajakkal elhallgat; hogy azt motyogja, „Elnézést!”, miközben Olive-ra mered, és feláll az asztaltól, nem törődve a felé küldött kíváncsi pillantásokkal; hogy hosszú, gyors léptekkel és aggódó arccal odamasírozik a bejárathoz, ahol áll.

– Olive, jól vagy? – kérdezte, és…

Ó! A hangja. És a szeme. És ahogy felemelte a kezét, mintha megérintené, hogy biztosan egyben van, és tényleg ott van; bár pont, mielőtt az ujjai Olive karjára fonódtak volna, habozott, aztán leengedte az oldalához.

A lány szíve ettől kicsit megszakadt.

– Jól. – Mosolyogni próbált. – Én… elnézést a zavarásért. Tudom, hogy ez fontos, hogy Bostonba akarsz költözni, és… ez helytelen. De most, vagy soha, és nem voltam benne biztos, lenne-e bátorságom, hogy… – Fecsegett. Úgyhogy mély lélegzetet vett, és újrakezdte. – El kell neked mondanom valamit. Valamit, ami történt. Méghozzá…

– Szia, Olive!

Tom. Hát persze.

– Helló, Tom! – Olive tartotta Adam tekintetét, és nem nézett rá. – Magunkra hagynál minket egy percre?

Olive látta Tom nyájas, hamis mosolyát a szeme sarkából.

– Olive, tudom, hogy fiatal vagy, és nem tudod, hogy működnek ezek a dolgok, de Adam azért van itt, hogy meghallgassák egy fontos pozícióval kapcsolatban, és nem lehet, hogy csak úgy…

– Menj el! – utasította Adam halk, rideg hangon.

Olive lehunyta a szemét, bólintott, és hátralépett. Adamnek joga volt ahhoz, hogy ne beszéljen vele.

– Oké. Sajnálom, én…

– Nem te. Tom, hagyj magunkra minket!

Ó! Ó. Akkor rendben.

– Haver – mondta Tom meglepetten –, nem kelhetsz fel csak úgy az asztaltól az interjúvacsora kellős közepén, és…

– Menj el! – ismételte Adam. Tom pofátlanul nevetett.

– Nem. Csak ha velem jössz. Munkatársak vagyunk, és ha seggfejként viselkedsz egy tanszéki vacsorán valami diák miatt, akit kefélsz, az rossz fényt vet rám. Vissza kell jönnöd az asztalhoz, és…

– …egy olyan csinos lánynak, mint te, mostanra ismernie kellene a dörgést. Ne hazudj nekem, hogy nem az én kedvemért választottál ilyen rövid ruhát. Egyébként szép lábak, értem, hogy Adam miért vesztegeti veled az idejét.

Sem Adam, sem Tom nem látta, amikor Olive elővette a telefonját, és megnyomta a lejátszás gombot. Egy pillanatig mindketten meg voltak zavarodva… Tisztán hallották a szavakat, de nem tudták biztosan, honnan jönnek. Aztán a felvétel folytatódott.

– Olive. Ugye nem hitted, hogy azért vettelek be a laboromba, mert jó vagy? Egy hozzád hasonló lány, aki a kutatói karrierje elején rájött, hogy úgy juthat előre, ha ismert, sikeres kutatókkal kefél. Adammel is keféltél, igaz? Mind a ketten tudjuk, hogy ugyanazért velem is kefélni fogsz.

– Mi a… – Tom előrelépett, és kinyújtotta a kezét, hogy elvegye a telefont Olive-tól. Nem jutott messzire, mert Adam a mellkasára tett tenyérrel félrelökte, amitől több lépést hátratántorodott.

Még mindig nem nézett Tomra. És Olive-ra sem. A telefonra meredt, az arckifejezésében volt valami sötét, veszélyes és ijesztően nyugodt. A lánynak valószínűleg meg kellett volna ijednie. Talán egy kicsit így is volt.

– …azt akarod mondani, hogy azt hitted, a szánalmas absztraktodat a minősége és a tudományos jelentősége miatt választották előadásra? Valaki nagyon nagyra van magával, tekintve, hogy a kutatása használhatatlan utánzat, és alig tud összerakni két mondatot anélkül, hogy ne dadogna úgy, mint egy idióta…

– Ő volt az… – suttogta Adam. A hangja halk volt, alig nevezhető suttogásnak, megtévesztően nyugodt. A tekintete kifürkészhetetlen. – Tom volt az. Miatta sírtál.

Olive csak bólintani tudott. A háttérben Tom felvett hangja csak mondta és mondta. Arról beszélt, hogy a lány mennyire középszerű. Hogy Adam sosem hinne neki. Sértegette.

– Ez nevetséges! – Tom megint közeledett, újra megpróbálta elvenni a telefont. – Nem tudom pontosan, mi baja ennek a ribancnak, de nyilván…

Adam olyan hirtelen robbant, hogy Olive nem is látta megmozdulni. Az egyik pillanatban még előtte állt, a másikban a falnak szegezte Tomot.

– Ki foglak nyírni! – vicsorogta, alig volt több morgásnál. – Ha még egy szót mersz szólni a nőről, akit szeretek, ha ránézel, ha akár csak rágondolsz, kurvára ki foglak nyírni!

– Adam… – préselte ki magából Tom.

– Ami azt illeti, mindenképpen kinyírlak!

Emberek rohantak feléjük. A hostess, egy pincér, néhány oktató Adam asztalától. Tömegbe gyűltek, zavartan kiabáltak, és megpróbálták Adamet lerángatni Tomról… sikertelenül. Olive gondolatai odatévedtek, amikor Adam Cherie furgonját tolta, és egy hisztérikus pillanatban majdnem felnevetett. Majdnem.

– Adam! – kiáltotta. A hangja alig hallatszott a körülöttük dúló káoszban, de eljutott hozzá. A férfi felé fordult, ránézett, egész világok kavarogtak a tekintetében. – Adam, ne! – suttogta. – Ő nem ér annyit.

Erre Adam hátralépett, és elengedte Tomot. Egy idősebb úr – valószínűleg egy harvardi dékán – nekiesett, magyarázatot követelt, elmondta, mennyire elfogadhatatlan a viselkedése. Adam ügyet sem vetett rá, és a többiekre sem. Egyenesen Olive-hoz ment, és…

Két kezébe fogta a lány fejét, az ujjai a hajába túrtak, és szorosan ölelte, miközben a homlokához érintette a homlokát. Meleg volt, áradt belőle a saját illata, a biztonságé és az otthoné. A hüvelykujja végigsimított a lány arcát áztató könnyeken.

– Sajnálom! Annyira sajnálom! Nem tudtam, és sajnálom! Sajnálom, sajnálom…

– Nem a te hibád – motyogta Olive, de úgy tűnt, Adam nem hallja.

– Sajnálom! Én…

– Dr. Carlsen! – mennydörgött hangosan egy férfihang a hátuk mögül, és Olive érezte, hogy Adam teste megfeszül. – Magyarázatot követelek!

Adam nem is figyelt rá, csak tovább ölelte Olive-ot.

– Dr. Carlsen – ismételte a férfi –, ez elfogadhatatlan…

– Adam – suttogta Olive. – Válaszolnod kell neki.

Adam kifújta a levegőt. Aztán hosszú, lassú csókot nyomott Olive homlokára, majd vonakodva kibontakozott kettőjükből. Amikor a lány végre rendesen meg tudta nézni, már jobban hasonlított régi önmagára.

Higgadt. Dühös az egész világra. Kezében az irányítással.

– Azonnal küldd el nekem a felvételt! – suttogta Olive-nak. A lány bólintott, Adam pedig az idős úrhoz fordult, aki odajött hozzájuk. – Beszélnünk kell! Négyszemközt. Az irodájában? – A másik férfi döbbentnek és sértettnek látszott, de kurtán bólintott. A háta mögött Tom cirkuszolt, és Adam álla megfeszült. – Tartsák őt távol tőlem! – Olive-hoz fordult, mielőtt elindult, közelebb hajolt, és lehalkította a hangját. A keze meleg volt a lány könyökénél.

– Ezt elintézem – mondta neki. Volt valami eltökélt és őszinte a szemében. Olive még soha nem érezte magát ennyire biztonságban, sem azt, hogy ennyire szeretik. – Aztán megkereslek, és gondoskodom rólad.

Huszonegyedik fejezet

♥ HIPOTÉZIS: A lejárt kontaktlencse viselése bakteriális és/vagy gombás fertőzést okoz, melynek éveken át tartó szövődményei lesznek.

– Holden üzenetet küldött neked.

Olive elfordult az ablaktól, és Malcolmra nézett, aki kikapcsolta a repülőgép-üzemmódot, amint földet értek Charlotte-ban, hogy átszálljanak.

– Holden?

– Aha. Vagyis gyakorlatilag Carlsentől jött. A lánynak kihagyott a szívverése.

– Elvesztette a töltőjét, és nem tud neked írni, de Holdennel úton vannak vissza a San Franciscó-i reptérre.

– Á! – Olive bólintott, és elöntötte a megkönnyebbülés. Ez megmagyarázta Adam hallgatását. A férfi tegnap este óta nem kereste. Olive aggódott, hogy letartóztatták, és épp azon agyalt, hogy kiüríti a megtakarítási számláját, hogy besegítsen az óvadékba. Mind a tizenkét dollár tizenhat centtel. – Hol szállnak át?

– Nincs átszállás. – Malcolm a szemét forgatta. – Közvetlen járat. Tíz perccel utánunk fognak odaérni, bár csak most hagyják el Bostont. Le a gazdagokkal!

– Holden mondott valamit a… Malcolm a fejét rázta.

– A gépük mindjárt indul, de megvárhatjuk őket a reptéren. Adam biztosan tájékoztat.

– Te csak smárolni akarsz Holdennel, igaz? Malcolm mosolyogva a vállára hajtotta a fejét.

– A Kalamatám jól ismer.

Lehetetlennek tűnt, hogy Olive kevesebb mint egy hete jött el. Hogy az egész káosz csupán néhány nap alatt zajlott le. A lány kába volt, sokkot kapott, mintha az agya kifulladt volna, mert lefutott egy maratont. Fáradt volt, és aludni akart. Éhes volt, és enni akart. Dühös volt, és látta, hogy Tom megkapja, amit érdemel. Szorongott, úgy remegett, mint egy sérült ideg, és vágyott egy ölelésre. Lehetőleg Adamtől.

San Franciscóban összehajtogatta a már felesleges kabátját, beletette a bőröndjébe, aztán ráült. Megnézte a telefonját, hogy jött-e új üzenet, közben Malcolm elment, hogy vegyen egy üveg diétás kólát. Anh-tól több üzenet is érkezett, ahogy bejelentkezetett Bostonból, egy pedig a főbérlőjétől érkezett, hogy a lift nem működik. Olive a szemét forgatta, átváltott az egyetemi e-mailjére, és több, fontosnak jelölt olvasatlan üzenetet talált.

Rányomott a piros felkiáltójelre, és megnyitott egyet.

Ma, 17:15

FELADÓ: Anna-Wiley@berkeley.edu

CÍMZETT: Aysegul-Aslan@stanford.edu

CC: Olive-Smith@stanford.edu

TÁRGY: Re: Hasnyálmirigyrák-projekt

Aysegul,

Köszönöm, hogy megkerestél. Abban a kiváltságban volt részem, hogy láttam Olive Smitht beszélni az SBD-n; ugyanabban a szekcióban voltunk. Nagy hatást gyakorolt rám a munkája a hasnyálmirigyrák korai felismerésének eszközeiről. Szeretném, ha jövőre a laboromban dolgozna!

Esetleg hamarosan beszélgethetnénk hármasban telefonon?

A legjobbakat, Anna

Olive levegő után kapkodott. A szája elé kapta a kezét, és azonnal megnyitott egy másik e-mailt.

Ma, 15:19

FELADÓ: Robert-Gordon@umn.edu

CÍMZETT: Aysegul-Aslan@stanford.edu, Olive-Smith@stanford.edu

TÁRGY: Re: Hasnyálmirigyrák-projekt

Dr. Aslan, Ms. Smith,

A hasnyálmirigyrákkal kapcsolatos munkája igen érdekfeszítő, és örülnék a lehetséges együttműködésnek. Hozzunk össze egy Zoom-megbeszélést!

– R

Még két e-mail érkezett. Összesen négy olyan rákkutatótól, akik dr. Aslan ismertető e-mailjére reagáltak, és azt mondták, örömmel látnák Olive-ot a laborjukban. A lányt olyan erővel öntötte el a boldogság, hogy beleszédült.

– Ol, nézd, kibe botlottam bele!

A lány felpattant. Ott állt Malcolm, Holden kezét fogta, és alig egy lépéssel mögöttük…

Adam. Fáradtnak tűnt, és jóképűnek, és a való életben is olyan hatalmas volt, mint az elmúlt huszonnégy órában a lány gondolataiban. Egyenesen őt nézte. Olive-nak eszébe jutottak a szavai előző este az étteremben, és az arca felforrósodott, a mellkasa összeszorult, a szíve majd kiugrott a helyéről.

– Figyeljetek ide – kezdte Holden köszönés nélkül –, mi négyen: dupla randi. Ma este.

Adam ügyet sem vetett rá, és odaállt Olive mellé.

– Hogy vagy? – kérdezte halkan.

– Jól. – Napok óta először ez még csak nem is volt hazugság. Adam itt volt. Az a sok e-mail pedig a postafiókjában. – Te?

– Jól – válaszolta a férfi egy félmosollyal, és a lánynak az a fura érzése támadt, hogy hozzá hasonlóan ő sem hazudik. A szívverése még jobban felgyorsult.

– Mit szóltok a kínaihoz? – szólt közbe Holden. – Mindenki szereti a kínait?

– Nekem oké a kínai – mormogta Malcolm, bár nem tűnt lelkesnek a dupla randi gondolatára. Valószínűleg azért, mert nem akart egész vacsora alatt Adammel szemben ülni, és újraélni a tanácsadói bizottság üléseinek traumáját.

– Olive?

– Izé… szeretem a kínait.

– Tökéletes! Adam is, szóval…

– Nem megyek el vacsorázni – jelentette ki Adam. Holden a homlokát ráncolta.

– Miért?

– Jobb dolgom van.

– Micsoda? Olive is jön.

– Hagyd békén Olive-ot! Fáradt, és dolgunk van.

– Hozzáférek a Google Naptáradhoz, seggfej! Semmi dolgod. Ha nem akarsz velem lógni, csak legyél őszinte!

– Nem akarok veled lógni.

– Te kis szaros! Azok után, amilyen hetünk volt. És a születésnapomon. Adam kicsit meghátrált.

– Tessék? Nem ma van a születésnapod.

– De igen.

– A születésnapod április 10-én van.

– Biztos?

Adam lehunyta a szemét, és a homlokát vakarta.

– Holden, az elmúlt huszonöt évben minden áldott nap beszéltünk, és legalább öt Power Rangers témájú születésnapi bulidon voltam ott. Az utolsón tizenhét éves korodban.

Malcolm megpróbálta köhögéssel leplezni a nevetését.

– Tudom, mikor van a születésnapod.

– Mindig rosszul tudtad, én meg túl kedves voltam, hogy szóljak. – Holden vállon veregette Adamet. – Szóval kínai, hogy megünnepeljük áldásos születésemet?

– Miért nem thai? – szólt közbe Malcolm Holdenhez címezve, Adamre ügyet sem vetve.

Holden nyöszörgő hangot hallatott, és belekezdett valamibe arról, hogy Stanfordban nincs jó larb saláta, ezt normál esetben Olive érdeklődve hallgatta volna, csakhogy…

Adam megint őt nézte. Jó néhány centivel Holden és Malcolm feje felett. Olyan arckifejezéssel, ami félig bocsánatkérő volt, félig bosszús, és… nagyon intim. Valami ismerős, amin korábban osztoztak. Olive érezte, hogy valami elolvad a bensőjében, és elnyomott egy mosolyt.

Hirtelen remek ötletnek tűnt a vacsora.

Jó móka lesz, tátogta a férfinak, miközben Holden és Malcolm nagyban vitatkozott azon, hogy kipróbálják-e azt az új burgerezőt.

Gyötrelmes lesz, tátogta vissza a férfi alig kinyitva a száját, beletörődőnek, elnyomottnak tűnt, és annyira elképesztően Adamnek, hogy Olive akaratlanul is felnevetett.

Holden és Malcolm abbahagyta a vitát, és felé fordult.

– Mi az?

– Semmi – válaszolta Olive. Adam szája sarka is felfelé ívelt.

– Miért nevetsz, Ol?

A lány már nyitotta a száját, hogy kimagyarázza magát, de Adam megelőzte.

– Jó. Elmegyünk. – Úgy használta a többes számot, mintha Olive-val összetartoznának, mintha az egész soha nem lett volna kamu, a lánynak pedig ettől elakadt a lélegzete. – De jövőre fel leszek mentve minden születésnappal kapcsolatos program alól. Ami azt illeti, inkább a következő két évben. És megvétózom az új burgerezőt.

Holden a levegőbe bokszolt, aztán a homlokát ráncolta.

– Miért vétózod meg a burgert?

– Mert – válaszolta Adam Olive szemébe nézve – a burgereknek lábíze van.

– KEZDJÜK AZZAL, hogy kimondjuk a nyilvánvalót – mondta Holden az ingyen előételt rágva, és Olive ledermedt a székén. Nem volt benne biztos, hogy beszélne a Tom-ügyről Malcolmmal és Holdennel, mielőtt kettesben végigvennék Adammel.

Mint kiderült, feleslegesen aggódott.

– Azt, hogy Malcolm és Adam utálják egymást.

A lány mellett Adam zavartan ráncolta a homlokát. Malcolm, aki Olive-val szemben ült, a tenyerébe temette az arcát, és felnyögött.

– Megbízható forrásból tudom – folytatta Holden nem zavartatva magát –, hogy Adam „hanyagnak” és „a kutatási pénz elpocsékolásának” nevezte Malcolm kísérleteit az egyik bizottsági ülésen, és hogy Malcolm ezen megsértődött. Nos, Adam, elmondtam Malcolmnak, hogy valószínűleg csak rossz napod volt; talán az egyik hallgatód rossz helyesírást használt az egyik e-mailben, vagy a rukkolasalátád nem volt elég bio. Van valami mondanivalód?

– Hm… – Adam homlokráncai elmélyültek, ahogy Malcolm kínlódása is. Holden nyomatékosan várta a választ, és Olive nézte, mi fog alakulni a dologból, azon tűnődve, előkapja-e a mobilját, hogy felvegye a katasztrófát.

– Nem emlékszem arra a bizottsági ülésre. Bár ez tényleg olyasminek tűnik, amit én mondanék.

– Remek! Most mondd el Malcolmnak, hogy a dolog nem volt személyes, hogy tovább léphessünk, és ehessünk sült rizst!

– Istenem! – dohogott Malcolm. – Holden, kérlek!

– Nem eszem sült rizst – jelentette ki Adam.

– Te ehetsz nyers bambuszt, míg a normális emberek sült rizst esznek. De jelen pillanatban a pasim úgy gondolja, hogy az öribarija pasija és az én öribarim pikkel rá, ami betesz a dupla randizós stílusomnak, úgyhogy kérlek.

Adam lassan pislogott.

– Öribari?

– Adam – Holden a grimaszoló Malcolmra mutatott a hüvelykujjával. – Most, kérlek!

Adam nagyot sóhajtott, de Malcolmhoz fordult.

– Bármit mondtam vagy tettem, az nem volt személyes. Azt hallottam, hogy feleslegesen ellenséges tudok lenni. És megközelíthetetlen.

Olive nem látta Malcolm reakcióját. Lefoglalta, hogy Adamet fürkéssze, és az ajka finom ívelését, azt, amiből majdnem-mosoly lett, amikor a szemébe nézett. Egy pillanatig, egy röpke pillanatig, amíg állta a tekintetét, mielőtt Adam elfordult volna, csak ketten léteztek. És a közös múltszerűségük, a buta belsős vicceik, ahogy heccelték egymást az őszi napsütésben.

– Tökéletes! – Holden bántóan hangosan összecsapta a kezét. – Előételnek tojásos tekercs?

Jó ötlet volt ez a vacsora. Ez az este, ez az asztal, ez a pillanat. Ülni Adam mellett, érezni az esőszagot, nézni a sötét pacákat a Henley-je szürke pamutján a vihartól, ami akkor tört ki, amikor beléptek az étterembe. Később majd beszélniük kell. Komoly beszélgetés várt rájuk Tomról és sok minden másról. De egyelőre ez olyan volt, mint közöttük minden; mint amikor az ember felveszi az egyik kedvenc ruháját, amiről már azt hitte, hogy elveszett a szekrényben, és rájön, hogy ugyanolyan kényelmes, mint egykor.

– Én kérek tojástekercset. – Olive Adamre pillantott. A férfi haja megint kezdett hosszú lenni, így azt tette, amit természetesnek érzett: kinyújtotta a kezét, és lesimított egy kósza hajtincset. – Az a merész feltételezésem, hogy utálod a tojástekercset, mint minden mást, ami jó a világon.

Adam akkor tátogta neki, hogy okostojás, amikor a pincér meghozta a vizüket, és letette az étlapokat az asztalra. Egész pontosan három étlapot. Malcolm és Holden elvett egyet-egyet, Olive és Adam pedig sokatmondó vidám pillantást váltott, és közösen elvették azt, amelyik megmaradt. Tökéletesen működött: Adam úgy tartotta, hogy a vegetáriánus rész elé került, és az összes olajban sült étel Olive elé. Annyira szerencsés leosztás volt, hogy a lány felnevetett.

Adam a mutatóujjával az italokra bökött.

– Nézd ezt a borzalmat! – suttogta. Az ajka Olive mellett volt; forró fuvallat, intim és kellemes a dübörgő légkondi alatt.

A lány elvigyorodott.

– Na ne!

– Szörnyű!

– Úgy érted, hogy szuper.

– Nem úgy értem.

– Ez az új kedvenc éttermem.

– Még meg sem kóstoltad.

– Szenzációs lesz.

– Szörnyűséges lesz…

Valaki a torkát köszörülte, emlékeztetve őket, hogy nincsenek egyedül. Malcolm és Holden őket figyelték; Malcolm metsző, gyanakvó pillantással, Holden pedig sokatmondó mosollyal.

– Miről van szó?

– Ó! – Olive arca kicsit felforrósodott. – Semmiről. Csak van sütőtökös bubble tea.

Malcolm úgy tett, mint aki öklendezik.

– Uh, Ol. Undorító!

– Fogd be!

– Remekül hangzik! – Holden mosolyogva Malcolmhoz hajolt. – Igyunk egyet ketten!

– Parancsolsz?

Olive próbált nem nevetni Malcolm elborzadó arckifejezése láttán.

– Ne említsd Malcolmnak a sütőtökfűszert! – mondta Holdennek eltúlzott suttogással.

– A francba! – Holden megjátszott iszonyattal a mellkasához kapott.

– Ez komoly dolog. – Malcolm az asztalra ejtette az étlapot. – A sütőtökfűszer a Sátán korpája, az apokalipszis előhírnöke, és seggíze van; nem jó értelemben. – Olive mellett Adam lassan bólintott, lenyűgözte Malcolm kirohanása. – Egy sütőtökös lattéban annyi a cukor, mint ötven Skittlesben; és semennyi sütőtökös akármi. Nézz utána!

Adam úgy nézett Malcolmra, ami nagyon hasonlított a csodálatra.

Holden elkapta Olive pillantását, és összeesküvőn azt mondta:

– A pasijainkban annyi minden közös van.

– Szerintük teljesen ártalmatlan élelmiszercsaládokat utálni személyiségjegy.

– A sütőtökfűszer nem ártalmatlan. Egy radioaktív, letaglózó cukorbomba, ami bekerül mindenféle termékbe, és egy személyben felelős a karibi barátfóka kihalásáért. Te pedig – ujjával Holdenre mutatott – vékony jégen táncolsz.

– Mi… miért?

– Nem randizhatok olyannal, aki nem tiszteli a sütőtökfűszerrel kapcsolatos álláspontomat.

– Legyünk őszinték, nem túl tiszteletreméltó álláspont… – Holden észrevette Malcolm sötét pillantását, és védekezően felemelte a kezét. – Fogalmam sem volt, kicsim.

– Kellett volna, hogy legyen.

Adam vidáman csettintett a nyelvével.

– Igen, Holden, tedd oda magad! – Hátradőlt az ülésen, a válla súrolta Olive vállát. Holden bemutatott neki.

– Adam ismeri és tiszteli Olive álláspontját a hamburgerekkel kapcsolatban, és ők még csak nem is… – Bármit is akart Malcolm mondani, volt annyi esze, hogy elhallgasson. – Szóval, ha Adam tudja, neked is tudnod kell a sütőtökfűszerről.

– Adam nem egy pöcs volt úgy tizenkét másodperccel ezelőttig?

– Fordult a kocka – morogta Adam. Olive kinyújtotta a kezét, hogy oldalba csípje, de a férfi elkapta a csuklóját.

Te galád, tátogta Adamnek. A férfi csak galádul mosolygott, és kicsit túl nagy élvezettel figyelte Malcolmot és Holdent.

– Ne már! Össze sem lehet hasonlítani – mondta Holden. – Olive és Adam évek óta együtt vannak. Mi alig egy hete találkoztunk.

– Ez nem igaz – javította ki Malcolm az ujját rázva. Adam keze még mindig Olive csuklója köré fonódott. – Kábé egy hónappal korábban kezdtek randizni, mint mi.

– Nem – erősködött Holden. – Adam már nagyon rég odavan érte. Valószínűleg titokban tanulmányozta a táplálkozási szokásait, összeállított tizenhét adatbázist, és gépi tanulásos algoritmusokat hozott létre, hogy megjósolja a kulináris preferenciáit…

Olive nevetésben tört ki.

– Dehogy! – Tovább mosolyogva ivott egy korty vizet. – Mi csak most kezdtünk találkozgatni. Az őszi szemeszter elején.

– Igen, de ismertétek egymást korábbról. – Holden a homlokát ráncolta.

– Az azelőtti évben találkoztatok, hogy elkezdted itt a PhD-t, amikor eljöttél az interjúdra, és azóta is utánad epekedik.

Olive a fejét rázta és nevetett, Adamhez fordult, hogy osztozzanak a vidámságban. Csakhogy a férfi már őt nézte, és nem tűnt vidámnak. Hanem… valami másnak. Talán aggódott, vagy bocsánatot kért, vagy beletörődő volt. Pánikba esett? És egyszer csak az étterem elnémult. Az eső kopogása az ablakokon, a beszélgetés, az evőeszközök csörömpölése… mind elhalt. A padló megbillent, kicsit megremegett, a légkondi majdnem túl hideget fújt. Valamikor Adam keze elengedte a csuklóját.

Olive visszagondolt a mosdóincidensre. Az égő szemekre és a nedves arcra, a reagens és a tiszta férfibőr szagára. A nagy, sötét hajú homályos alakra, aki előtte állt, a mély, megnyugtató, vidám hangjára. A pánikra, hogy huszonhárom éves, egyedül van, és fogalma sincs, mit csináljon, merre menjen, mi a helyes döntés.

Elég jó indokom van, hogy doktorira járjak? A legjobb.

Hirtelen elég egyszerűnek tűnt a helyzet. Mégis Adam volt. Olive nem tévedett.

Abban viszont igen, hogy Adam emlékszik-e rá.

– Igen – mondta. Már nem mosolygott. Adam még mindig a szemébe nézett. – Azt hiszem így van.

Huszonkettedik fejezet

♥ HIPOTÉZIS: Ha választhatok A (hazugság) és B (igazság) között, a végén elkerülhetetlen, hogy…

Nem. Most nem.

Olive-nak nem voltak kétségei afelől, hogy Holden történetei erősen ki voltak színezve, és mind több évnyi stand up workshop eredményei, de még életében nem nevetett ennyire.

– És arra ébredek, hogy rám zúdul egy vízesés… Adam a szemét forgatta.

– Egy csepp volt.

– És azt kérdezem magamtól, hogy miért esik az eső a faházban, amikor rájövök, hogy a felső ágyról jön, és Adam, aki kábé tizenhárom volt akkor…

– Hat. Én hat voltam, te meg hét.

– Bepisilt az ágyba, és a pisi átszivárgott a matracon, aztán rám esett.

Olive a szája elé kapta a kezét, de nem igazán sikerült elrejtenie a jókedvét; ahogy akkor sem, amikor Holden elmesélte, hogy egy dalmatakölyök egyszer beleharapott Adam fenekébe a farmerén keresztül, vagy hogy ő nyerte meg a „Legvalószínűbb, hogy megríkat valakit”-szavazást a végzős évkönyvében.

Legalább Adam nem jött zavarba, és közel sem volt annyira feldúlt, mint miután Holden arról beszélt, hogy Olive után epekedett. Ami megmagyarázott… sok mindent.

Talán mindent.

– Haver! Hat éves. – Malcolm a fejét rázta, és a szemét törölgette.

– Beteg voltam.

– Akkor is. Nem voltál idős egy ilyen balesethez?

Adam egyszerűen addig nézett Malcolmra, míg a fiú le nem sütötte a szemét.

– Hát, talán mégsem voltál annyira – motyogta.

Nagy tál szerencsesüti állt a pénztárnál. Olive észrevette kifelé menet, boldogan felsikkantott, és kivett négy műanyagba csomagolt darabot. Adott egyet-egyet Malcolmnak és Holdennek, és egyet csintalan mosollyal Adam felé nyújtott.

– Utálod ezeket, mi?

– Nem. – A férfi elfogadta a sütit. – Csak szerintem hungarocell ízük van.

– Valószínűleg a tápértékük is hasonló – mormogott Malcolm, miközben kisétáltak az éjszaka hideg nyirkosságába. Meglepő módon Adammel sok közös pontot találtak.

Már nem esett, de az utca csillogott a fényben egy lámpaoszlop alatt; lágy szellő rezegtette meg a leveleket, és kóbor vízcseppek estek a földre. A levegő friss volt Olive tündéjében, kellemes volt, miután órákat töltöttek az étteremben. Legördítette az ingujját, közben a keze véletlenül súrolta Adam hasizmát. Rámosolygott a férfira, játékosan, bocsánatkérően. Adam elvörösödött, és elfordította a tekintetét.

– „Aki magán nevet, annak mindig lesz min nevetnie.” – Holden egy darab szerencsesütit pottyantott a szájába, és pislogva nézte a benne rejlő üzenetet. – Ez egy beszólás? – Felháborodva körülnézett. – Ez a szerencsesüti most beszólt nekem?

– Úgy tűnik – válaszolta Malcolm. – Az enyém azt mondja: „Miért nem bánsz jól magaddal ahelyett, hogy arra várnál, hogy valaki más tegye meg?” Azt hiszem, az én sütim is beszólt neked, kicsim.

– Mi a baj ezzel az adaggal? – Adamre és Olive-ra mutatott. – A tiétek mit mond?

Olive már nyitotta is az övét, és leharapta a süti egyik sarkát, miközben kihúzta a papírt. Nagyon banális volt, mégis kihagyott a szívverése.

– Az enyém normális – tájékoztatta Holdent.

– Hazudsz.

– Nem.

– Mi áll benne?

– „Sosincs túl késő elmondani az igazságot.” – Vállat vont, és elfordult, hogy eldobja a műanyag csomagolást. Az utolsó pillanatban úgy döntött, hogy megtartja a papírcsíkot, és a farmerje hátsó zsebébe süllyesztette.

– Adam, nyisd ki a tiédet!

– Nem.

– Gyerünk!

– Nem fogok megenni egy darab kartonpapírt, csak mert megsértette az érzéseidet.

– Pocsék barát vagy.

– A szerencsesüti-ipar szerint te meg pocsék társ, szóval…

– Add ide! – avatkozott közbe Olive, és kikapta a sütit Adam kezéből. – Majd én megeszem, és elolvasom.

A parkoló teljesen üres volt, kivéve Malcolm és Adam kocsiját. Holden a reptérről Adammel jött, de Malcolmmal azt tervezték, hogy Holdennél töltik az éjszakát, hogy megsétáltassák a kutyáját, Fleminget.

– Adam hazavisz, ugye, Ol?

– Nem kell. Kevesebb, mint tíz perc sétára lakom.

– És a bőröndöd?

– Nem nehéz, és… – A lány hirtelen megállt, egy pillanatig az ajkát harapdálta, miközben mérlegelte a lehetőségeket, aztán elmosolyodott, egyszerre óvatosan és céltudatosan. – Ami azt illeti… Adam majd hazakísér, ugye?

A férfi egy pillanatig kifürkészhetetlen lett, és hallgatott. Aztán higgadtan azt mondta:

– Persze. – A farmerje zsebébe csúsztatta a kulcsait, és a vállára vette Olive sporttáskájának szíját.

– Merre laksz? – kérdezte, amikor Holden már hallótávolságon kívülre került.

A lány szótlanul megmutatta.

– Biztosan vinni akarod a táskámat? Úgy hallottam, könnyű meghúzni a hátat, ha az ember elér egy bizonyos kort.

Adam szúrós szemmel nézett rá, és Olive felnevetett, felvette a férfi tempóját, miközben kisétáltak a parkolóból. Az utca csendes volt, csak a lány Converse-ének talpa csapott zajt a nedves betonon, és Malcolm autója, ami pár másodperccel később ment el mellettük.

– Hé! – szólt ki Holden az ablakon. – Mi volt Adam szerencsesütijében?

– Hmm. – Olive úgy tett, mint aki megnézi a papírdarabot. – Nem sok. Csak az, hogy „Holden Rodrigues PhD. egy lúzer”. – Malcolm gyorsított, épp amikor Holden bemutatott a lánynak, aki erre nevetésben tört ki.

– Igazából mit ír? – kérdezte Adam, amikor végre egyedül maradtak.

Olive átadta neki az összegyűrődött papírt, és csendben várt, míg Adam úgy tartotta, hogy elolvashassa a lámpafényben. Olive nem lepődött meg, amikor látta, hogy egy izom megugrik a férfi állán, sem akkor, amikor a fecnit a farmerje hátsó zsebébe csúsztatta. Hiszen tudta, hogy mi áll rajta.

Nyugodtan szerelembe eshetsz: valaki majd elkap.

– Beszélhetünk Tomról? – kérdezte Olive, miközben kikerült egy pocsolyát. – Nem muszáj, de ha lehet…

– Lehet. Beszélnünk is kellene. – A lány látta, hogy Adamnek mozog a torka. – A Harvard persze ki fogja rúgni. Egyéb fegyelmi lépésekről még nem döntöttek; tegnap késő éjszakáig üléseztek. – Adam gyors pillantást küldött felé. – Ezért nem hívtalak korábban. A Harvard IX. törvény-koordinátora hamarosan felveszi veled a kapcsolatot.

Rendben.

– És mi lesz a kutatási ösztöndíjaddal? Adam álla megfeszült.

– Nem tudom biztosan. Majd kitalálok valamit… vagy nem. Most nem különösebben érdekel.

Ez meglepte Olive-ot. Aztán mégsem, amikor végiggondolta, hogy Tom árulásának szakmai következményei nem fájhatnak annyira, mint a személyesek.

– Sajnálom, Adam! Tudom, hogy a barátod volt…

– Nem volt. – A férfi hirtelen megállt az utca közepén. Olive felé fordult, a szeme tiszta mélybarna volt. – Fogalmam sem volt, Olive. Azt hittem, ismerem, de… – Az ádámcsutkája le-fel ugrált. – Soha nem kellett volna rábízzalak téged. Sajnálom!

Úgy mondta azt, hogy „téged”, mintha Olive valami különleges, rendkívül értékes dolog lenne a számára. A hőn szeretett kincse. A lánynak kedve lett volna ebbe egyszerre beleborzongani, nevetni és sírni. Boldoggá tette, és összezavarodott.

– Én… féltem, hogy esetleg dühös leszel rám. Hogy tönkreteszem a dolgokat. A kapcsolatodat Tommal, és talán… talán többé nem tudsz majd elköltözni Bostonba.

Adam a fejét rázta.

– Nem érdekel. Ezek egyáltalán nem érdekelnek. – Egy hosszú pillanatig a lány szemébe nézett, a szája mozgott, mintha a többit lenyelte volna. De nem folytatta, úgyhogy Olive bólintott, megfordult, és sétált tovább.

– Azt hiszem, találtam egy másik labort. Hogy befejezhessem a kísérleteimet. Közelebb, úgyhogy jövőre nem kell majd elköltöznöm. – Olive a füle mögé tűrte a haját, és rámosolygott a férfira. Volt valami rendkívül élvezetes abban, hogy Adam itt volt mellette, ennyire konkrétan és tagadhatatlanul. Valamilyen elemi, zsigeri szinten érezte a kótyagos boldogságot, amit Adam jelenléte mindig magával hozott. Hirtelen Tom lett az utolsó dolog, amiről beszélni akart vele.

– Klassz volt a vacsora. Egyébként igazad volt.

– A sütőtökös trutyiról?

– Nem, az isteni volt. Holdenről. Tényleg kibírhatatlan.

– Úgy egy évtized, és megkedveled.

– Tényleg?

– Nem. Nem igazán.

– Szegény Holden! – Olive halkan felnevetett. – Egyébként nem csak te emlékeztél.

Adam rápillantott.

– Mire?

– A találkozásunkra. A mosdóban, amikor eljöttem interjúzni.

Olive érezte, hogy Adam lépte talán kicsit meginog egy pillanatra. Vagy talán mégsem. Mégis volt egy kis bizonytalanság a mély lélegzetvételében.

– Tényleg?

– Aha. Csak kellett egy kis idő, hogy rájöjjek, hogy te voltál. Miért nem mondtál semmit? – Olive kíváncsi volt, mi járt Adam fejében az elmúlt néhány napban, hónapban, évben. El tudta képzelni, de néhány dolgot… tisztáznia kellett.

– Mert úgy mutatkoztál be, mintha soha nem találkoztunk volna korábban. – Olive úgy látta, Adam kicsit elvörösödött. Vagy talán nem. Talán lehetetlen volt megmondani a csillagtalan ég alatt, a lámpák halvány fényében. – Én pedig… én gondoltam rád. Évekig. És nem akartam…

Olive el sem tudta képzelni. Elmentek egymás mellett a folyosón, számtalan tanszéki kutatói szimpóziumon és szemináriumon vettek részt együtt. Nem gondolt semmit a dologról, de most… most kíváncsi volt, hogy mi járt az ő fejében.

Éveken át folyton erről az „elképesztő lányról” áradozott, de aggódott, hogy ugyanazon a tanszéken vannak, mesélte Holden.

És Olive annyi mindent feltételezett. Olyan nagyot tévedett.

– Nem kellett volna hazudnod – mondta vádaskodás nélkül. Adam megigazította a táska pántját a vállán.

– Nem hazudtam.

– Tulajdonképpen igen. Elhallgatással.

– Igaz. Te… – Adam összeszorította az ajkát. – Haragszol?

– Nem, nem igazán. Tényleg nem olyan rossz hazugság.

– Nem?

Olive egy pillanatig a körömágyát rágcsálta.

– Én sokkal rosszabbakat hazudtam. És én sem hoztam szóba a találkozónkat, még akkor sem, amikor összekötöttem a dolgokat.

– De ha úgy érzed…

– Nem haragszom – mondta a lány gyengéden, de határozottan. Felnézett Adamre, azt akarta, hogy megértse. Próbálta kitalálni, hogyan mondja el neki. Hogyan mutassa meg neki. – Én… mást érzek. – Elmosolyodott. – Például boldog vagyok, amiért emlékeztél rám arról a napról.

– Te… – Csend. – Nagyon emlékezetes vagy.

– Haha! Nem igazán. Egy senki voltam; egy a hatalmas, éppen érkező csapatból. – Olive felhorkant, és lenézett a lábára. Sokkal gyorsabban kellett lépkednie, hogy bírja a tempót a férfi hosszabb lábaival. – Utáltam az első évemet. Tiszta stressz volt.

Adam meglepetten pillantott rá.

– Emlékszel az első szemináriumi előadásodra?

– Emlékszem. Miért?

– A liftbeszédedet… turbólift beszédnek hívtad. És a diáidon volt egy kép Az új nemzedékből.

– Jaj, igen! Így volt. – A lány halkan felnevetett. – Nem tudtam, hogy Trekkie vagy.

– Volt egy ilyen korszakom. És abban az évben a pikniken, amikor elkapott minket az eső. Órákon át fagyasztós fogócskát játszottál valakinek a gyerekeivel. Imádtak téged; a legkisebbet konkrétan le kellett hámozni rólad, hogy beültethessék a kocsiba.

– Dr. Moss gyerekei. – Olive kíváncsian nézett Adamre. Enyhe szél támadt, és összeborzolta a férfi haját, de úgy tűnt, nem bánja. – Nem gondoltam, hogy szereted a gyerekeket. Igazából azt hittem, épp ellenkezőleg.

Adam felvonta a szemöldökét.

– A huszonöt éveseket nem szeretem, akik úgy viselkednek mint a kisgyerekek. Semmi bajom velük, ha háromévesek.

Olive elmosolyodott.

– Adam, annak, hogy tudtad, ki vagyok… volt bármi köze a döntésedhez, hogy úgy teszel, mintha randiznál velem?

A férfi arcán vagy tucatnyi érzelem suhant át, miközben kereste a választ, és Olive egyet sem tudott elkülöníteni.

– Segíteni akartam neked, Olive.

– Tudom. Elhiszem. – A lány az ajkához dörzsölte az ujjait. – De ez volt minden?

Adam összeszorította a száját. Kifújta a levegőt. Lehunyta a szemét, és egy pillanatig úgy nézett ki, mint akinek a fogát és a lelkét is egyszerre húzzák. Aztán beletörődően azt mondta:

– Nem.

– Nem – ismételte Olive elgondolkodva. – Egyébként itt lakom. – A sarkon álló magas téglaépületre mutatott.

– Rendben. – Adam körülnézett, az utcát fürkészte. – Felvigyem a táskádat?

– Én… Talán később. Valamit el kell mondanom. Előtte.

– Jó.

Megállt a lány előtt, és Olive felnézett rá, a jóképű, ismerős arc vonalaira. Csak a szellő volt közöttük, és annyi távolság, amennyit Adam jónak tartott. Az ő makacs, rapszodikus kamupasija. Csodálatosan, tökéletesen egyedi. Elragadóan páratlan. Olive úgy érezte, hogy túlcsordul a szíve.

Mély lélegzetet vett.

– Az a helyzet, Adam… Hülye voltam. És tévedtem. – Idegesen játszott egy hajtincsével, aztán a keze lesiklott a hasára, és…. oké. Oké. El fogja mondani neki. Megteszi. Most. – Ez olyan… olyan, mint a statisztikai hipotézisvizsgálat. 1. típusú hiba. Ijesztő, nem?

A férfi a homlokát ráncolta. Olive tudta, hogy fogalma sincs, mire akar kilyukadni.

– 1. típusú hiba?

– Fals pozitív. Azt hinni, hogy valami megtörténik, amikor pedig nem.

– Tudom, mi az 1. típusú hiba…

– Igen, persze. Csak… az elmúlt néhány hétben az rémisztett meg, hogy tévesen értelmezhetem a helyzetet. Hogy meg tudtam győzni magam valamiről, ami nem igaz. Látok valamit, ami nincs ott, csak azért, mert látni akarom. Ez egy kutató legrosszabb rémálma, igaz?

– Igaz. – Adam ráncolta a homlokát. – Ezért határozzuk meg az elemzésben a szignifikanciaszintet, ami…

– De a helyzet az, hogy a 2. típusú hiba is rossz.

A tekintete Adamébe fúródott, egyszerre volt tétova és sürgető. Félt; rettegett attól, amit mondani készült. De fel is villanyozta, hogy a férfi végre megtudja. Eltökélte, hogy kimondja.

– Igen – értett egyet Adam lassan, zavartan. – A fals negatívok is rosszak.

– Ilyen ez a tudomány. Azt nevelik belénk, hogy elhiggyük, a fals pozitívok rosszak, de a fals negatívok ugyanolyan rémisztőek. – Olive nagyot nyelt. – Nem látni valamit még akkor se, ha ott van az orrod előtt. Szándékosan megvakítod magad, csak mert félsz, hogy túl sokat látsz.

– Azt mondod, hogy a statisztikai oktatást elégtelenre értékelnéd?

A lány felnevetett, hirtelen kimelegedett, még az éjszaka sötét hűvösségében is. A szeme csípni kezdett.

– Talán. De közben… azt hiszem, én vagyok elégtelen. És nem akarok az lenni, többé már nem.

– Olive. – A férfi lépett egyet felé, csak néhány centit. Nem eleget, hogy közel legyen, de ahhoz igen, hogy Olive érezze a melegét. – Minden oké?

– Annyi… minden történt, mielőtt egyáltalán megismertelek, és azt hiszem, egy kicsit összekavart. Leginkább félelemben éltem, hogy egyedül leszek, és… Majd mesélek ezekről, ha akarod. Először egyedül kell megoldanom, hogy miért tűnt jobb ötletnek egy rakás hazugsággal védenem magam, mint beismerni akár egy csepp igazságot is. De azt hiszem…

Olive mély, reszketeg lélegzetet vett. Érezte, hogy egy könnycsepp, egyetlen egy gördül le az arcán. Adam meglátta, és az ajka a lány nevét formálta.

– Azt hiszem, valahol útközben elfelejtettem, hogy vagyok valami.

Elfelejtettem saját magam.

Olive lépett közelebb. Ő tette a kezét Adam hajtókájára, ő rántotta meg gyengéden, ő kapaszkodott belé, ő érintette meg Adamet egyszerre sírva és nevetve.

– Két dolgot akarok neked elmondani Adam.

– Én mi…

– Kérlek! Csak hadd mondjam el!

A férfinak ez nem ment túl jól. Ott állni, és semmit sem csinálni, míg Olive szeme egyre jobban könnybe lábadt. A lány tudta, hogy haszontalannak érzi magát, a keze ökölben lóg az oldalánál, ő pedig… még jobban szerette őt ezért. Hogy úgy nézett rá, mintha ő lenne minden gondolata alfája és ómegája.

– Az első az, hogy hazudtam neked. És nem csak elhallgatással.

– Olive…

– Valódi hazugság volt. Rossz. Ostoba. Hagytam, nem, elhitettem veled, hogy érzek valamit valaki más iránt, amikor igazából… nem így van. Soha nem is volt.

Adam a kezébe fogta az arcát.

– Te mit…?

– De ez nem igazán fontos.

– Olive. – Adam magához húzta, a homlokára szorította az ajkát. – Nem számít. Bármi miatt sírsz is, megoldom. Helyrehozom. Én…

– Adam – szakította félbe Olive sírós mosollyal. – Nem fontos, mert a második dolog az, ami igazán számít.

Most már nagyon közel álltak. Olive érezte Adam illatát és melegét, a férfi keze pedig az arcát simogatta, a hüvelykujja ide-oda siklott, hogy felszárítsa a könnyeket.

– Édesem – suttogta. – Mi a második dolog?

Olive még mindig sírt, de még sosem volt ennyire boldog. Úgyhogy kimondta, valószínűleg a legrosszabb akcentussal, amit a férfi valaha hallott.

– Ik hou van jou, Adam.

Epilógus

♥ EREDMÉNYEK: Az összegyűjtött adatok megfontolt vizsgálata – számolva a lehetséges tévedésekkel, statisztikai hibákkal és a kísérletet végző személy elfogultságával – azt mutatja, hogy amikor szerelmes leszek… igazából nem is sülnek el olyan rosszul a dolgok.

Tíz hónappal később

– Állj oda! Pont ott álltál.

– Tényleg?

Adam engedett neki. Egy kicsit. Az az imádni valóan beletörődő arckifejezés vált Olive kedvencévé az elmúlt évben.

– Kicsit közelebb az ivókúthoz. Tökéletes! – Olive hátralépett, hogy megcsodálja a művét, aztán Adamre kacsintott, miközben elővette a telefonját, hogy csináljon egy gyors képet. Egy pillanatra elgondolkodott azon, hogy lecseréli a mostani képernyővédőjét – egy szelfi kettőjükről, ami néhány hete készült a Joshua Tree Nemzeti Parkban; Adam belehunyorog a napba, Olive pedig az arcára szorítja az ajkát –, de aztán meggondolta magát.

A nyaruk tele volt túrázással, isteni fagyival, késő éjszakai csókokkal Adam erkélyén, nevetéssel, eddig el nem mondott történetekkel és csillagleséssel. Sokkal fényesebbek voltak, mint azok, amiket egykor Olive létráról ragasztott fel a szobája mennyezetére. Kevesebb mint egy hét múlva munkába áll egy ráklaborban a Berkeley-n, ami zsúfoltabb, stresszesebb időbeosztást jelentett, és egy kis ingázást. Mégis alig várta.

– Csak állj ott! – parancsolta. – Nézz ellenségesen és megközelíthetetlenül! És most mondd azt, hogy „sütőtökfűszer”!

Adam a szemét forgatta.

– Mi a terved akkor, ha valaki bejön?

Olive körbepillantott a biológia tanszék épületében. A folyosó csendes volt, és elhagyatott, és a tompa esti világítástól Adam haja majdnem kék volt. Késő volt, nyár, közelgett a hétvége, senki sem fog bejönni. És ha mégis, Olive Smith és Adam Carlsen mostanra nem számított újdonságnak.

– Például kicsoda?

– Anh felbukkanhat. Hogy segítsen újraalkotni a varázslatot.

– Biztos vagyok benne, hogy elment valahová Jeremyvel.

– Jeremyvel? A sráccal, akibe szerelmes vagy?

Olive nyelvet öltött, és lenézett a telefonjára. Boldog volt. Nagyon boldog volt, és azt sem tudta, miért. Kivéve, hogy mégis.

– Oké. Egy perc.

– Nem tudhatod a pontos időt. – Adam hangja türelmes volt és beletörődő. – Percre pontosan nem.

– Tévedés. Aznap éjjel lefuttattam egy Western blotot. Megnéztem a labornaplómat, és a hibasávig visszakövettem a mikort és holt. Alapos kutató vagyok.

– Hm. – Adam összefonta a karját a mellkasa előtt. – Hogy sikerült a blotolás?

– Nem az a lényeg. – Olive elvigyorodott. – Te egyébként mit kerestél itt?

– Hogy érted?

– Egy éve. Miért mászkáltál a tanszéken késő este?

– Nem emlékszem. Talán határidőm volt. Vagy talán hazaindultam. – A férfi vállat vont, és a folyosót fürkészte, aztán a tekintete megállapodott az ivókúton. – Talán szomjas voltam.

– Talán. – Olive közelebb lépett. – Talán titokban egy csókban reménykedtél.

Adam hosszú, vidám pillantást küldött felé.

– Talán.

A lány tett még egy lépést, aztán még egyet és még egyet. Aztán egyet pittyent az ébresztője, pont, amikor megállt Adam előtt. Újra betört a személyes terébe. De ez alkalommal amikor lábujjhegyre állt, amikor átkarolta a nyakát, Adam keze jobban magához húzta.

Egy év telt el. Pontosan egy év. És mostanra a férfi teste ismerős lett, ismerte a válla ívét, a borostája szúrását, a bőre illatát, méghozzá kívülről; érezte a mosolyt a szemében.

Olive hozzásimult, hagyta, hogy megtartsa a súlyát, aztán úgy mozdult, hogy az ajka majdnem egy vonalba került Adam fülével. Ajkát a fülkagylójára szorította, és belesuttogta a bőrébe.

– Megcsókolhatom, dr. Carlsen?

Utószó

Azért egyetemi közegben játszódó történeteket írok, mert csak azt ismerem. Nagyon elszigetelt, mindent elhomályosító, magányos környezet lehet. Az elmúlt évtizedben kitűnő (női) mentoraim voltak, akik folyamatosan támogattak engem, de tucatnyi alkalmat fel tudok idézni, amikor úgy éreztem, hatalmas csődtömeg vagyok, aki mindig bakot lő a tudományban. De ez a doktori iskola, ahogy azt minden résztvevője tudja: stresszes, kompetitív környezet, ahol nagy a nyomás. A tudományos világnak megvannak a maga módszerei, hogy felborítsák a munka-magánélet egyensúlyt, kimeríti az embert, és elfeledteti velük, hogy többet érnek a publikált tanulmányaik számánál vagy a kutatási pénznél, amit képesek megszerezni.

Az, hogy fogtam, amit a legjobban szeretek (romantikus történeteket írni), és adtam neki egy STEM egyetemi hátteret, meglepően gyógyító hatású volt. Nem voltak ugyanolyan tapasztalataim, mint Olive-nak (én nem kamurandiztam az egyetemen, sajnos), mégis sikerült sok frusztrációmat, örömömet és csalódásomat átcsempészni a kalandjaiba. Olive-hoz hasonlóan az elmúlt néhány évben magányosnak, eltökéltnek, tehetetlennek, rémültnek, boldognak, aggodalmasnak, kevésnek, félreértettnek, és lelkesnek éreztem magam. A regény megírása lehetőséget adott, hogy ezek a tapasztalatok kapjanak egy humoros, egoista csavart, és hogy rájöjjek, távolabbról is nézhetem a szerencsétlenkedéseimet; néha még nevethetek is rajtuk! Ezért – és tudom, ezt valószínűleg nem kellene elárulnom – ez a könyv annyit jelent nekem, mint a doktori disszertációm.

Oké, ez hazugság. Sokkal többet.

Ha nem ismered, néhány szó egy olyan témáról, ami felmerül a könyvben: a IX. törvény (Title IX) egy amerikai szövetségi törvény, mely megtilt mindenfajta nemi alapú diszkriminációt minden olyan intézményben, mely szövetségi támogatást kap (vagyis a legtöbb egyetem). Jogilag kötelezi az iskolákat, hogy reagáljanak a visszaélésekre, és orvosolják azokat, kezdve az ellenséges munkahelyi környezettől a zaklatásig és a tettlegességig. A támogatott iskolák koordinátorokat alkalmaznak, feladatuk a panaszok és visszaélések kezelése, és hogy felvilágosítsák az intézmény közösségét a jogaikról. A törvény jelenleg létfontosságú, hogy biztosítsa az oktatáshoz való egyenlő hozzáférést, valamint védje a diákokat és az alkalmazottakat a nemi alapú diszkriminációtól.

Végül: a nők a STEM világában szervezetek, melyeket Anh említ a könyvben, a képzelet szüleményei, bár a legtöbb egyetem otthont ad hasonló szervezeteknek. Arról, hogy hogyan támogathatók a nők a STEM valódi világában, az awis.org oldalon találsz információt. Azokról a forrásokról, melyek konkrétan a BIPOC-nőket segítik, a sswoc.org ad tájékoztatást.

Köszönetnyilvánítás

Először is, hadd mondjam el, hogy: asgfgsfasdgfadg. Nem hiszem el, hogy ez a könyv létezik. Komolyan, afgjsdfafksjfadg.

Másodszor, hadd mondjam el azt is: Ez a könyv nem létezne, ha nem fogta volna kábé kétszáz ember a kezemet az elmúlt két évben. *Jöhet a vége főcímdal.* Nagyon összevissza köszönetet kell mondanom:

Thao Lenek, csodálatos ügynökömnek (a DM-ed megváltoztatta az életemet, a legjobb módon), Sarah Blumenstocknak, fantasztikus szerkesztőmnek (aki nem az a fajta szerkesztő); Rebeccának és Alannah-nak, a legelső bétaolvasóimnak (és éljen Alannah a címért!); a gonosz manóimnak, amiért manóskodtak, és mindig megvédtek: apu, Lucy és Jen (köszönöm az olvasást, a közösségi médiát és a véget nem érő kézfogást), Claire, Court, Julie, Katie, Kat, Kelly, Margaret és a feleségem, Sabine (ALIMONE!)(valamint Jess, Shep és Trix, a tiszteletbeli manók). A „Szavak kemény diók” srácoknak a támogatásért a nyafogás alatt: Celia, Kate, Sarah és Victoria. Azoknak, akik a kezdetektől hittek bennem: Court, Dani, Christy, Kate, Mar, Marie és Rachelle. Caitie-nek, aki a való életben először éreztette velem, hogy beszélhetek erről az egészről. Margo Lipschultznak és Jennie Conway-nek az értékes visszajelzésekért az első változatokról. Frankie-nek, a legjobban időzített ötletért; Psinek, amiért inspirált a csodás írásaival. A Berklete-eknek a kakilásért és csomózásért; Sharon Ibbotsonnak pótolhatatlan szerkesztői meglátásaiért és támogatásáért. Stephanie-nak, Jordannek, Lindsey Merrilnek és Katnek, amiért bétaolvasták a kéziratot, és segítettek kijavítani. Lilithnek a pompás rajzért és az elképesztő borítóért. Valamint az emberkéknek a Penguin Creative-nél; Bridget O’Toole-nak és Jessica Brocknak, amiért segítettek elhitetni az emberekkel, hogy talán el akarják olvasni ezt a könyvet; mindenkinek a Berkley-n, akik a színfalak mögött segítettek formába hozni a kéziratot. Rian Johnsonnak, amiért megalkotta Azt, ami arra inspirált, hogy megtegyem Mindezt.

Az az igazság, hogy sosem gondoltam volna magamról, hogy bármi mást fogok írni tudományos cikkeken kívül. Valószínűleg nem írtam volna mást, ha nincs az a rengeteg fanfiction író, akik elképesztő dolgokat posztoltak a netre, és bátorítottak, hogy én is kezdjek írni. És biztosan nem lett volna vér a pucámban saját regényt írni, ha nem kapok annyi támogatást, éljenzést, bátorítást és pozitív kritikát a Star Trek és Star Wars/Reylo fandomoktól. Mindenkinek, aki kommentelt vagy like-olta a ficjeimet, akik megemlítettek a közösségi médiában, megkerestek DM-ben, akik rajzokat vagy moodboardokat készítettek, akik időt szántak arra, hogy elolvastak valamit, amit írtam: köszönöm. Tényleg, nagyon köszönöm. Sokkal tartozom nektek.

Végül, de legyünk őszinték, utolsó sorban, tessék-lássék köszönet Stefannak a szerelemért és türelemért. Nehogy el merészeld ezt olvasni, te elbizakodott hipszter!

Megjegyzések

[←1]

Science, Technology, Engineering and Mathematics = Tudomány, Technológia, Mérnöki megoldások és Matematika.

[←2]

Göröngyös úton a csillagokig.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Epilógus

Utószó

Köszönetnyilvánítás