EGY

Az a szemét már megint itt akar hagyni.

A fák közül figyeltem, ahogy Koy és a többiek a homokot rúgva haladtak a tenger irányába. Vízre csúsztatták a csónakot, és én egyre gyorsabban, mezítláb rohantam a girbegurba gyökereken és az út porában rejtőző köveken át. Épp időben ugrottam ki a bozótból ahhoz, hogy láthassam a Koy arcán elterülő vigyort, ahogy a kis hajó vitorlát bontott.

- Koy! - üvöltöttem, de még ha hallott is a hullámok robaja mellett, semmi jelét nem adta.

Egészen addig futottam a meredek parton, amíg el nem értem a habot, ami egy hullám visszahúzódása után maradt. Az egyik lábamat megvetettem a nedves homokban, és a morajló hullámok fölött a tat felé ugrottam. Az egyik kezemmel sikerült a mozgó hajótestnek csapódva megkapaszkodnom. Senki sem segített, miközben káromkodva felhúztam magam.

- Szép ugrás, Fable - szólt a kormánykereket markoló Koy, miközben a horizontot pásztázó tekintettel navigálta a hajót a déli zátony felé. - Nem tudtam, hogy te is jössz.

Felkötöttem a hajam a fejem tetejére, és a férfira bámultam. A héten már harmadjára próbált itt hagyni, amikor a kotrók merülésre indultak. Ha Speck nem lett volna állandóan részeg, akkor Koy helyett inkább neki fizettem volna, hogy vigyen el a zátonyhoz. De olyan hajóra volt szükségem, amire számíthatok.

A szél belekapott a fejünk fölött a vitorlába, és magával rántotta a hajót. Találtam egy ülőhelyet két, talpig bőrbe öltözött kotró között.

- Rezet - nyújtotta felém a kezét Koy.

A férfi feje fölött megláttam a gátszigeteket, amelyek mentén kereskedőhajó-árbócok hintáztak a kérlelhetetlen szélben. A Marigold még nem volt ott, de napfelkeltéig biztosan megérkezik. Elővettem egy érmét az erszényemből, és a fogamat csikorgatva Koy tenyerébe hajítottam. Mostanra már annyi rézpénzt szedett ki belőlem, hogy gyakorlatilag én fizettem a hajója felét.

Sebesen szeltük a tengert, amely türkizből lassan mélykékre váltott alattunk, ahogy egyre távolodtunk a parttól. A hajó kanyarodott, én pedig hátradőltem, hogy a kezemmel érinthessem a vízfelszínt. A nap az ég közepén járt, vagyis még jó pár óránk volt dagályig. Bőven elegendő idő tűzkövet gyűjteni, amit aztán eladhatok.

Szorosabbra húztam az övet a derekam körül, és ellenőriztem a szerszámaimat.

Kalapács, véső, csákány, kotrókanál, látcső.

A legtöbb kotró már hónapokkal ezelőtt továbbállt a keleti zátonytól, nekem viszont azt súgták az ösztöneim, hogy ezeken a vizeken találhatok még tűzkövet. Igazam lett. Heteken keresztül egyedül kutattam a habokat, mígnem ráleltem egy eldugott rejtekhelyre a zátony alatt. Az összegyűjtött kövekből aztán megtömhettem az erszényemet.

Amikor felálltam, a süvítő szél égővörös hajamba kapott, és az arcomba fújta. Az árbócba kapaszkodva kihajoltam a hajó oldalán, és az alattunk száguldó vizet bámultam.

Még semmi.

- Mikor osztod meg velünk, mit találtál odalent, Fable? - szorította még erősebben a kormánykereket Koy, és a tekintete találkozott az enyémmel. A szeme olyan fekete volt, mint a sziget legsötétebb éjszakái, amikor a viharfelhők eltakarják a holdat és a csillagokat.

A többiek némán figyeltek, várták a válaszomat. Már a kikötőben is láttam, hogy néznek engem, és hallottam, miről suttogtak a tengerparton. A heteken keresztül tartó huzavona után a kotrók türelmetlenkedni kezdtek, és abból sosem származott semmi jó. Arra viszont nem számítottam, hogy Koy lesz az, aki először felteszi a kérdést.

- Fülcsigát - vontam vállat.

Koy elnevette magát, és a fejét rázta.

- Fülcsigát - ismételte. A férfi fiatalabb volt, mint a legtöbb kotró Jeval szigetén, barna bőre még nem ráncosodott össze, nem viselte a hosszú, napon töltött órák nyomait. A helyét azonban már most tízszeresen megszolgálta a kotrók között, ugyanis elég pénzt lopott ahhoz, hogy megvegye a hajót, és pénzért kezdjen utasokat szállítani.

- Úgy van - mondtam.

Összenéztünk, és Koy szeméből eltűnt a vidámság. Összeszorítottam a fogamat, és próbáltam leküzdeni az ajkam remegését. Már négy éve, hogy kihajítottak a tűzforró tengerpartra, és otthagytak. Azóta egyedül kell gondoskodnom magamról. Ha éheztem, hajókat pucoltam rothadt halért cserébe, és sokszor elvertek, amikor egy másik kotró területén merültem. Épp elég erőszakkal találkoztam Jeval szigetén, de egészen mostanáig sikerült elkerülnöm Koyt. Az ő figyelme komoly veszélyt jelentett.

Felálltam a tatra, és felöltöttem ugyanazt az elvetemült vigyort, amelyet már a parton is a férfi hátának szegeztem. Valódi rohadék volt, viszont én sem voltam különb. Ha kimutatom, mennyire félek tőle, azzal csak megkönnyítem a dolgát. Meg kellett találnom a módját, hogy életben maradjak a szigeten. Előbb hagynám, hogy levágják az egyik karomat, mintsem, hogy a hajón tartsanak. Főleg most, hogy már ilyen közel értünk.

Elengedtem az árbócot. Elrúgtam magam a csónaktól, és a vízbe csapódtam. A testem a hullámok közé fúródott, apró kristálybuborékok serege morajlott körülöttem. Egy lendületes mozdulattal a hűvös mélység felől a vízfelszín felé iramodtam, hogy megmelegedjek. A keleti zátony sarkába futó áramlatok miatt a szigetnek ezen az oldalán jóval hidegebb volt a tenger. Ebből is tudtam, hogy innen még nem kotorták ki az összes tűzkövet.

Koy hajója eltávolodott tőlem, a domború vitorla a felhőtlen égboltot szelte. Mikor eltűnt a sziget mögött, én az ellenkező irányba haladtam, a part felé. Arccal lefelé úsztam, hogy felmérhessem az alattam elterülő zátony mélységét. A rózsaszín, narancssárga és zöld színben pompázó korall éppen úgy verte vissza a fényt, mint régen az apám asztalán heverő nyitott atlasz oldalai. Felfigyeltem egy élénksárga, törött szarukorallra.

Feljöttem a vízből, és még egyszer ellenőriztem az övemet. Lassan teleszívtam a tüdőmet levegővel, majd kiengedtem, pont olyan tempóban, ahogy még anyám tanította. Már jól ismertem az érzést, ahogy a mellkasom kitágul, majd kiürül és ismét összeszűkül. Aztán felgyorsítottam a tempót, és a gyors ki- és belégzéseket követően egy nagy levegővel végül alámerültem.

A fülem pattogott, ahogy a karommal a vizet szelve a tengerfenéken tündöklő színek felé tartottam. A testem a víz nyomásának ölelésébe záródott, és én egyre csak lefelé tartottam, hiába éreztem a felszín vonzását. Egy vörös csíkos doktorhalraj nyüzsgött körülöttem, amikor végre leértem. Az engem körülvevő végtelen kékségben lágyan landoltam egy zöld korallon, amely kusza ujjakkal tört a felszín felé. A fölötte meredező sziklapárkányba markoltam, és a hasadékba léptem.

Akkor találtam először tűzkövet, amikor rákokat kerestem a zátonyon, hogy kifizethessem az öregembert, aki megjavította a látcsövemet. A drágakő halk búgása váratlanul ért a csendben, és három napnyi sikertelen próbálkozás után tudtam csak megszerezni. Amikor egy sziklába rúgva a felszín felé iramodtam, letörtem belőle egy darabot, és alatta feltűnt a sok kis fehérség a bazalt görbe repedésében. Ez csak egyetlen dolgot jelenthetett - tűzkövet.

A zsákmány több érmét hozott a Marigold kereskedőitől az utóbbi három hónapban, mint amit az elmúlt két évben összesen szereztem. Még néhány hét, és soha többé nem kell alámerülnöm ezekben a vizekben.

Ahogy megvetettem a lábamat, a karommal a sziklába kapaszkodtam, és végigtapogattam a kanyarulatát. A drágakő lágyan vibrált az ujjaim alatt, olyan volt, akár a fémnek csapódó fém rezonanciája. Az anyám tanított meg arra is, hogyan halljam meg a drágaköveket. A Pacsirta mélyén egyesével a kezembe ejtette őket, és a fülembe suttogott, miközben a legénység körülöttünk a függőágyakban aludt.

Hallod? Érzed?

Elővettem a szerszámokat az övemből. A vésőt a legmélyebb repedésbe illesztettem, majd ráütöttem a kalapáccsal, és lassanmegrepesztettem a kő felszínét, ami az alakjából ítélve méretes tűzkődarabot rejthetett. Talán négy rézpénzt is megért.

Egyre több hal gyűlt körém táplálékot keresni, a napfény megcsillant ezüst pikkelyeiken. Felnéztem, és hunyorogtam a ragyogó fényben. Homályosan láttam, hogy messzebb a távolban egy emberi test lebeg a vízfelszín közelében. Egy kotró maradványai, aki valakinek keresztbe tett, vagy nem fizette vissza az adósságát. A lábát hatalmas, rákokkal borított kőhöz láncolták, és a tengeri élőlények szabadon lakmározhattak a húsából. Nem először láttam hasonló ítéletet végrehajtva. Vigyáznom kellett, nehogy én is hasonló sorsra jussak.

Az utolsó leheletem égette a mellkasomat, a karom és a lábam lehűlt. Még egyszer ráütöttem a vésőre. Felrepedt a kemény, fehér borítás, és elmosolyodtam, ahogy egy csorba darab levált a szikláról. Megérintettem az áttetsző, vörös tűzkövet, amely bevérzett szemként meredt rám a szikla mélyéről.

Mikor már kezdett elhomályosulni a látásom, elrúgtam magam a kőtől, és a felszín felé úsztam. A tüdőm szinte ordított a levegőért. A halraj szilánkjaira hulló szivárványként rebbent szét körülöttem, és végre levegőért kapkodva kidugtam a fejem. Vékony fátyolfelhők húzódtak az égbolton, és a horizonton sötétlő kékség megragadta a tekintetemet. Aznap reggel vihar szagát éreztem a szélben. Ha emiatt a Marigold nem tudja elérni a szigetet, amíg még fent van a nap, akkor a biztonságosnál tovább kellene magamnál tartanom a tűzkövet. Rengeteg búvóhelyem volt, viszont ahogy teltek a napok, egyre többen figyeltek.

A hátamon lebegtem, és hagytam, hogy a nap a bőröm lehető legnagyobb felületét melengesse. Máris elkezdett lemenni, a Jeval mögötti korallzátony felé húzódott, és még legalább hat vagy hét merülésre lesz szükség, hogy megszerezzem azt a tűzkövet. És oda kell érnem a zátony másik felébe, mire Koy visszajön értem.

Ha visszajön értem.

Még három vagy négy hét kellett, hogy elég pénzem legyen átszelni a tengert, hogy megtaláljam Szentet, és betartassam vele az ígéretét. Csak tizennégy voltam, amikor otthagyott a tolvajok hírhedt szigetén, és én azóta minden egyes nap pénzt kuporgattam, hogy megtalálhassam őt. Négy év után szerintem már fel sem ismerne, ha végre bekopognék az ajtaján. Lehet, hogy arra sem emlékezne, mit mondott, amikor a bálnacsontozó késével a karomba vágott.

Az apám viszont nem volt feledékeny típus.

Ahogy én sem.

KETTŐ

Öt szabály volt. Csak ez az öt.

Már akkor kívülről fújtam őket apámnak, amikor elég nagy lettem, hogy felmásszak az árbócra anyámmal. A Pacsirta halovány gyertyafényében apám az egyik kezét a tollán, a másikat a poharán tartva engem figyelt.

1. Mindig tartsd a késed elérhető helyen.

2. Sose tartozz senkinek semmivel.

3. Semmi sincs ingyen.

4. Kovácsolj hazugságokat az igazságból.

5. Soha, semmilyen körülmények között ne fedd fel, hogy ki vagy mi számít neked.

Azóta Szent szabályai szerint élek, hogy kitett engem Jevalon, és emiatt maradtam életben. Legalább ennyit hagyott nekem, amikor vissza se nézve elhajózott.

Mennydörgés készülődött, ahogy a part felé közeledtünk, az ég elsötétült, és a levegő a vihar ígéretét hordozta. A horizonton formálódó hullámokat tanulmányoztam. A Marigold már biztosan úton volt, de ha rosszra fordul az idő, nem éri el a szigetet reggelre. És ha nincs ott, nem kereskedhetek.

Koy fekete szeme az ölemben fekvő, kagylókkal teli hálóra siklott. A zátonyról lefejtett tűzkővel teli szütyőt az egyik kagylóba rejtettem. Már nem az a butuska lány voltam, aki régen. Gyorsan megtanultam, hogy ha a többi kotróhoz hasonlóan én is az övemre kötöm a szütyőt, akkor a többiek levágják róla. És ez ellen semmit sem tehettem. Nem volt meg a fizikai erőm, hogy felvegyem velük a harcot, úgyhogy a drágaköveimet kibelezett halakba és kagylókba rejtettem, amióta utoljára megloptak.

Végigsimítottam a sebhelyet a csuklómnál, amely úgy ágazott szerte az alkarom belső oldalán, akár egy fa gyökere. Hosszú ideig csak ez tartott életben Jeval szigetén. A jevaliak igen babonásak voltak, úgyhogy senki nem akart bántani ezzel a nyommal a karomon. Néhány nappal azután, hogy Szent elhagyott, egy Fret nevű öregember azt kezdte terjeszteni, hogy megátkoztak a tenger démonai.

A hajó lassított, úgyhogy felálltam, és átvetettem a vállam fölött a hálót. Éreztem, hogy Koy figyel, szinte hallottam a karcos suttogását a hátam mögött, ahogy átszeltem a sekély vizet a part felé. Jevalon mindenki magáért felelt, kivéve, ha bármit nyerhettek cselszövés által. Koy pedig pontosan ezzel foglalkozott - cselszövéssel.

A vízben sétáltam a partvonal mellett, és a sziklát figyeltem, hogy az árnyékokból láthassam, ha valaki követne. A tenger az alkonyi fényben lilára váltott, az utolsó fényszikrák fulladoztak a habokban, ahogy lement a nap.

Kérges ujjaimmal kitapintottam a fekete szikla jól ismert repedését, belekapaszkodtam, felhúztam magam, így a tengervíz az arcom másik oldalát permetezte. A kötél, amelyet a párkányhoz rögzítettem, eltűnt a vízben.

A kagylóhéjat az ingembe rejtettem, majd felálltam, és teleszívtam a tüdőmet levegővel. Amint a következő hullám a sziklába csapódott, a tengerbe ugrottam. Percről percre sötétedett, de sikerült a kötélbe kapaszkodnom, és követtem azt a hínárerdő mélyére, ahol a tengeri aljnövényzet vastag, hullámzó ágai meredeztek. A mélyből a levelek aranyszín tetőknek tűntek, és zöldre színezték a vizet.

A hínárban cikázó halakra éhes zátonycápák lestek, miközben leúsztam. Az öböl volt az egyetlen hely, ahol halászhattam, mert ott a zord áramlatok miatt a többi kotró nem használhatta a nádcsapdáit. Viszont a fonott kosárból előállított csapda, amelyet apám kormányosa tanított meg elkészíteni, kiállta a kegyetlen hullámokat. Megragadtam a vastag kötelet, és meghúztam, de az nem adta magát, mert az áramlat lökése miatt beékelődött a sziklák közé.

A sziklának támaszkodva a lábammal rugdostam a kosarat, hogy kiemeljem a vastag iszapból, ami félig betemette. Amikor nem mozdult, lehajoltam és megragadtam a kosár fonott fülét. A csapda egy pattanással eltört, én pedig a mögöttem lévő kemény sziklafalnak csapódtam.

A csapda nyílásából kiúszott egy sügér, még mielőtt becsukhattam volna. Elkáromkodtam magam. A hangom elveszett a vízben, miközben néztem, ahogy távolodik a hal. Mielőtt még a másik is elszökött volna, átkaroltam és a mellkasomhoz szorítottam a törött kosarat.

A kötéllel a felszín irányába húztam magam, és belekapaszkodtam a kiálló szikladarabba. A vésőmmel lefejtettem a hínárral rejtett kődarabot, amely mögé lyukat ástam. Ott rejtettem el az összes tűzkövet, amit az elmúlt két hétben gyűjtöttem. Üvegszilánkokként csillogtak a sötétben. Kevés olyan rejtekhelyem maradt a szigeten, amit még nem találtak meg. Már évek óta itt merültem a halcsapdáimmal, és ha valaki látott itt, akkor azt is látta, hogy mindig zsákmánnyal térek vissza. De ha gyanította is volna bárki, hogy a drágaköveimet is itt tartom, akkor sem lett volna képes megtalálni őket.

Miután megtöltöttem az erszényemet tűzkővel, visszatettem a követ. Égtek a lábizmaim a kimerültségtől, elfáradtam az órák óta tartó merülésben. Az utolsó erőmmel a felszín felé iramodtam. Kidugtam a fejem a hullámverésben, és belélegeztem az éjszakai levegőt. A sziklába kapaszkodtam, még mielőtt az áramlat visszarántott volna a mélybe.

Az egyik kezemmel felhúztam magam, és a levegőt kapkodva hátradőltem a homokban. A fejem fölött már csillagok ragyogtak, a vihar viszont tagadhatatlanul Jeval felé tartott. Már a levegő illatából tudtam, hogy hosszú éjszaka vár rám. A szél veszélyeztette a sziklán összetákolt kunyhómat, és különben sem alhattam, ha tűzkő vagy pénz volt nálam. Máskor is felforgatták már a táborhelyemet, amíg aludtam, ezért nem vállalhattam a kockázatot.

A ficánkoló halat az ingembe rejtettem, a törött csapdát pedig a vállam fölött átvetve a hátamra dobtam. A fákra sötétség borult, a holdfény mutatta az utamat. Követtem a szirt felé kanyarodó ösvényt, ami idővel egyre meredekebbé vált. A járat hirtelen egy sima felületű sziklába torkollott. A kezemet és lábamat az általam kivésett vájatokba illesztettem, és mászni kezdtem. Amikor felértem a tetejére, felhúztam magam, és visszanéztem az ösvényre.

Az út üres volt, a fák lágyan ringtak a szélben, a holdfény megvilágította a hűvös homokot. Az utam hátralévő részét futva tettem meg, mígnem a sík terep magasan a lenti part fölé csúcsosodott. A meredély a szigetecskék felé nézett, amelyeket ugyan nem láthattam a sötétben, viszont ki tudtam venni néhány olajlámpát, ami az éjszakára kikötött hajók árbócán hintázott. Pontosan itt üldögéltem minden reggel, és vártam, hogy visszatérjen apám hajója, habár megmondta, hogy nem fog visszajönni.

Két évembe telt, míg elhittem.

Ledobtam a halcsapdát a tűzrakóhely mellé, és lecsatoltam magamról a súlyos szerszámos övemet. A szél egyre erősödött, miközben belekapaszkodtam a szikla fölé tornyosuló fatörzsbe, és lassan felmásztam rá. Ahogy felértem a tetejére, lenéztem a partra, amely legalább harminc méterrel volt alattam. Az éjjeli hullámok fehér habbal verdesték a homokot. A legtöbb kotró túl nehéz volt ahhoz, hogy felmásszon erre a nyurga fára a szélben anélkül, hogy letörné az ágakat és a halálba zuhanna. Én magam is majdnem leestem egyszer-kétszer.

Mikor már elég közel értem, kinyújtottam a kezem a sötétben, és a két vastag ág elágazása felé nyúltam. Kitapogattam az erszényt, amelyet aztán ledobtam a földre a hátam mögött, és lemásztam a fáról.

Tüzet gyújtottam, nyársa húztam a halat, majd kényelembe helyezkedtem, arccal az ösvény felé. Ha illetéktelen behatoló közeledne, előbb látnám meg, mint ő engem. Csak reggelig kellett kitartanom.

Az érmék csilingeltek, ahogy megráztam az erszényemet. A puha homokba szórtam őket. A holdfényben meg tudtam számolni a vagyonomat, csinos oszlopokba rendezve az érméket magam előtt.

Negyvenkét rézpénz. Azt az összeget leszámítva, amit hajózásra kell költenem, már csak tizennyolc hiányzott, hogy üzletelhessek

Westtel a nagyobb utazás kapcsán. Még arra is félretettem némi pénzt, hogy ehessek, és tudjak valahol aludni, amíg lenyomozom Szentet. Hátradőltem a földön, és lelógattam a lábamat a szikláról. A holdat bámultam, és hallgattam, ahogy a sülő hal serceg a tűz fölött. Tökéletes, tejfehér félhold ragyogott fölöttem, és én beszívtam Jeval különleges, sós-ciprusos levegőjét.

A szigeten töltött első éjszakámon a tengerparton aludtam, mert nem mertem bemenni a fák közé, ahol tüzeket gyújtottak és sátrakat vertek fel. Arra ébredtem, hogy egy férfi letépte rólam a kabátot, és pénzt keresett a zsebeimben. Miután a keresés nem járt sikerrel, a hideg homokba dobott, és odébb állt. Több napba telt, amíg rájöttem, hogy akárhányszor halászni próbálok az öbölben, valaki biztosan a parton vár, és arra készül, hogy ellopja a zsákmányomat. Majdnem egy teljes hónapig csak hínárt ettem, mire felfedeztem néhány biztonságos helyet, ahol ehettem. Egy év is eltelt, mire elég pénzérmét gyűjtöttem abból, hogy mások halait pucoltam és pálmaköteleket árultam, hogy vehessek egy saját kotrófelszerelést Frettől, aki már túl öreg volt a merüléshez.

A szél viharosan kezdett fújni, a hullámok egyre dühösebben csaptak össze alattam. Egy pillanatra elgondolkodtam rajta, hiányozni fog-e ez valaha. Talán volt valami Jevalban, ami a részemmé vált. Felültem, és a sötétbe borult szigetet fürkésztem. A fekete fák lombjai úgy morajlottak a sötétben, akár a háborgó óceán habjai. Ha nem a börtönöm lenne, akár még gyönyörűnek is találhattam volna. Én viszont sosem tartoztam ide.

Pedig alakulhatott volna úgy is. Lehettem volna egy a sok közül, akik kemény munkával, drágakő-kereskedéssel építik fel a megélhetésüket. Jevali kotróként azonban nem lehetek Szent lánya. Habár, lehet, hogy már ez sem igaz.

Élénken emlékeztem a hajótest mélyéről búgó lágy suttogásra és a nyikorgó függőágyakra. Apám pipájának illatára, és a fedélzeten koppanó csizmák hangjára. Az én helyem nem a szárazföldön volt, sem a kikötőkben vagy az öböl menti városokban. Az a hely, ahová tartoztam, eltűnt.

A messzeségben a Pacsirta valahol ott a tenger fenekén pihen, ahol a holdfény a Viharcsapda fekete vizeit simogatja. És akárhová

sodródtam, sosem térhettem haza. Az otthonom az a hajó volt, amely anyám alvó csontjaival együtt a mélységbe süllyedt.

HÁROM

Napfelkeltekor felálltam, és figyeltem, ahogy a Marigold közeledik a vízen át. Még hajnal előtt érkeztek, a Névtelen tengeren dühöngő vihar ellenére. Egész éjjel virrasztottam, és egészen addig bámultam a tüzet, amíg az eső el nem oltotta. Az egész testem sajogva tiltakozott az alváshiány ellen a háromnapnyi merülés után.

Westet azonban nem volt tanácsos megváratni.

Mire leértem a tengerpartra, már egy hordányi kotró várakozott a hajóra. Volt annyi eszem, hogy egy hónapra előre kifizettem Specknek a helyemet a csónakon. A férfi a homokban feküdt, a fejét a hátratett kezein nyugtatta, a kalapját az arcába húzta. Azoknak, akik rendelkeztek hajóval Jevalon, nem kellett sem merülni, sem kereskedni, mert minden kotrónak szüksége volt rájuk. Egy csónak itt olyan volt, mint egy soha-ki-nem-fogyó rézpénzes csupor, és Specknél senki nem volt érdemtelenebb ekkora szerencsére.

Mikor meglátott, felugrott, és örömében megvillantotta rothadó fogait.

- Reggelt, Fay!

Biccentettem neki, a csónakba hajítottam a táskám, majd én is bemásztam. Senki nem szorított nekem helyet, hogy leülhessek, úgyhogy a hajó orrában álltam. Az egyik kezemmel átkaroltam az árbócot, a másikkal pedig az ingemben rejtegetett tűzkővel teli szütyőt szorongattam. Koy hajója már közel járt a gátszigetekhez. A rajta utazó rengeteg ember a két oldalán a tengerbe lógatta a lábát.

- Fable - mosolygott Speck kérlelőn. Beletelt egy pillanatba, míg rájöttem, mit akar.

Amint elhúzódtam, a férfi kiengedte a vitorlát, és útnak indította a hajót. A kotrók olyasmiket kértek tőlem, amiket egymástól sosem mertek volna. Elvárták, hogy hálás legyek, amiért nem öltek a vízbe vézna gyerekkoromban, de igazság szerint sosem tettek értem semmit. Sosem kaptam ételt, amikor éheztem, és sosem kínáltak menedékkel vihar idején. Minden egyes falatért és tűzkőért megdolgoztam, néha majdnem az életembe került megszerezni őket. Mégis, ők úgy vélték, tartozom nekik, amiért még mindig lélegzem.

Ahogy a szél a vitorlába kapott, úgy hasítottuk a lágy reggeli vizet, ahogy a forró kés a faggyút. Nem tetszett, hogy a tenger ennyire nyugodt; úgy ragyogott a vízfelszín, akár a frissen égetett üveg. Az alvó tenger látványa mindig nyugtalanított, mert túl sokszor láttam már, milyen vérszomjas is tud lenni.

- Azt beszélik, új tűzkőlelőhelyet találtál, Fay - brekegte Speck. Elengedte a kormányrudat, és odaállt mellém az árbóchoz.

A szája házilag főzött rozsszesztől bűzlött. A szél felé fordítottam az arcom, és nem törődtem a férfival. Mikor megéreztem, hogy a többiek is engem néznek, még erősebben szorítottam a szütyőmet.

Speck felemelte a kezét, és a tenyerét mutatta felém.

- Nem mintha bármit is akarnék ezzel mondani.

- Hát persze - motyogtam.

A férfi közelebb hajolt, és halkabban folytatta.

- Tudod, az emberek beszélnek.

A férfi szemébe nézve tanulmányoztam őt, próbáltam kitalálni, mit jelentenek a szavai.

- Miről beszélnek?

Speck hátranézett a válla fölött, az ingébe tömött ezüstös hajfonata kibomlott.

- Arról, hogy vajon hol tárolod azt a sok rézpénzt.

A jobb oldalamon ülő kotró fészkelődött a helyén, láthatóan a fülét hegyezte.

- Én a helyedben kimaradnék az ilyen beszélgetésekből, Speck - feleltem, és lazán az árbócnak dőltem. A kotrókkal való egyezkedés során létfontosságú volt, hogy sose mutassam ki a félelmemet, még akkor se, ha épp annyira megrémültem, hogy majdnem elhánytam magam. Speck ártalmatlan volt, de csak kevés hozzá hasonló élt a szigeten, akitől nem kellett tartanom.

- Há’ persze, törődöm is én vele - bólintott gyorsan. - Csak gondó’tam, jó, ha tudod.

- Vagyis akarsz tőlem még egy pénzérmét, úgy érted - csattantam fel.

A férfi ismét elvigyorodott, és megvonta a vállát.

- Már így is túl sokat fizetek, nem adok pénzt a pletykákért is.

Hátat fordítottam neki, jelezve, hogy befejeztem a témát. Még legalább három hét kellett, hogy elég pénzt gyűjtsek az utazásra, viszont ha a kotrók tényleg összesúgtak a hátam mögött, nem húzom ki olyan sokáig.

Speck hallgatásba merült, egyetlen neszként a vizet szántó hajótestet és a fütyülő szelet lehetett hallani. Feltűntek a szemünk előtt a Marigold bordázott fehér zászlói, ahogy a szigetecskék mögé kanyarodtunk. A hajó a legtávolabbi meredélynél horgonyzott. Speck finoman lassított. West a kikötő másik oldalán állt: ki tudtam venni a férfi szögletes vállának fekete sziluettjét, ahogy a vizet kémlelte a napfelkeltében.

Az egyik kezemet az égnek emeltem, és széttartottam az ujjaimat a szélben. Amint West meglátott, eltűnt a tömegben.

Speck meglazította a vitorlát, amint közelebb értünk a kikötőhöz. Mielőtt megkért volna rá, megragadtam a feltekert kötelet, és a partra dobtam. A hurok a móló sarkán álló oszlopba akadt. A hajó oldalához ugrottam, lehajoltam, és úgy húztam magunkat a part felé. A nedves kötél ropogott a kezem között, és az evező tompa koppanására még az üldögélő Fret is felnézett.

Az öreg férfi vörös, szőtt ládát szorongatott a lábai között, tele ritka kagylókkal, amiket az öbölben halászott. Már régóta képtelen volt a merülésre, de még mindig hetente kereskedett a gátszigeten. Olyan portékákat kínált, amelyeket senki más nem tudott volna megtalálni. Ő mondta rám legelőször, hogy elátkoztak a tengeri démonok, és ő adta el nekem a kotróövét, arra késztetve ezáltal, hogy megszegjem apám szabályait. Mindkét szívességért az életemmel tartozom neki.

- Fable - mosolygott rám, mikor a mólóra léptem.

- Szia, Fret - köszöntem. Megérintettem a csontos vállát, ahogy elhaladtam mellette, és a szememmel azt a pontot fürkésztem, ahol

West eltűnt a tömegben.

A halovány reggeli fényben a kotrók a keskeny járdán gyűltek össze, és a kereskedőkkel üzleteltek, vagy rézpénzek miatt veszekedtek. Jevalt mindenki a zátonyokban rejtőző tűzkőről ismerte. Bár nem ez volt a legértékesebb drágakő a világon, a szigeten kívül nem sok helyen lehetett találni belőle.

A kereskedők azonban nem csak a tűzkőért jártak ide. Jeval volt az egyetlen sziget a Névtelen tenger és a Szoros-öböl között, úgyhogy rengeteg hajó kötött itt ki, hogy ellátmányt szerezzen. A jevaliak tyúktojással, halakkal és kötelekkel teli kosarakkal mászkáltak a kikötőben, a korlát mentén időző tengerészeket megszólítva.

Amint előretörtem a szorosan összepréselődött férfiak között, kiabálást hallottam. Félreugrottam, így épp sikerült elkerülnöm egy ütést. A kitörni készülő verekedés a móló szélére szorított. Egy ökörfarkkóróval teli nyitott hordó a vízbe gurult, kis híján engem is magával sodort, mire két férfi utána ugrott. Megvártam, hogy valaki szétválassza a verekedő kotrókat, hogy tovább haladhassak.

West éppen akkor fordult meg, mikor végre kiértem a tömegből, mintha számított volna rám. Hullámos, napszítta haját a füle mögé tűrte, és karba tett kézzel nézett le rám halványkék szemével.

- Késtél - szólt. Figyelte, ahogy kihúzom az ingem az övemből, és lecsatolom az erszényt. Láttam, hogy a férfi mögött a horizonton a felkelő nap már a vízfelszínt súrolja.

- Csak néhány perccel - motyogtam.

West előrébb lépett. Elővettem az erszényből a hat kerek, fehér kőtörmelékkel borított tűzkövet.

A férfi elvette a látcsövemet az övemről, és a szeméhez illesztette. Előrehajolt, és óvatosan a kezébe vette a vörös drágaköveket, majd a fény felé tartotta őket, hogy a nap átsüssön rajtuk. Nem tisztítottam meg őket, de azért jó darabok voltak. Jobb, mint bármi, amit a mögöttem lévő kotrók kínáltak.

- Látom, jól eltalált a vihar - mondtam. Megpillantottam a Marigold fedélzetén száradó friss szurkot. A hajó jobb oldalán, a korlát alatt repedés hasított a fába.

A férfi nem válaszolt, hanem újra megvizsgálta a köveket.

A hajó láthatóan más sérülést is szenvedett. Magasan a főárbócon egy lány üldögélt, és a vitorlákat rögzítő bőrszíjakat javította.

Gyermekként a Pacsirta fedélzetén heverésztem, és figyeltem anyámat az árbócon. A kígyóként himbálózó sötétvörös hajfonatát, napbarnított bőrét, ami a fehér vitorla mellett még sötétebbnek tűnt. Pislogtam, hogy eltűnjön az emlékkép, mielőtt még fájdalom öntötte volna el a mellkasomat.

- A szokásosnál jóval többet hoztál mostanság - eresztette le West a látcsövet a szemétől.

- Szerencsés időszak - feleltem. Az ujjaimat várakozón az övembe akasztottam.

West a szőke borostáját vakargatta, ahogy mindig, amikor gondolkodott.

- A szerencse általában csak bajt hoz - nézett végül a szemembe. - Hat rézpénz.

A férfi a saját övére szíjazott erszényhez nyúlt.

- Hat? - vontam fel a szemöldökömet, és a legnagyobb tűzkődarabra mutattam. - Csak az legalább hármat ér, az biztos.

A férfi a mögöttem üzletelő kotrók és kereskedők tömegére pillantott.

- Én a helyedben nem vinnék hatnál több rézpénzt a szigetre - mondta, és kivette az érméket az erszényéből. - A többit odaadom legközelebb.

Megfeszítettem az állkapcsomat, és mindkét kezem ökölbe szorult. Annyira feldühített, hogy West szívességnek állította be, hogy nem fizet ki rendesen, hogy felforrt a vérem. Nem így működött ez a világ.

- Tudok vigyázni magamra. Tíz rézpénz, vagy kereshetsz más beszállítót - jelentettem ki. Visszavettem a látcsövemet, és feltartottam magam elé a nyitott tenyeremet. A férfi megadta a pénzt, mivel senki mástól nem vett tűzkövet. Csak tőlem. Az utóbbi két évben senki mástól nem vásárolt egyetlen darabot sem.

West ujjai elfehéredtek, ahogy a kövekre zárultak. Motyogott valamit magában, amit nem értettem, miközben a kabátja zsebébe nyúlt.

- Egyszerre kevesebbet kéne eladnod - mondta halkan, és megszámolta az érméket.

Igaza volt. Ezt én is tudtam. Viszont veszélyesebb lett volna tűzkövet és rézpénzt is magamnál tartani. Az érmék kisebbek voltak, könnyebb volt őket elrejteni, és szívesebben birtokoltam csak egy dolgot, amit mások irigyelhettek tőlem.

- Tudom, mit csinálok - mondtam eltökélten.

- Ha nem jössz el legközelebb, tudni fogom, miért - felelte. Megvárta, hogy a szemébe nézzek. A hajó fedélzetén eltöltött hosszú napok mély olívaszínűre festették a bőrét, és szeme úgy ragyogott, akár anyám jádeköve, amelyet merülés után ki kellett fényesítenem.

A férfi a kezembe ejtette az érméket, és én sarkon fordulva az erszényembe tömtem őket, amit aztán az ingembe rejtettem. A jevali forgatagba vetettem magam, a bűzlő testek csőcselék tömegébe, és egyre nagyobbra nőtt a gombóc a torkomban. Kényelmetlenül éreztem magam a rézérmék súlyától az erszényemben, és West jótanácsa kőként nehezedett az elmémre.

Talán igaza volt. Talán...

Hátrafordultam, és lábujjheg válla fölött. West azonban addig álltam, hogy átlássak a kotrók ra eltűnt.

NÉGY

Koy a hajón várt, amikor a partra értem.

A szél belekapott sötét hajába, miközben a hullámokat kémlelte. Akkor láttam először Koyt, amikor felém úszott, hogy lerúgjon a turzásról, ahol horgásztam. Azóta se hagy engem békén.

- Hol vannak a többiek? - kérdeztem, majd a férfi felé hajítottam egy rézpénzt, és a hajóba dobtam az övemet.

Koy elkapta az érmét, és az árbócról lógó erszénybe csúsztatta.

- Még mindig árusokat keresnek.

Koy meglazította a köteleket, a hajó pedig lassan távolodni kezdett a parttól.

Amint kinyílt a vitorla, a szél belekapott, és a hajó kilőtt a nyílt víz felé. Visszacsatoltam magamra az övemet. Koy a válla fölött hátrapillantva a szerszámaimat vizsgálta. Lopott már tőlem korábban is, habár még sosem kaptam rajta. Sokszor kellett új rejtekhely után néznem, de valaki így is mindig megtalálta a holmimat. A kotrók talán nyers, kemény emberek voltak, de nem hülyék, Koy a legkevésbé. Ráadásul neki több szájat kellett etetnie, mint bárkinek a szigeten.

A nagyanyja és két testvére is tőle függött, és ettől a férfi mindenkinél veszélyesebb volt. Jevalon, a nyílt tengeren, de még a Szoros-öbölben is a másért viselt felelősség jelentette a legnagyobb átkot. Itt kizárólag teljesen egyedül lehetett biztonságban az ember. Ez volt Szent egyik legelső leckéje.

Az ég elsötétült egy újabb, távoli vihar ígéretében, és a Marigold még mindig a kis sziget mentén horgonyzott. Ez a második vihar félelmetesebbnek tűnt az elsőnél, de a szél és a felhők azt súgták, hogy talán el sem ér hozzánk. A Marigold és a többi hajó azonban a biztonság kedvéért valószínűleg megvárja a reggelt az indulással.

- Mihez kezdesz azzal a sok rézzel, Fable? - kérdezte Koy, miközben csomót kötött az egyik vastag kötéllel.

Figyeltem, ahogy a kötél megfeszül a kérges kéz körül.

- Milyen rézzel?

A férfit láthatóan jól mulatott, még az ezüstös fényű fogait is megvillantotta.

- Tudom, hogy eladod azt a sok tűzkövet, amit találsz. De el sem tudom képzelni, mit tervezel a pénzzel. Veszel egy hajót? Vagy a kereskedőkkel tervezel valami nagyobb üzletet?

- Nem találtam mostanság sok tűzkövet - vontam vállat, és az ujjam köré csavartam az egyik tincsemet. A hajam a napsütésben olyan színű volt, akár a megkopott réz. - Nem többet, mint általában.

Koy elvigyorodott, a korlátnak dőlt és leengedte a könyökét.

- Tudod, miért nem kedveltelek soha?

- Miért? - viszonoztam a vigyort.

- Nem azért, mert hazug vagy. Ezen a szigeten mindenki hazudik. Az a baj veled, Fable, hogy te még jó is vagy benne.

- Hát, én mindig is bírtalak, Koy.

A férfi elnevette magát, és meghúzta a vitorlát, hogy lelassítson a hajó.

- Látod? Már majdnem elhittem.

A hajó oldalához léptem, leugrottam, és a hideg vízbe csobbantam. Lemerültem, majd ellazult testtel a vízfelszín felé lebegtem. Mikor felértem, láttam, hogy a déli zátony felé tartó Koy hajója már tovatűnt. Megbizonyosodtam róla, hogy a férfi nem néz vissza, majd az ellenkező irányba úsztam. Lassan mozogtam, hogy tartalékoljam az erőmet. A kimerült izmaim és elgyötört csontjaim még mindig sajogtak, de tudtam, hogy a közeljövőben még nem pihenhetek. Legalábbis addig biztos nem, amíg a kotrók kitüntetett figyelmét élvezem. Most csak annyi dolgom volt, hogy a lehető leggyorsabban összegyűjtsem a maradék pénzt, hogy végre hátrahagyhassam ezt a helyet.

Észrevettem az élénksárga szarukorallt, és megszorítottam az övemet. Elkezdtem a jól betanult ritmusban ki- és belélegezni.

Mikor már égett a tüdőm a bordáim között, lemerültem, és lendületes rúgásokkal a tengerfenék felé iramodtam. A halak szikrázó rajban rebbentek szét körülöttem. A tűzkő halk búgása szinte reszketett a bőrömön. Előhúztam a szerszámaimat, és munkához láttam. Olyan erősen ütöttem a kalapáccsal, ahogy csak tudtam, és sikerült leszedni egy újabb darabot a sziklából. A szikla javarészt bazaltból és korallból állt, azonban a törés alatt körülbelül félméternyire tűzkő vöröslött. Nem volt nagy, úgyhogy könnyedén kiszedhettem, de az egész délutánom ráment volna, hogy többet gyűjtsek. A karomat a korallnak támasztva készültem az újabb ütésre a kalapáccsal. Ahogy a vésőre ütöttem, a kő hangos csattanással megadta magát.

Megcsúszott a kezem, és felsértettem az éles kővel, amikor árnyék vetült a fejem fölé, teljes sötétségbe vonva a testemet. Remegve elejtettem a kalapácsot, a szívem sebesen dobogott. A levegő egyre fogyott a tüdőmből. Megfordultam, és a kiálló szikladarab alá bújtam, hideg markomban a vésőt szorongatva. A zátony fölött elúszó cetcápa-raj visszaverte a felszín felől érkező napsugarakat. Kiengedtem a számon néhány buborékot, ahogy megkönnyebbülve elnevettem magam, és a mellkasom fájdalmas szorítása is ellazult kissé. Azonban levegőre volt szükségem.

Ellöktem magam a kőtől, és két cetcápa közé úsztam. Kinyújtottam a kezem, hogy megsimogathassam a sima, pettyezett bőrüket. Amint ficánkolva odébb álltak, elmosolyodtam, és a felszínről áradó napfény felé iramodtam.

De amint felértem volna, valaki megragadta a karomat, és visszarántott a mélybe, még mielőtt levegőt vehettem volna. Felsikoltottam a víz alatt, és ezzel a maradék levegőt is kiengedtem a tüdőmből.

Az alattunk tobzódó halrajból Koy nézett fel rám, kezét szorosan a csuklóm köré fonta. Erősen rúgtam egyet, és a vállán találtam el a férfit a sarkammal, mire az ujjai lecsúsztak rólam. Amilyen gyorsan csak tudtam, a nap felé úsztam. Éreztem, hogy sötétség borul az elmémre. Amikor végre kidugtam a fejem, köhögtem, a tüdőm égett, mintha ezer tű szúródott volna bele. A hajó a zátony fölött úszott, néhány kicsúcsosodó szikla mentén, így a mélyből nem láthattam.

Koy követett.

A férfi is feljött a víz alól, és felém úszott. Megpróbáltam elmenekülni, de sikerült megragadnia a hajamat, annál fogva húzott maga felé.

- Hol van? - üvöltötte, és egyre erősebben szorította össze az öklét. - Mondd el, hol van!

A testem erőteljes csavarásával sikerült arcon könyökölnöm a férfit. A szorító ujjak elengedték a hajamat, mire a hajó felé úsztam. Koy üldözőbe vett, és jóval sebesebben szelte a vizet, mint amire én képes voltam. Mikor elértem a hajótestet, elkapta a lábamat. Megragadtam a tat oldalát, és a férfit leküzdve megpróbáltam felhúzni magam. Az üvöltő Koy még erősebben rángatott. Elcsúsztam, az arcom oldalára estem, és olyan erősen csapódtam be, hogy csillagokat láttam. Ismét kitapogattam a hajó szélét, felküzdöttem magam, és kétségbeesetten az evezőért nyúltam. Amikor megtaláltam, visszafordultam, és erősen megütöttem Koy fejét a lapos végével.

A férfi teste hirtelen megmerevedett, és visszaesett a tengerbe. Köhögve a hajótestbe emeltem magam. Koy szeme fennakadt, miközben süllyedt, és észrevettem, hogy a homlokából vörös vér csöpögött. Ügyetlenül leengedtem a köteleket, és a vitorláért nyúltam, azonban a mozdulat közben megdermedtem, és elakadt a lélegzetem.

Még mindig láttam a férfit, ahogy a sötét kékségbe süllyed a vízfelszín alatt.

- Te szemét - morogtam. Ledobtam az evezőt, és visszaugrottam a vízbe.

Átkulcsoltam a karommal a férfi derekát, és visszahúztam őt a mélyből. Ernyedt teste meglepően súlyos volt, majdnem feldőlt a csónak, mikor felemeltem. Amikor már félig sikerült kiemelnem őt, a lábait egyesével behúztam a hajótestbe.

Minden izmom megfeszült, és az utolsó erőm is kezdte elhagyni izzó csontjaimat. A torkom égett a visszaköhögött sós víztől. Remegő kezekkel Koy fölé álltam. A férfi továbbra is erősen vérzett, és reméltem, hogy már nem lélegzik. Reméltem, hogy meghalt.

Nem volt ekkora szerencsém.

Erősen a testébe rúgtam, majd üvöltve a deszkára zuhantam, és próbáltam levegőhöz jutni. Nagy adag vért köptem sérült számból a vízbe, és a sziget felé néztem. Az ajkam felszakadt, és az arcom bedagadt, de még éltem. Ennél többet nem is kérhettem.

Ott kellett volna hagynom a vízben. Hagynom kellett volna, hogy a sötétségbe fulladjon. Miért nem tettem?

Téged nem erre a világra teremtettek, Fable.

Káromkodtam. Sajgó fejemben Szent szavai visszhangzottak, mire megdörzsöltem a szemem. Ugyanezt mondta anyámról is.

Kiszedtem az evezőt a vízből, majd felálltam, és gyenge kezemmel kibontottam a vitorlát. A kötél, amit szorítottam, fájóan nehéznek tűnt. A szél belekapott a vászonba, és az arcomon egyetlen, forró könnycsepp gördült le.

Nem maradt három hetem. Három napot sem várhattam.

A gátsziget görbületén túl láttam, hogy a Marigold vitorláit még mindig nem engedték le a készülő szélvihar miatt.

Ha kibírom napnyugtáig élve, akkor egyetlen lehetőségem lesz elhagyni Jevalt. És ki is fogom használni.

ÖT

Valamiféle szerencsés véletlen folytán a part szinte üres volt, mikor kikötöttem a hajót. Talán Koy igazat mondott, amikor azt állította, hogy a kotrók még mindig a kereskedőkkel voltak elfoglalva a mólón. Vagy lehet, hogy a közelgő viharra készülődtek. Akárhogy is, csak néhányan vették észre, hogy visszatértem a zátonyról.

Az összegabalyodott hálót Koy mozdulatlan testére dobtam, megragadtam az övemet, és a vízbe ugrottam. Ha bárki látott volna, bizonyára azt a kérdést szegezte volna nekem először, mit keresek Koy csónakjában egyedül. A második, hogy hol van Koy.

Visszadobtam az evezőt a hajóra, és a szokásos úton szedtem a lábam a halcsapdáim felé. A nap már lent járt az égen, és megélénkült a szél. A Marigold legénysége bizonyára már készült rá, hogy a vihar után rögtön útra keljen.

Ahogy szaladtam, megbámult egy üres kosarakkal megrakott kotró. Megérintettem az ajkamat az ujjam hegyével. Nem tudhattam, milyen szörnyen nézhet ki az arcom, és semmilyen módon nem rejthettem el. Ha valaki megtalálja Koyt, bizonyára összerakja, mi történt.

Megtaláltam az ösvényt, és dél felé iramodtam, a leghosszabb homoksáv felé. Amint a nap a hegygerinc mögé ért, árnyék borult a partra. Követtem az utat egészen a sziklákig, és minden lépésnél hátrapillantottam. Amint a kő mögé értem, elakadt lélegzettel torpantam meg.

A táborhelyemet felforgatták, és azt a néhány tárgyat, ami fontos volt nekem, vagy amit használtam, elvitték. Minden mást apró darabokban hagytak a homokban.

Koy tényleg ármánykodott ellenem. Azért vitt magával az üres csónakján, hogy kifigyelje a tűzkő-lelőhelyemet, míg a barátai szétszedik a táborhelyemet pénz és tűzkő reményében. Arra viszont nem számított, hogy élve visszatérek a szigetre. Akár felébred a hajóban, akár nem, az biztos, hogy valaki még a vihar előtt hasba szúr, ha itt maradok.

Egyre gyorsult a szívverésem, és a szememmel egy bizonyos fát kerestem a távolban.

- Kérlek, kérlek, kérlek...

A fának szaladtam, a szikláról elrugaszkodva a legvastagabb ágba kapaszkodtam, és felhúztam magam a törzsön. A kezeim kétségbeesetten keresték az üreget a fakéreg alatt, és elkiáltottam magam, amint az ujjaim az erszénybe botlottak. A mellkasomhoz szorítottam a zsákmányt. Nem találták meg.

Megtöröltem a szemem. Megremegtem, ahogy ismét felsejlett bennem a zátonynál lebegő ernyedt test képe. Ha nem sietek, az én lábamat is a korallhoz láncolják, a tüdőmet pedig hideg tengervízzel szívom tele. Visszaugrottam a sziklára. Leszakítottam egy hosszú csíkot az ingemből, és az erszényt szorító tenyerem köré tekertem. A fogammal szorosra kötöttem rajta a csomót. Most már csak akkor vehetik el tőlem, ha sikerül megkaparintaniuk a halott, merev ujjaim közül.

Alattam kotrókkal teli hajók érkeztek a part felé a gátszigetekről. Szinte mind a sötét fellegek, a felkelő hold felé fordították az arcukat. A vizet kémleltem, Koy hajóját keresve. Mikor megláttam, meghűlt az ereimben a vér. A hajó pontosan ugyanott állt a homokra húzva, ahol hagytam, Koy viszont eltűnt.

Az egyre sötétlő ösvényre pillantottam. Nem mehettem arra. Biztosan belefutnék valakibe, aki engem keres.

A szél felé fordultam, és inkább fölfelé indultam. Rohanni kezdtem a billegő sziklákon keresztül, a kiszáradt folyómedrek labirintusában. Az egyik kezemmel a kőfalat szorítottam, a lábam nehézkesen talált utat a sötétben. Az egyetlen út lefelé a hajtűkanyaron át vezetett, de már két éve nem jártam arra. Az utolsó alkalommal leestem az ösvényről, és eltörtem a lábam. Akkor kis híján éhen haltam, mert az első két hétben képtelen voltam ételt vagy tűzifát szerezni magamnak.

Most viszont a halálba zuhanás gondolata kecsegtetőbb volt, mint az, amit Koy csinálna velem, ha megtalálna.

Az ajkamba haraptam, mikor a kőfalak közötti mélyedésbe értem, ahová besüvített a szél. Nem késlekedtem, visszafojtott lélegzettel azonnal a szűk ösvényre léptem. A víz felől fújó meleg szél a sziklának nyomott, én pedig a földre szegeztem a tekintetem, úgy egyensúlyoztam a meredély szélén.

A meztelen lábam valami élesbe ütközött, mire sziszegve visszahúzódtam. A sziklára vércsepp hullott, de én egyre gyorsabban haladtam. Meg sem álltam, amíg el nem értem a szikla szélét, ahonnan a homokba ugrottam. A földre érkezve elestem, de újra talpra álltam, és a tengerpart felé bicegtem.

A hajókat a távolban mind lehorgonyozták éjszakára. Éreztem a sülő hal illatát és a fák felől szálló füstöt, vagyis a kotrók nagy része jelenleg a vacsorakészítéssel volt elfoglalva. Kivéve egyvalakit.

Speck a hátán feküdt, részegen a napi rézből vásárolt rozsszesztől. A víz a meztelen lábfejét nyaldosta, és a férfi nyitott szájából recsegő horkolás tört elő. Gyengéden megböktem a lábammal, és vártam, de Speck csak egy még nagyobbat horkantott, az oldalára fordult, az arcát a homokba nyomta.

- Bocs, Speck - suttogtam, és átléptem felette.

Valójában nem sajnáltam. Míg én alig maradtam életben az elmúlt négy évben, ő annyi rozsszeszt ivott, aminek az árából egész életemre elegendő étel kijött volna. És ez volt az egyetlen lehetőségem, hogy elhagyjam a szigetet.

Csöndesen a vízbe gázoltam, és a hajóba dobtam a kotróövemet. Beszálltam, és kalapáló szívvel felhúztam az apró horgonyt.

- Fable! - recsegett egy hang az egyre sötétebb alkonyban.

Felforrósodott arccal hirtelen a fák felé fordultam. Sikerült felhúznom a horgonyt, és kibontottam a vitorlát.

- Fable! - törte meg ismét a nevem a víz morajlásának csendjét.

A kezembe vettem az evezőket, és a hajó lassan elindult. Eveznem kellett, míg a szél a vitorlába kap, de kifogytam az időből. A parton egy alak tört ki a fák közül.

Koy.

Amint meglátott, elkezdett a víz felé rohanni. Az arcát és a nyakát fekete vér borította. Úgy folyt a sötétség a mellkasára, akár egy nyitott tenyér.

Az evezőket a vízbe merítettem, és nagy nyögéssel húzni kezdtem. A fejem fölött a vitorlát alig verdeste a szél. Nem voltam elég gyors. A szívem szabálytalan ritmusban kalapált, amikor Koy beszállt mögöttem a saját csónakjába.

- Gyerünk! - kérleltem üvöltve a szelet, hogy fújjon. - Gyerünk már!

A vitorla hirtelen kigömbölyödött, ahogy belekapott a szél. A hajó olyan lendülettel rándult előre, hogy a fedélzetre zuhantam. Visszamásztam a tatra, és a kezembe vettem a kormányrudat. Mögöttem Koy hajója is szélnek fordult. Alig látszottak a gátszigetek, a hátam mögött Jevalt viszont beragyogták a tüzes naplemente utolsó, borostyánszínű pillanatai. Koy pedig a nyomomban volt.

Buta voltam, amiért nem hagytam őt a vízben. Eleve butaság volt egyedül hajóra szállni vele. Az én hibám volt, hogy kifigyelt a zátonyban. Ha elkap, mielőtt még a Marigoldra érek, csak magamat hibáztathatom.

Téged nem erre a világra teremtettek, Fable. Be akarod bizonyítani, hogy tévedek? Akkor menekülj meg a szigetről.

- Hallgass! - csattantam fel könnyes szemmel. Szent szellem-arca suhant elém. Ha már ilyen messzire eljutottam, és mégis meghalok, neki lesz igaza. Százszorosan is.

Nem lassítottam, amikor a mólóhoz értem. A hajó szélére léptem, és keresztbe tett karokkal a fekete vízbe ugrottam, vigyázva az övemre és az erszényemre. Mire feljöttem, Speck hajója az oszlopnak ütközött. Recsegtek-ropogtak a durva deszkák, én pedig a létrához úsztam. Ahogy felhúztam magam, futásnak eredtem.

- West! - üvöltöttem a sötétben, amint megláttam a Marigoldot.

A hajók némán ringtak a kikötőben, a lámpások fénye beragyogta üres fedélzetüket. Hallottam, ahogy Koy is felmászott a mólóra. Léptei gyorsabbak voltak, mint az enyémek.

- West!

A Marigold jobb oldalán feltűnt egy alak. Ahogy felemelte a lámpást, egy lányarcot pillantottam meg. Az a lány volt, akit reggel az árbócon láttam üldögélni.

- Fable! - mennydörgött mögöttem Koy.

A lány szótlanul bámult rám, míg én egy csúszással a hajó mellé értem.

- Kérlek! - kiáltottam, és a létráért nyúltam.

A lány tekintete Koyra siklott. Várt egy kicsit, de aztán végre meghúzta a kötelet, és leeresztette a létrát. Azonnal ráugrottam, és a létrába kapaszkodva a víz fölé lendültem, majd a hajónak ütköztem a vállammal.

Koy előrevetette magát a mólón, és a lábamért nyúlt, de én visszarúgtam. Addig másztam reszkető kezekkel a létrán, amíg fel nem értem a korláthoz. Átvetettem magam rajta, és tompa puffanással a deszkára zuhantam. Alig győztem kapkodni a levegőt.

A lány, aki még mindig az arca előtt tartotta a lámpást, fölém állt.

- Mi a fenét művelsz? - kérdezte a hirtelen megjelenő West, akinek alig látszott az arca a sötétben. A kezét nyújtotta, hogy felsegítsen.

A késemért nyúltam és válaszra nyitottam a szám, de mire levegőhöz jutottam volna, valaki egy hideg, éles pengét szorított a nyakam lágy bőréhez. A lány azonnal az oldalamnál termett, kezében drágaköves tőrt szorongatott.

Felemeltem a kezem. Ahogy egyre több alak jelent meg a fedélzeten West mögött, lemerevedtem. A férfi haragos tekintettel méregetett.

- Fable! - hangzott fel ismét Koy érdes üvöltése odalent, de West nem törődött vele. Egy pillanatra sem vette le rólam a tekintetét.

- Vigyél el a Szoros-öbölbe negyven rézpénzért - emeltem fel a tenyerem, amelyen még mindig ott lógott a súlyos erszényem.

West kihúzta magát. A tekintetén gondolatvihar fellege futott át, majd újra megragadta a karomat, és hátrébb lökött.

- Tűnj el a hajómról.

Erősen az ajkamba haraptam, és éreztem, hogy a szememet ismét könnyek égetik. Tudtam, hogy mindent neki kell adnom.

- Ötvenkét érme és két szép darab tűzkő - lihegtem. - Kérlek.

- Mi kereskedők vagyunk, nem viszünk utasokat - mondta West, és ökölbe szorult a keze.

Mindketten tudtuk, hogy ez hazugság volt. A kereskedők állandóan szállítottak utasokat is, jó pénzért.

A férfi a sérült ajkamra pillantott, és láttam, ahogy megrándult az állkapcsa. Még mindig éreztem az arcomon az alvadt vért.

- Mibe keveredtél? - kérdezte, és Koyra nézett, aki a mólón várt rám.

Lassú mozdulattal elővettem az övemről a kést. Óvatosan levágtam magamról az erszényt, és West mellkasának nyomtam.

- Nem viszlek sehová - mondta. Olyan volt a hangja, akár a vizes homok a sziklák között.

Nagyot nyeltem, és örültem, hogy besötétedett. Éreztem, ahogy egyre forróbb az arcom, és az áruló könnyek elárasztják a szememet.

- Rendben. Kell lennie legalább egy kormányosnak a kikötőben, aki elfogadja az ötvenkét érmét - sziszegtem. A kés pengéjét a fogaim közé szorítottam, és átlendítettem az egyik lábam a korláton, a létrát keresve.

West válla megfeszült, és a férfi nagyot sóhajtott.

- Várj.

Könnyes arccal mozdulatlanná dermedtem. A férfi rám nézett, majd a kikötőben horgonyzó hajókat kémlelte.

- West - mondta a lány, mély, figyelmeztető hangon.

West szögletes arca kiélesedett a holdfényben, ahogy a lányra pillantott. Elkáromkodta magát, majd a kezét nyújtotta felém.

- Kérem a pénzt.

- Mi? - tátottam el a szám.

- Mi? - visszhangozta valaki a fedélzeten, akit nem láttam.

West nem törődött vele.

- A pénzt - ismételte lassabban.

Visszaugrottam a fedélzetre a korlátról.

- Ötvenkét érem és két darab tűzkő egy útért Cerosig - ismételtem el a feltételeket, el sem rejtve a hangomból a kétségbeesést.

- Rendben.

Kezet ráztunk az egyezségre. A lány mellettem hitetlenkedve csóválta a fejét.

- Jobban teszed, ha soha nem jössz vissza, Fable! - üvöltötte Koy, amikor eleresztettem West kezét, és hátraléptem. - Ha még egyszer

meglátlak a szigeten, a keleti zátonyhoz láncollak! És végignézem, ahogy lerohad a hús a csontjaidról!

Figyeltem, ahogy a férfi visszasétál a mólóról, és eltűnik a sötétben. Csak akkor jutott el a tudatomig, mit is vittem véghez, amikor visszafordultam a Marigold legénysége felé.

Sikerült otthagynom Jevalt.

HAT

A Marigold fölött terpeszkedő fekete felhőket pókhálóként szőtték át a villámok. A vihar széle már elérte a sötétségbe borult szigeteket, a szél hideg párát hozott. A hajó ringatózott a hullámokon, a lány feltartott kezében a lámpás vadul himbálózott.

- Azt hittem, az ilyen kérdésekben szavazunk - nézett végig rajtam, a fejem búbjától egészen a meztelen lábamig.

West nem törődött vele. Az erszényemet egy fiatalemberhez dobta, aki két kézzel kapott utána. A férfi kerek szemüvege visszaverte a lámpás fényét, amikor rám nézett.

- Willával értek egyet - lépett előre egy sötéthajú tengerész. - Nem hallottam, hogy minket is megkérdeztél volna, akarunk-e utast vinni.

A tat árnyékos felében megbújva szorongattam a szerszámos övemet. A legénység négy tagja a főárbóc mellett állt, és West válaszát várták. A férfi azonban alaposan átgondolta szavait, és a feszült csend egyre hosszabbra nyúlt.

- Ötvenkét rézérme - nézett a lányra.

- Nem mondod komolyan - nevette el magát a lány. - Mit érdekel minket ötvenkét érme? Már több mint két éve nem vittünk magunkkal utast, és nem értem, hogy most miért kell.

A szemüveges férfi felállt, a tekintete ide-oda ugrált West és a lány között. Abból, hogy az erszényem köré fonott ujjain tintafoltok éktelenkedtek, feltételeztem, hogy ő lehet a legénység kincstárnoka. Számára egyáltalán nem számított, hogy Koy kis híján kibelezett, sem az, hogy már két éve megbízható kereskedőpartnerük voltam. Neki csak arról kellett gondoskodnia, hogy a Marigold ne bonyolódjon mások ügyeibe, legyenek azok jók vagy rosszak.

- Mi ez, West? - lépett előre egy harmadik férfi, akinek a bőre az obszidián színére hasonlított. Lejött mellém a lépcsőre, az egyik kezével a borotvált koponyáját vakargatta.

- Réz - csattant fel West. - Bajod van vele?

- Ami azt illeti, igen - felelte a lány, akit Willának hívtak, tágra nyílt, kifejezéstelen szemekkel.

West idegessége kiült megfeszített állkapcsára, miközben a kincstárnokhoz fordult.

- Oszd szét a legénység között, Hamish. Nem fogom bejelenteni. Igyatok annyi rozsszeszt, amennyit tudtok, vagy vegyetek belőle egy új pár csizmát. Nem érdekel, mit csináltok vele.

Ez látszólag a legénység kedvére volt, és a fedélzetre csend borult. Azonban láttam, hogy többen ezután is gyanakvó pillantásokat váltottak. Nem mondanak nemet a pénzemre, különösen, ha az nem kerül a hajó nyilvántartásába. Viszont így sem tetszett nekik a jelenlétem a Marigoldon, és ezt számomra is nyilvánvalóvá tették.

- Ötvenkét rézpénz öt részre - motyogta Hamish a bajsza alatt, mintha a szavak elismétlése véglegesítené az ítéletet.

Felpillantottam a hajó két árbócára. Sosem voltam még a fedélzetén, és nem láttam még a legénységet sem, csak Westet a mólón, mikor Jevalon kötöttek ki. Csupán öt pár kéz irányította ezt a hatalmas hajót, ahová legalább tíz vagy tizenkét fő is elkélt volna.

- Négy - javította ki West. - Nekem nem kell a részem.

Hamish bólintott, míg én West arckifejezését tanulmányoztam. Azonban az érzései leghalványabb jelét sem sikerült leolvasnom.

- Az előbb mondtad, hogy a réz miatt visszük el a lányt - bámult rá Willa.

A férfi a lány szigorú szemébe nézett, majd felém biccentett, és sarkon fordult. A csizmája a deszkán kopogott, miközben elsétált a többiek mellett, és eltűnt egy ajtó mögött.

Willa a sötét folyosót kémlelve hangosan sóhajtott, majd rám nézett. Megremegtem, amikor a lámpás lágy fénye az arca másik oldalát is bevilágította. A bal orcáján rózsaszín volt a hús, egy komoly égési sérülés miatt. A heg a nyakától egészen az arccsontjáig húzódott.

Pontosan tudtam, mi volt ez. Láttam már ilyet - egy hosszú kést tűzbe tartottak, míg a penge felizzott, aztán az arcának nyomták a tüzes vasat. A büntetést követően, miután elmúlik a fájdalom, a heg még hosszú évekig megalázza a viselőjét. Akármit is követett el Willa, csúnyán megfizetett érte.

A lány szemébe néztem, aki tudta, hogy a sebesülését figyeltem.

- Gyere - mondta. Leeresztette a lámpát, hogy ismét sötétbe boruljon az arca, és a folyosó felé lökött.

Még egyszer visszanéztem a mólóra. Lehet, hogy Koy már visszaért a tengerpartra, Speck pedig valószínűleg csak holnap reggel ébred a rozsmámorból, és akkor tudja meg, hogy eltűnt a hajója. Akárhogy is, soha többet nem fogom látni sem őt, sem a hajóját.

Remélem.

A legénység figyelő tekintetének kereszttüzében követtem Willát a szűk folyosóra. A hátamon éreztem a pillantásuk súlyát. A lámpás fogantyúja nyikorgott Willa kezében, én pedig követtem őt lefelé a lépcsőn, a savanyított hal- és túlérett gyümölcsszagban. A Marigold címerét beleégették a folyosón található három ajtó deszkalapjaiba. Felemeltem az ujjam, ahogy elhaladtam mellette, és végighúztam a levelek és az ágak koszorújában díszelgő virág körvonalán. A szirmok közepén apró, ötágú csillag ült.

Kislányként, amikor apám hajóján éltem, az összes kereskedő címerét ismertem. Ezt viszont sosem láttam, egészen addig, míg a Marigold fel nem tűnt két évvel ezelőtt Jevalon a tűzkőért. Akárhonnan is jöttek, biztos, hogy kezdő csapat voltak, akik most bontogatták a szárnyaikat. Az viszont, hogy vajon honnan szerezték a hajót, vagy az engedélyt a Kereskedelmi Tanácstól, már kevésbé volt egyértelmű.

Willa belépett az egyik nyitott ajtón, és a lámpást egy rozsdás kampóra akasztotta. Bementem. A kisméretű helyiségben köröskörül foltozott függőágyak lógtak az alacsony deszkákról.

- Itt fogsz aludni - mondta Willa. Az egyik oszlop felé hajolt, és közben alaposan végigmért. A tekintete megállapodott a sebhelyen, amely éppen kilógott az ingem ujja alól. - Beletelik néhány napba, míg Cerosba érünk. Előbb meg kell állnunk Dernben.

A hátamat a falnak vetve bólintottam.

- Kell enned?

- Nem - hazudtam. Az utóbbi két napban összesen csak egy sügért ettem, de nem voltam hülye. Willa azt akarta, hogy tartozzak nekik valamivel.

- Helyes - vigyorgott. - A hajón tárolt élelem csak a legénységnek elég. Ha enni akarsz, elvárjuk, hogy meg is dolgozz érte.

Itt is van, a hurok. Tudtam, hogy működik az ilyesmi, hiszen egy hajón nőttem fel. Már akkor ismertem a játékot, amikor először kitaláltam, hogy a Marigoldon akarom elhagyni Jevalt, de arra nem számítottam, hogy semmim sem lesz, amivel kereskedni tudnék. Meg kellett húznom magam, és meg kellett tennem mindent, amit kérnek tőlem, ha el akarok jutni Cerosba.

A lány tekintetétől azonban elbizonytalanodtam. Már így is rossz fényben tűntem fel a legénység szemében, és ha nem sikerül ezen javítanom, a tengerbe hajítanak, még mielőtt a Szoros-öbölhöz érünk.

Bebújtam a válaszfal alá, és találtam egy félig lógó függőágyat, aminek az egyik oldala a nyirkos deszkát súrolta. A falakat szegélyező fa- és vaslécek stabilnak tűntek, az összeset gondosan a helyére reteszelték, egy kivételével, ahonnan beszivárgott a víz. A nyitott léc mellett kisméretű, rozsdás véső lógott, fölé pedig egy görbe szögre egy pár csizmát akasztottak a cipőfűzőnél fogva. Talán a legénység kotrójának holmija lehetett.

Willa megragadta a lámpást, és visszasétált a folyosóra; a drágakövekkel kirakott tőr az övére akasztva csillogott. A lány felmászott a lépcsőn, én pedig már a sötétből hallottam a léptei kopogását a deszkán. Felkötöttem a függőágy másik oldalát egy vaskampóra, és belefeküdtem. Teljes súlyommal a vastag, nyirkos vászonba nehezedtem.

A felülről hallatszó beszédfoszlányokon kívül egyedül a tenger morajlása szűrődött a kabinba. Mélyen beszívtam a dohos levegőt, hallgattam a nyikorgó fát és a vízcsobogást. Hirtelen ismét kislánynak éreztem magam, aki a Pacsirta egyik függőágyában hintázik.

Egyszer az éjszaka közepén apám hajóján éles harangszó ébresztett. Néhány perccel később az árbóc nagyot reccsent, és a dühös szél süvítésébe emberi sikolyok hangja vegyült. Apám megragadott engem a sötétben és lenézett rám, láttam az arcát a fenti lécek között átszűrődő holdfényben.

Azon az éjszakán süllyedt el a Pacsirta. Azon az éjszakán halt meg az anyám.

És egy pillanat alatt minden megváltozott.

A következő napon apám otthagyott Jevalon.

Az apró zsebbe nyúltam, amelyet a nadrágom derékrészébe varrtam, és előkerestem az utolsó rézpénzeimet. Nem adtam oda az összeset. Ezt a hat érmét kerestem meg először, és azóta sem költöttem el. A legkétségbeesettebb pillanatokra tartogattam. Most már csak ez maradt. Hat érméből azonban csak egy napig ehetek és alhatok a városban. Az egyetlen alkalmam, hogy szerezzek még egy kis pénzt, mielőtt Cerosba érünk, Dernben lesz. Ha nem sikerül, üres kézzel kell beállítanom Szenthez - és megfogadtam magamnak, hogy ezt nem teszem.

A padló reccsent egyet a folyosón, és én egyből az övemhez nyúltam, hogy kihúzzam a késemet. Bámultam az üres, formátlan sötétségbe, és hallgatóztam. Az érméket visszadugtam a kis zsebbe. Egyedül a Jeval felé tartó vihar tompa zöreje törte meg a csendet. Aztán valahol becsapódott egy ajtó. A kést a mellkasomhoz szorítva füleltem.

Csak néhány nap.

Már csak ennyit kellett kibírnom. Aztán megérkezem apám ajtajához, és azt fogom kérni tőle, amit megígért nekem. Azt, amivel tartozott.

Az ingem ujja alá nyúltam, és kitapintottam a vastag heget a karomon. Végighúztam az ujjam a vértől lüktető ereim labirintusán, és követtem a mintát, amit már betéve tudtam. Apámtól kaptam a vágást, aznap, amikor Jevalon hagyott. Halálra rémülve néztem végig, ahogy módszeresen végighúzta a kését a húsomban. Azzal vigasztaltam magam, hogy biztos csak anyám elvesztése miatt veszítette el a fejét. A tudata szilánkokra tört a gyásztól.

Viszont a szája lágy vonalára is emlékeztem. Arra, hogy oldalra döntötte a fejét, mikor az ujjai között csorgott a vérem. Azóta mást sem csináltam, csak arról álmodoztam, hogy újra láthassam őt. Semmi másra nem gondoltam. Most, hogy ilyen közel voltam, forgott a gyomrom, és a pulzusom szabálytalanul lüktetett. A férfi, aki megtanított csomót kötni és térképet olvasni, nem ugyanaz az ember volt, mint aki a véremben úszó kést az övébe csúsztatta, és elhajózott.

Hamarosan Cerosba érek. És nem tudhattam, hogy a kettő közül melyiket fogom megtalálni.

HÉT

A deszkának csapódó emelőcsiga éles csattanása ébresztett. Pislogtam, és a szememet dörzsölgettem, ahogy újra kirajzolódott előttem a kabin látványa. A függőágy ide-oda himbálózott, és egy üres üveg gurult alul a deszkákon. Felültem, és kikecmeregtem a feslett vászonból.

A falhoz támaszkodtam, lassan végigmentem a folyosón, és hunyorogva meredtem a lépcső felől beáramló napsütésbe. A legénység már javában dolgozott, mire a fedélzetre értem. Körbefordultam, és egyre növekvő gombóccal a torkomban figyeltem a tengert. Körös-körül, minden irányban csak kékséget láttam. Nem volt más, csak a horizont, a szél és a sós víz.

A korlát fölé hajoltam, és hallgattam a vizet szelő hajófenék ismerős suttogását. Elmosolyodtam, mire a felsebzett ajkam sajogni kezdett. Megérintettem a forró, duzzadt vágást.

Éreztem, hogy valaki figyel. Felnéztem, és megláttam Willát, aki magasan a főárbócról lógó parittyában ült, kezében bárddal. A famarkolatba ágyazott, vékony, íves penge tompa oldalát kalapácsként használták. Ez a fedélzetmester szerszáma volt - ő tartja egyben a hajót.

- Mozgás.

Felugrottam, a hátamat a korlátnak vetettem. A borotvált fejű, obszidiánbőrű fiatalember közeledett felém, ládával a kezében.

- El az útból, kotró - motyogta, és elhúzott mellettem.

- Hol vagyunk most, Paj? - West lépett elő a nyitott folyosóról, de megtorpant, ahogy meglátott.

- Nézem is - felelte Paj, és lerakta a ládát a lába elé. Ahogy kinyitotta, a napfény megcsillant egy bronz oktánson. Paj magas volt és termetes, az ingujja túl rövid volt a hosszú karjához.

Zavarodottan néztem őt, amíg rá nem jöttem, hogy valószínűleg ő a Marigold navigátora. Azonban túl fiatal volt egy ilyen pozícióhoz. Az életkora alapján igazából az egész legénység legfeljebb fedélzeti matróz lehetett volna. Szinte még csak fiúk voltak, a férfilét határán egyensúlyozva.

Paj óvatosan felemelte az oktánst a bársony bélésből, és a szemlencsét a horizont felé fordította. A kis tükrök visszaverték a napfényt, miközben a műszer fogantyúját igazgatta. Aztán egy pillanatra elgondolkodva megállt, és láthatóan fejszámításokat végzett.

West az ajtónak támaszkodva várakozott. Az ajtó mögötti helyiségben látszott egy asztal sarka, egy pár ablak, és egy szépen bevetett, kisméretű ágy. Ez volt a kormányos lakrésze.

Paj leeresztette az oktánst, és Westre nézett.

- A vihar csak fél nappal késleltetett minket. Még behozhatjuk a lemaradást, ha erős marad a szél, és Willa egyben tartja a vitorlákat.

- A vitorláknak semmi baja - csattant fel az alsó vitorlarúdon ülő lány.

West gyorsan bólintott, majd eltűnt a kabinjában, és magára zárta az ajtót.

- Átkozott madarak! - üvöltötte Willa, és védekezőn felemelte a karját, ahogy egy albatrosz közeledett a vitorla felé. A madár belekapott a lány egyik gubancos fürtjébe, mire Willa elhessegette.

A hosszú sötét hajú férfi felnevetett a főárbóc tetején. Meztelen lábával a kötelekbe kapaszkodott, a kezében fatálat tartott. Köré gyűltek a madarak, és széles szárnycsapásokkal eszegették a tál tartalmát.

A férfi ezzel jó szerencsét hozott a hajónak, és a tiszteletet nyilvánított azoknak, akik vízbe fúltak. Az apám mindig azt mondta, hogy a tengeri madarak a halott kereskedők szellemei. Balszerencsés volt elkergetni őket, és megtagadni tőlük a helyet és az ételt. Azoknak, akik elég bátrak voltak, hogy a Szoros-öbölben hajózzanak, szükségük volt a szerencsére.

Lépteket hallottam a hátam mögött, megfordultam, és megláttam Willát, aki éppen lekötötte a hevedert a derekáról. A haja kusza, bronzszínű tincsekben omlott a vállára, a bőrének olyan színe volt, akár a Jeval sziklái fölött omladozó borostyánsárga homokkőnek.

- Fable vagyok - mondtam, és kezet nyújtottam neki.

A lány egy pillanatra a kezemre bámult, míg átdobta a válla fölött a hurkot. Az arcán tökéletes ívben rajzolódott ki az égésnyom.

- Azt hiszed, hogy csak mert én vagyok az egyetlen lány a hajón, rögtön barátok leszünk?

- Nem - eresztettem le a kezem.

- Akkor tűnj az utamból - mondta keserű mosollyal, és megvárta, hogy arrébb húzódjak.

A főárbóc felé léptem, a lány pedig a tat felé iramodott, anélkül, hogy visszanézett volna. Ekkor alaposabban megnéztem a hajót.

A Marigold klasszikus vitorláshajó volt, éppen megfelelő méretű, hogy a vizeket kísértő viharokban manőverezni tudjon. A hajótest is elég nagy volt, hogy megfelelő méretű rakománnyal tudjon kereskedni. A különleges vitorlák könnyen felismerhetővé tették a hajót a tengeren - fabordás, fehér vásznak, amelyek olyan ívben voltak kifeszítve, akár a denevér szárnyai. Szent hajója, a Pacsirta sokkal nagyobb volt, legalább ötször ekkora legénységgel. A foltos fa és a sós kötelek illata azonban minden hajón ugyanaz volt.

Ha becsuktam a szemem, szinte el tudtam képzelni, hogy megint ott vagyok. Anyám az árbócon ül, Szent pedig a kormánynál figyel. Az emlék azonban már nem volt olyan káprázatosan színes, mint egykor. Nem úgy, ahogy a jevali emlékképek.

Mindennap néztem, ahogy a sziget zöld gerince ferdén kiemelkedik a vízből és a sziklákból, és az ég felé nyúlik. A fák alul elrejtették a kotrók hordáit, de a tábortüzek füstje fehér hullámokban szivárgott fölfelé. Ki akartam vájni ezt az emléket a fejemből. A kristálytiszta, kékeszöld vizet. A fákon átfújó szél hangját.

Nem akartam emlékezni rá.

- Ideje befizetni a lakbért.

A szél felé fordultam. Hirtelen magam előtt találtam a fiatal férfit, aki eddig az árbóc tetején lógott. Összetűzött, vastag szálú haja félig kibomlott. Szürke szeme, amelyet sötét pillák kereteztek, éles kontrasztban állt tejfehér bőrével. Arca az uszadékfa színvilágát idézte. A karjában a fehér sótól megkeményedett hálókupacot tartott.

- Lakbért? Már fizettem Westnek.

- Az útért fizettél. Ha a függőágyban akarsz aludni, az pluszköltséggel jár - pislogott. Mély hangon beszélt, és a mondatai végén enyhén felvitte a hangsúlyt. Próbálta elrejteni az akcentusát, de én hallottam. Nem a Szoros-öbölben született. - És West megkért, hogy azt nézzem meg - mutatott az arcomra.

- Hogy aztán azt is a kontómra írd? - mondtam, és a fogaim közé szívtam felduzzadt ajkamat. - Semmi bajom.

A férfi megfordult, nem várta meg, hogy kövessem.

- Gyere.

Utánamentem, megpróbáltam tartani vele a lépést. Láttam, hogy a forró deszkalapokon lépkedő meztelen lábamra pillant. Azután, hogy éveken keresztül mezítláb járkáltam a tűző napon, mostanra vastag bőrkeményedéseket növesztettem. A csizma olyan fényűzés volt, amit nem engedhettem meg magamnak. Különben sem vettem volna túl sok hasznát Jevalon.

A férfi a tatra vezetett, majd a kezében tartott hálókat a lábam elé dobta.

- Gondolom, tudod, hogyan kell hálót foltozni - mondta, de meg sem várta a válaszomat. A kezembe nyomott egy fehér csonttűt, majd visszament a rákcsapdákhoz.

Igazság szerint semmit sem tudtam a hálókról. A szigeten csapdákat és köteleket használtam a halászathoz, mert senki sem tanított meg a hálókészítésre.

A férfi kinyitotta a csapdát, és munkához látott. Nem terveztem elárulni neki, hogy még sosem használtam tűt, vagy azt, hogy valószínűleg veszteséges vállalkozás rám bízni a hálójavítás feladatát. Inkább leültem, és úgy tettem, mintha pontosan tudnám, mit csinálok.

Könnyű volt megtalálni a szakadásokat. A kötél foszlott és szakadozott, de legalább elég sok anyag volt, amiből dolgozhattam. Letettem a tűt magam mellé, és megvizsgáltam a csomókat. Minden irányból alaposan megszemléltem a hálót, mielőtt levágtam volna róla a sérült részeket.

- Te vagy az ellátmányfelelős - mondtam egyszerűen, inkább kijelentő, semmint kérdő hangsúllyal. A Pacsirtán gyerekkoromban csak egyvalaki foglalkozott a hálókkal és a csapdákkal, mégpedig a legénység azon tagja, aki mindenkit etetett. Ha West megkérte ezt a férfit, hogy varrja be a sebet az ajkamon, akkor bizonyára a betegségek és a sérülések kezelését is rá bízták.

- Auster vagyok - szólt, és ledobott a fedélzetről egy darab törött fát. - Ceros, mi?

A kezem egy pillanatra megállt a hálón, de a férfi nem nézett fel a munkájából.

- Úgy van - feleltem, és kihúztam egy szál fonalat.

- Már eleget kotortál Jevalon?

Befűztem a fonalat a tűbe, és meghúztam.

- Az biztos.

Auster ennyivel látszólag megelégedett. Eltávolította a csapdáról a törött zárat, és újat szerelt a helyére, míg én a hálókat nézegettem, hogy kitaláljam, hogyan csomózták őket. Átdolgoztuk a délután hosszú óráit, és csak néhány próbálkozásomba került rájönni, hogyan feszítsem ki a hálót, hogy aztán balról jobbra haladhassak a tűvel, és rögzítsem a foltozást. Néhányszor elkaptam Auster tekintetét, ő viszont nem szólt egy szót sem. Úgy tett, mintha nem látná, hogy többször is eltévesztettem az irányt, vagy hogy elrontottam a hurkot, és elölről kellett kezdenem.

Paj újra feltűnt lent a fedélzeten, és Westtel az oldalán megragadta a kormánykereket. Kelet felé navigálta a hajót. A két férfi halkan beszélgetett. West a horizontot kémlelete, én pedig az ég felé emeltem a szemem.

- Azt hittem, Dernbe megyünk - mondtam Austernek.

A férfi összehúzott szemmel nézett vissza rám.

- A helyedben én nem tennék fel kérdéseket, ha nincs szükségem a válaszra.

West és Paj még pár percig beszélgettek a kormánykerék mellett, mialatt a többiek felmásztak az árbócokra, hogy beállítsák a vitorlákat. Irányt váltottak.

Egészen addig dolgoztam a hálókon, míg le nem ment a nap. A hűvös, esti levegő a felforrósodott bőrömet simogatta. Fájt a hátam és a vállam, az ujjaim kihólyagosodtak, de legalább befejeztem egy sornyi csomózást, még mielőtt Auster visszavette volna a hálót.

A férfi alaposan megvizsgálta a munkám, majd kimérten bólintott, és a fedélzetre ment. A hajóorrnál Willa és Paj ültek körbe egy tálnyi ételt. Willa lelógatta a lábát a fedélzetről a szélbe, a gyomrom pedig fájdalmasan összehúzódott a főtt hal illatától.

Az éjszaka a tengerre borult, és feketébe vonta a Marigoldot, kivéve a sötét, felhős ég felé meredő fehér vitorlákat. Nem látszott sem a hold, sem a csillagok. Lehetetlen volt megállapítani, hol végződött a tenger, és hol kezdődött az ég. Jó érzés volt. Olyan, mintha a levegőben suhannánk. A melengető nyugati szél befurakodott a hajóra, mielőtt tovatűnt volna mögöttünk a végtelen óceánon.

Annyira éhes voltam, hogy összeszorult az állkapcsom, de nem költhettem több rézpénzt. Willa és Auster is nyilvánvalóvá tették, hogy semmi sincs ingyen számomra a hajón. Feléjük indultam a sötétben, és megálltam a hajóorrba vezető lépcsők előtt. Halványan ragyogó gyertyafény szivárgott a jobb oldali ajtó mögül. Láttam, ahogy egy árnyék átszeli a padlót, aztán éreztem, hogy egy súlyos kéz nehezedik a vállamra. Megfordultam, azzal a lendülettel kiszabadítottam a késemet az övemből, és várakozón szorítottam az oldalamnál. A szemüveges fiatal férfi állt mögöttem, akit tegnap este a derengő holdfényben láttam.

- Te Fable vagy.

A tenyerem kissé ellazult a késem markolatán.

- Én Hamish vagyok, a Marigold kincstárnoka - mutatkozott be. Vörös arca úgy nézett ki, mintha nem állna készen a hajózással együtt járó napsütésre és szélre. - Ha bármihez hozzányúlsz ezen a hajón, ami nem a tiéd, arról tudni fogok.

Felemeltem az arcomat.

A legtöbb ember a Szoros-öbölben egyforma a rongyokat viselt, de még a társadalom legalsóbb fokán is voltak a kirekesztettek. Jeval volt az egyetlen földdarab a Szoros-öböl és a Névtelen tenger között, és egyfajta gyűjtőhellyé vált azoknak, akik nem tudták felülmúlni a hírnevüket, vagy akiknek túl sok ellenségük volt a szárazföldön ahhoz, hogy meghúzzák magukat. A kereskedők az ilyeneket egyszerűen tolvajnak nevezték.

Ösztönösen lejjebb húztam az ingem ujját, hogy biztosan eltakarja a sebhelyemet. A kereskedők még a jevaliaknál is babonásabbak voltak, és a legkevésbé sem vágytam arra, hogy azt higgyék, bevonzom a tenger démonait. Máskülönben, ha vihar jön, az első adandó alkalommal a vízbe hajítanak.

Azt el tudtam viselni, ha nem kedvelnek, a félelmük viszont komoly veszélyt jelentene rám.

Hamish a kilincsért nyújt, és az ajtó nyikorogva kinyílt.

West odabent a térképekkel borított asztal fölé hajolt. Az egyik kezében forró italt tartott, az ujjaira húzott aranygyűrűk csillogtak a fényben. Hamish belépett az apró helyiségbe, egyik kezében feltekert pergamennel, a másikban pedig fekete lúdtollal.

- Köszönöm - motyogta West. Megmerevedett, amikor az ajtó felé pillantott, és meglátott engem.

- Én.... - kezdtem, de képtelen voltam bármit is kinyögni. A szívem a torkomban dobogott. Nem is tudtam, hogy mit akartam egyáltalán mondani.

West az ajtó felé bökött a fejével, mire Hamish engedelmeskedett: szó nélkül elsétált mellettem, és eltűnt a sötét folyosón.

- Mi az? - kérdezte West, és a térképre tette a csészéjét. Megfordította a gyűrűt az ujján, és az asztal elé lépett. Nem kerülte el a figyelmemet, hogy úgy helyezkedett, hogy teljesen kitakarja előlem a kiterített térképeket.

- Köszönetet akartam mondani - mondtam, és kicsit kihúztam magam.

- Miért?

- Azért, mert elviszel - húztam össze a szemöldököm.

- Kifizetted az utat - mondta közömbösen.

- Tu-tudom - dadogtam. - De tudom, hogy nem akartál.

- Nézd - vágott közbe. - Nem tartozol semmivel. És csak hogy tisztázzuk, én sem tartozom neked semmivel - tette hozzá mélyen a szemembe nézve.

- Nem is mondtam.

- Nehéz helyzetbe hoztál, amikor tegnap este megjelentél a mólón. Nem akartam ilyesmit - folytatta. A lágy hangja egyre szigorúbban csengett.

Értettem, mire gondolt. A legénység nem értett egyet a döntéssel, hogy felvegyenek, mint utast. Westnek pedig ki kellett engesztelnie őket valahogy.

- Sajnálom.

- Nem kell a sajnálatod. Azt akarom, hogy eltűnj a hajómról. Amint Cerosba érünk, te felszívódsz.

Amióta csak ismerem Westet, sosem hallottam egyszerre ilyen hosszan beszélni. A férfi mindig hideg, türelmetlen volt, és megválogatta a szavait. A pillantása mindig a mólót fürkészte, és sosem nézett rám. Egészen mostanáig. Egy hosszú lélegzetvétel erejéig mélyen a szemembe nézett, aztán gyorsan lesütötte a tekintetét.

- Nem tudtam, hogy ez neked mibe fog kerülni - mondtam lágyabban, mint akartam volna.

- Még fogom is fizetni az árát - sóhajtott, és az egyik kezét az arcához emelte. - Amíg a hajón vagy, dolgoznod kell. Ha bárki megkér valamire, kérdés nélkül megcsinálod.

Bólintottam, és az ajkamba haraptam. Nem tudtam, feltehetem-e a kérdést, ami foglalkoztatott.

- Miért megyünk észak felé?

- Ha azt akarod, hogy egyeztessem veled az útvonalat, az további tizenöt rézpénzedbe fog kerülni - lépett felém a férfi. - Mikor kikötünk Cerosban, amint a mólóra lépsz, soha többé nem akarlak látni.

Válaszra nyitottam a szám, de ő addigra már csörömpölve rám csapta az ajtót.

Fájtak a szavai, és nem is értettem, miért. West az utóbbi két évben csak tőlem vásárolt tűzkövet, mégsem voltunk barátok. Igaza volt, nem tartozott semmivel, de mégis, amikor a mólón rohanva a nevét üvöltöttem, megmentette az életemet. És valamiért tudtam, hogy számíthatok rá.

Valami miatt elfogadta tőlem a pénzt, és szembeszegült a legénységével. Valami miatt meggondolta magát. Igazából nem érdekelt, miért. Nem akarta, hogy a hajón legyek, de én végre Ceros felé tartottam. Csak ez számított.

NYOLC

Vérzett a kezem, miközben a súlyos köteleket takaros halmokba rendeztem az előárbóc lábánál. Már hajnalban elkezdtem a munkát. Paj új köteleket húzott fel, én pedig a maradékot leltároztam. Az előárbóc és a főárbóc is megrongálódott a viharban Jeval felé, a legyengült kötelek pedig nem biztos, hogy kibírnának még egyet. Pedig mindig jön újabb vihar.

Még mindig észak felé hajóztunk, már legalább fél napja letértünk a Dern felé vezető útról. Már jónéhány év eltelt, amióta utoljára hajóztam, de még mindig tudtam, hogyan kell a csillagok alapján tájékozódni. A fél éjszakát kint töltöttem a fedélzeten, és felvázoltam a fejemben a tenger térképét. Jeval felől csak két irányba lehetett hajózni: északra a Szoros-öbölbe, vagy délre, a Névtelen tengerre.

Még sosem voltam a Névtelen tengeren, de anyám ott született. Cserzett bőre és megkeményedett keze miatt úgy nézett ki, mintha egy hajón nőtt volna fel, de valójában akkor érkezett a Szorosöbölbe, mikor annyi idős volt, mint én. Anyám Szent hajójára szegődött, mint kotró, és maga mögött hagyta a múltját. Amikor az árbócon üldögélve a lábunkat lógattuk, átkarolt, és mesélt Bastianról, arról a kikötővárosról, amit az otthonának nevezett, és az óriási hajókról, amelyek átszelték azokat a mély vizeket.

Egyszer megkérdeztem tőle, hogy visszamenne-e valaha oda. Hogy engem is magával vinne-e? Ő viszont csak annyit felelt, hogy más életet tartogat a számára a sors, ahogy számomra is.

Megcsúsztam a nedves fedélzeten, amikor a Marigold lelassított. Felnéztem, és láttam, hogy Hamish, Willa és Auster vitorlát bontanak. Paj fel sem nézett a munkájából, csak újabb kötélkupacot dobott a deszkára. A kupac éppen előttem landolt. Ekkor kicsapódott a kormányos kabinjának ajtaja, és megjelent West.

A férfi egészen nyakig begombolta a kabátját, és a fejére sapkát húzott, miközben feljött a fedélzetre. Úgy nézett ki, mintha arra számítana, hogy rövidesen kikötünk. Azonban a semmi közepén voltunk, a nyílt vízen, amely a Névtelen tengerbe torkollt. Hamish West után iramodott, és mintha csak megérezte volna a pillantásomat, szigorú tekintettel nézett hátra rám.

Lesütöttem a szemem, és visszatértem a kötelekhez. A szemem sarkából azonban figyeltem, hogy Auster elővette a horgonyt, és meglazította a köteleket a korlát mentén. Willa és Hamish a hajótatra rögzített csónakhoz húzták az emelőcsigát. Mikor eloldozták a csónakot, West lemászott.

Elkészültem egy újabb adag kötéllel, és a hajó jobb oldala felé hajoltam, hogy ellássak egészen a tatig. A távolban apró korallzátony színezte a tiszta kék vizet. West megfordította a csónakot, hátrahajolt, és széles mozdulatokkal elevezett.

A gátsziget kopár volt, és a korall meszesnek tűnt a napsütéstől. Végignéztem, ahogy West eltűnt mögötte. Semmit nem vitt magával a csónakban, és úgy tűnt, a zátonyon sincs semmi.

- A dolgoddal törődj, kotró - morogta Paj, és még több kötelet hajított felém.

Engedelmeskedtem. Megragadtam a köteleket, és az előárbóchoz vonszoltam őket. Paj azonban továbbra sem vette le rólam a szemét.

Ahogy keresztbe tette a kezét a mellkasán, az inge megfeszült a széles vállán. Figyelte, ahogy óvatosan feltekerem a kötelet, és csomót kötök a végeire.

- Tudod, fogadásokat kötöttünk.

A kezemet rázogatva felálltam, és kinyújtóztattam az ujjaimat. Az égett bőröm szúrt, ahogy a csontomra feszült.

- Miről?

- Arról, hogy mikor fogsz először lopni tőlünk - vigyorgott.

Felfigyeltem rá, hogy Paj hanghordozását is valamiféle akcentus tette nyomatékosabbá. Ő azonban ügyesebben rejtegette, mint Auster.

Willa lenézett ránk a hátsó fedélzetről, miközben lezárta a horgony tekerőjét. Hamish mögötte figyelt.

- Nem vagyok tolvaj - mondtam. - Szeretnéd megnézni az övemet? Csak nyugodtan.

- Nem vagy annyira ostoba, hogy az övedben tartsd, amit lopsz, ugye? A kotrók csalók, de nem hülyék - szólalt meg Auster. Megfordultam, és az arbócnak nyomtam a hátamat.

Mind a négyen néma csendben bámultak rám, amit csak a vitorlák között suhogó szél tört meg. Kóstolgattak engem, a határaimat feszegették, hogy kiderüljön, mire vagyok képes. Nem hibáztattam őket. Semmi okuk nem volt rá, hogy megbízzanak bennem, és a kapitányuk a megkérdezésük nélkül vett fel a hajóra.

- Nem érdekel, mi van a hajótokon, sem az, miket írtatok a jegyzőkönyvetekbe. Csak el akarok jutni a Szoros-öbölbe - mondtam.

- Hazudsz - lépett előre Paj, aki legalább egy fejjel magasabb volt nálam. - Nem a te hibád, ilyen a jevali természet.

- Nem vagyok jevali - feleltem. - Sem tolvaj.

Auster nagy csobbanással kidobta az utolsó halcsapdát.

- Az, aki utoljára lopott tőlünk, most a tenger fenekén van - mondta. Hosszú, hollófekete haja kibontva omlott a vállára. Hátratűzte a fürtjeit, majd a fedélzetre sétált.

- Nézd, adok egy érmét, még mielőtt ellopnád - mondta Paj. A kabátja zsebébe nyúlt, és elővett egy érmét.

Willa figyelmesen hajolt felénk az árbóc mellől.

- Ezt akarod, ugye? - kérdezte Paj, és az ujjai közé csíptetve tartotta felém az érmét.

A fogamat csikorgatva próbáltam elemezni a helyzetet. Bármit is akart a férfi, nem állt túl jól a szénám. És mivel a kormányos nem volt a hajón, a legénység szabadon garázdálkodhatott.

Paj egy csettintéssel a levegőbe pöckölte az érmét. A rézpénz felrepült, majd a korláton túl a vízbe zuhant.

- Milyen mély itt a víz, Auster? - kérdezte Paj. Nem nézett a férfira, pökhendi szemét még mindig rajtam tartotta.

- Azt mondanám, százötven méter - felelte Auster derűsen. - Talán százhatvan.

Hamish az orrára csíptette a szemüvegét, majd egy lágy mozdulattal sima, homokszínű hajába túrt.

- Azt hiszem, tévedtem, Paj. Úgy látszik, van, amit még egy kotró sem csinálna meg a pénzért.

Willa továbbra sem szólalt meg, és valami mást rejtett a tekintete, mint a többieké. Inkább kíváncsi volt, mint gyanakvó. És mintha csak hallotta volna a gondolataimat, oldalra döntötte a fejét.

A legénység próbált a helyemre tenni. Meg akartak alázni. Folyamatosan teszteltek. Minden megnyilvánulásuk arra szolgált, hogy felmérjenek.

Paj szemébe néztem. Levettem az ingem, és a deszkára dobtam.

- Mit csinálsz? - kérdezte felvont szemöldökkel, míg én átmásztam a korláton.

A széllel szembe álltam, és figyeltem a korallzátony körül hullámzó vizet. A víz mélyebb rétegei is legalább olyan nyugodtnak tűntek, mint a felszín, így akár néhány perc alatt végrehajthatom a merülést. Számtalanszor merültem ennél mélyebbre is.

Hamish kihajolt a hajó oldalán, amikor ugrottam. Ahogy a testem a hideg vízbe csobbant, buborékok ezrei lebegtek körülöttem. Odafönt mind a négyen feszülten figyeltek, Paj szemei tágra nyíltak.

Megtöltöttem a tüdőm a langyos széllel, majd újra és újra kifújtam a levegőt, amíg úgy nem éreztem, hogy készen állok. Hátrahajtottam a fejem, hogy beszívjak még egy kicsit, mielőtt lemerülök, majd egy lendületes rúgással a tengerfenék felé iramodtam.

A törtfehér korall, amit a felszín felett is látni lehetett, mindössze töredéke volt a víz alatt elterülő zátonynak. A ragyogó színekben vibráló korallmeredély élettel töltötte meg a tengert. A színes halrajok alatt buborékkorall, tüskés tengeri szivacsok és sünök borították a tengerfeneket. Miközben lefelé úsztam, észrevettem egy légies polipot, amint a zátony falán mászott.

Amikor elég mélyre értem, már nem húzott vissza a felszín. Elengedtem magam, és hagytam, hogy a testem a vizet beragyogó napsugarak között egyre lejjebb süllyedjen.

A Marigold már csak egy fekete foltnak tűnt fölöttem. Tekintetemmel a csillogó érmét kerestem a homokban. Mikor már elég közel értem a tengerfenékhez, lassú körökben kezdtem úszni. Gonosz, megalázó kihívás volt arra késztetni, hogy megtaláljak egyetlen érmét a tengerben. Ezek a szemét kereskedők azonban nem ismertek engem. Sem azt, hogy mire vagyok képes.

A réz egy ásvány, nem pedig drágakő. Azonban így is megvolt a saját nyelvezete, mint bármi másnak. Csöndesen próbáltam hegyezni a fülem, hogy meghalljam az ónos rezgést. Alaposan átvizsgáltam a zátony morajlását, amíg fel nem figyeltem egy halvány visszhangra. Oldalt feltűnt egy villanás, pislogtam, majd oda fordultam, és megláttam a fénnyel játszadozó ragyogás forrását. Az viszont túl messze esett a hajótól ebben a tiszta, nyugodt vízben. Az érmének legfeljebb egy kicsit arrébb kellett volna érkeznie.

Megfordultam, és figyeltem, ahogy a korallok páfrányszerű képződményei lágyan oda-vissza hintáznak. Aztán, amint a víz végigsimított a lábamon, valami elkapott. Még a gyomromban is éreztem.

Áramlat.

Ekkor azonban túl késő volt. A hullám magával rántott, és olyan erővel ragadott el, akár egy hajóvontató. Erőteljes rúgásokkal próbáltam kiszabadulni, de az áramlat csak még erőteljesebben vonszolt magával. Sikoltottam egyet, miközben elsuhantam a korallok között, és így jókora adag levegőt engedtem ki a tüdőmből. A kezemet végighúztam a tengerfenéken, felkavarva a homokot magam mögött.

Egyre messzebb sodródtam a Marigoldtól. Próbáltam megkapaszkodni valamiben, az áramlat azonban a zátonynak csapott.

A korall, amelynek nekicsapódtam, megsebzett a hátamon és a vállamon, míg végül sikerült megkapaszkodnom. Hideg víz áramlott át rajtam, és a hajamba kapott. Felhúztam magam. Az izmaim szinte üvöltöttek a fájdalomtól, a végtagjaim elgyengültek, és remegve kapaszkodtam a kezemmel. Ahol a korall mérge a véráramomba került, a bőröm elviselhetetlenül égett.

Felhúztam magam a zátonyban, amíg ki nem kerültem az áramlatból. Megkapaszkodtam egy sziklapárkányban, és próbáltam lelassítani a bordáim között kalapáló szívemet, mielőtt még az összes megmaradt oxigént elhasználja. Legalább harminc métert sodort a hullám, és egyre sürgetőbb volt, hogy visszaérjek a felszínre.

Már készültem, hogy felrúgjam magam a hullámok közül, de megláttam egy apró csillanást a tengerfenéken. Megálltam, és az ujjaim az éles sziklára szorultak. Káromkodva pillantottam fel a Marigoldra, így újabb buborékok hagyták el a számat. Nem térhettem vissza üres kézzel.

Újra leúsztam a mélybe, és a korallba kapaszkodtam, amint visszaértem az áramlatba. Óvatosan haladtam, míg el nem értem azt a pontot, ahol a csillogást láttam. Nyitott tenyeremmel a homokba túrtam, miközben egy újabb áramlat majdnem elsodort. Felhúztam a homokszemektől túlcsorduló kezem, és a tenyerem közepébe szorítottam az érmét.

Mire zihálva a felszínre értem, a létrát már kiengedték. A mellkasom fájdalmasan sajgott, úgy éreztem, összeroppannak a bordáim. Felmásztam a kötélen, és átvetődtem a korlát felett. A legénység már várt rám.

Amint a fedélzetre léptem, Auster arcán féloldalas vigyor terült el. Egyenesen Pajhoz sétáltam. Vizes bőrömről a deszkákra csöpögött a vér a vállamon lévő vágásokból.

Hamish a fejét rázva motyogott valamit.

- Azt hittem, elvesztettünk, kotró - mosolygott Paj a kormány mögül, de a látszólag nyugodt arcvonási ellenére feszültnek tűnt. Nem tudtam, hogy mit tenne West, ha megtudná, miben mesterkedtek, de úgy láttam, Paj sem szerette volna megtudni.

Megálltam a kormánykerék előtt, és a férfi felé nyújtottam a kezemet. Paj leengedte a keresztbe tett karját, kihúzta magát, és a csodálkozástól leesett az álla.

-Mi a.

A kezemből egy laza mozdulattal a fedélzetre dobtam az érmét, majd szó nélkül a férfi szemébe néztem. Mögötte Willa kíváncsi tekintete egyre érdeklődőbbé vált, a lány láthatóan egy kérdést formált a fejében.

Sarkon fordultam, és a lépcső felé sétáltam. Még akkor is hallottam az elfojtott hangokat, amikor becsaptam magam mögött a kabin ajtaját. Hirtelen lángra lobbant a fájdalom a hátamban, és a maró gyötrelemtől felfordult a gyomrom. A sarokban álló vödörhöz botladoztam. Térdre estem, és szörnyű hidegrázások közepette öklendezni kezdtem.

Négy Jevalban töltött év után, most, hogy ilyen közel kerültem Ceroshoz, majdnem megfulladtam egyetlen érméért. Azonban ez volt Szent egyik szabálya.

Semmi sincs ingyen.

Az apám nem csak az ételre, az utazásra vagy a ruhákra gondolt. Ez a szabály a tiszteletre vonatkozik. A biztonságra. Védelemre. Ezeket a dolgokat senki nem adta csak úgy.

Így vagy úgy, meg kellett fizetni az árát.

KILENC

A bőröm alatt lángoló fájdalom majdnem feledtette velem az éhséget.

Már máskor is csípett meg korall, tudtam, mire számítsak. Várható volt, hogy elborít az émelyítő láz, a csontjaimat pedig napokra megbénítja a fájdalom. De még ezt is könnyebben elviseltem, mint a legénység piszkálódásait. Ha könnyű prédának tűnök a szemükben, akkor a piszkálódás gyorsan valami sokkal halálosabbá válhatott volna.

Émelygés szorította a gyomromat, miközben feltörtem egy újabb tarisznyarák héját. Mikor Auster kihúzta a vízből a csapdákat, az egyiket a lábam elé dobta, és elsétált. A folyosón ácsorogva dolgoztam, és már alig éreztem az ujjaimat a rákpáncél tüskéitől. Már végtelen mennyiségű rákot tisztítottam meg életem során. Senki nem akarta ezt a munkát, de legalább csukott szemmel is meg tudtam csinálni.

Hamish a hajóorrhoz ment, és a víz fölé hajolt. Mikor körülnéztem, feltűnt, hogy West visszafelé tart a korallszigetek felől. Olyan hosszan volt távol, hogy a nap már az ég felénél járt, de a csónak még mindig üresnek tűnt.

Auster és Paj az emelővel felhúzták a kis csónakot a tatra, és rögzítették. Egy pillanattal később West is megérkezett. A férfi kigombolta a kabátját, és a vállára eresztette. Mikor meglátott, megtorpant, és kőkemény tekintettel mérte végig a sérült hátamat.

- Mi történt? - kérdezte összeszorított fogakkal.

West mögött Paj felemelte a kezét, és megvakarta borotvált fejét, a válla alig észrevehetően megfeszült. Nem értettem, miért. Nem West baja lett volna, ha megfulladok az áramlatban. Az is lehet, hogy ez is csak egy teszt volt.

- Megbotlottam, és az árbócmerevítő kötelek közé estem - mondtam hátat fordítva.

Egy újabb üres rákpáncélt dobtam a vödörbe a lábamnál, és közben éreztem a férfi tekintetét a bőrömön. West ezután visszavonult a kabinjába. Nagyot sóhajtottam, majd szorosan lehunytam a szemem a nyakamat fojtó, maró fájdalom miatt.

Mikor felnéztem, Austert találtam az asztal mellett. A férfi tálat rakott elém, én azonban megint egy rákért nyúltam.

A gőzölgő ételre pillantottam, és nagyot nyeltem.

- Nem vagyok éhes.

- Dolgozol, úgyhogy eszel is. Így igazságos - felelte, és közelebb csúsztatta hozzám a tálat.

A férfi szemébe néztem. Nem láttam benne rosszindulatot, de egyes emberek ügyesebben rejtegették a hátsó szándékaikat, mint mások. Bárki, aki akár csak egy pillantást vetett rám, egyből kiszúrhatta, hogy éhezem. Viszont nem engedhettem meg magamnak, hogy bárkinek tartozzak.

- Megtisztítottál egy teljes ládányi rákot, tiszta üzlet - mondta. Felvette az egyik vödröt, és elsétált, egyedül hagyva engem a folyosón.

Elgondolkodva az asztalra hajoltam, az ujjaimmal erősen megszorítottam a sarkát. Igazság szerint nem számított, miért kaptam az ételt. Ennem kellett, főleg, mivel a következő napokban heves lázra számíthattam.

Ledobtam a vésőt, és a reszkető kezembe vettem a tálat. Óvatosan belekortyoltam. A só és a fűszerek csípték sebes ajkamat, de legalább átmelegített. A leves íze felelevenített egy halovány, régi emléket, amitől fájdalmasan összeszorult a gyomrom. Gyorsan elhessegettem, még mielőtt teljesen formát önthetett volna. Piszkos ujjaimmal kihalásztam egy darab krumplit a tálból, és a számba dobtam. Addig ízlelgettem, míg megégette a nyelvemet.

A kormányos kabinjának csukott ajtajára meredtem. Azon gondolkodtam, vajon West tudta-e, hogy Auster ételt adott nekem. Elég világosan kijelentette, hogy semmivel sem tartozik nekem. Talán egy tál leves a napokig tartó munkáért cserébe nem számított, ahogy Auster mondta. Talán megsajnált. Ettől a gondolattól szinte elment az étvágyam.

A leves maradékát a számba öntöttem. Megfájdult a gyomrom a hirtelen túltelítettségtől. Aztán visszatértem a munkához. Amint befejeztem az utolsó rákot is, felkaptam a vödröt, és lementem a lépcsőn. A deszkák nyikorgását leszámítva néma csend honolt az árnyas folyosón, ahol három, a Marigold címerével díszített ajtó állt.

- Itt vagyok - szólalt meg Auster a sötétből. Felnéztem, és megláttam a lámpás fényében csillogó szemeit. A férfi kiszállt a függőágyából, és az ajtóhoz jött elém.

Szemei körül ráncok jelentek meg, miközben mosolygott, és megragadta a nyakában lógó kulcsot. A férfi a mosolytól még helyesebbnek tűnt, mint egyébként. Nyúlánk testét a fakó búza színében játszó bőr fedte. Többször is feltűnt, hogy Auster tekintetében mintha olyasfajta kedvességet látnék, ami a többiekéből hiányzott. A férfi feltűrte az ingujját, és így láthatóvá vált az alkarján elterülő bonyolult, fekete tetoválás. Beletelt pár másodpercbe, mire megfejtettem, hogy a minta két egybefonódó kígyót ábrázol. Mindkettő a másik farkát ette. Sosem láttam még hasonló szimbólumot.

Auster megállt az első ajtónál, és az egyik kulcsát a rozsdás zárba illesztette. Az ajtó kinyílt. Követtem őt az apró éléskamrába, ahol a beszűrődő napfény megvilágította a vizeshordókat és az ételes rekeszeket. A falon sorakozó polcok kék és borostyánsárga befőttesüvegekkel voltak megrakva. A plafonra lógatott kampókon szárított, sós húsfélék csüngtek. Felemeltem a vödröt, és a munkapadra állítottam, amikor hirtelen zajt hallottam a fejünk fölött. Felnéztem, és a mennyezetet alkotó deszkalapok között mozgó árnyékot láttam. A kormányos kabinja volt az.

Közelebb léptem a falhoz. Előrehajoltam, hogy láthassam Westet.

- Megvolnánk - mondta Auster, és az egyik kezével várakozón kitámasztotta az ajtót.

Mikor ő is a deszkákra nézett, égni kezdett a bőröm. Rájöttem, tudja, hogy bámészkodom. Gyorsan biccentettem, és kiosontam a helyiségből, Auster pedig visszazárta az ajtót. Megetetett ugyan, de azt már nem hagyta volna, hogy az éléskamrában időzzek, és túlságosan közel kerüljek a hajó élelmiszerkészletéhez. Nem is vártam tőle. Hálátlan feladat volt az ételről gondoskodni egy hajón. Neki kellett ellenőriznie a készleteket, és ő gondoskodott a beszerzésről is, ha kikötöttek valahol. Ezenkívül az ő felelőssége volt a halászat, a csapdaállítás és a gyűjtögetés is. A helyében én sem bíznám az ellátmányt egy éhes kotróra.

Willa már a függőágyában volt, mire visszaértem a kabinba. Rácsaptam egy nyitott ládára a tetejét, és ráültem. Amikor a hátam hozzáért a falhoz, fájdalmasan sóhajtottam.

Willa a haját rendezgette, és közben engem figyelt.

- Mi dolga egy jevali kotrónak a Szoros-öbölben?

- Én is ezen gondolkodom - tette hozzá Paj, aki legnagyobb ijedségemre hirtelen bedugta a fejét a folyosóról. Egyáltalán nem hallottam a lépteit.

Ahogy néztem őket, egyre libabőrösebb lettem. Idegessé tett a kíváncsiságuk. Talán hibáztam, amikor belementem a játékukba, és lemerültem az érméért. Viszont ha ügyesen csinálom, akár hasznos információkat is kinyerhetek belőlük. Csak meg kell osztanom velük az igazság egy részét.

- Keresek valakit - mondtam. Előredőltem, és a térdemre támaszkodtam.

- Kit? - vágta rá rögtön Willa.

Elővettem a késemet az övemből, és a láda tetejébe fúrtam a hegyét. Kikapartam vele egy kisebb lyukat a fából.

- Egy kereskedőt. Szentnek hívják.

Paj és Willa gyors pillantást váltottak. A lány még fel is ült a függőágyban, és a földre támasztotta a lábát.

- Mit akarsz Szenttől? - nevetett Paj. Az arcán ragyogó mosoly terült szét, de valahogy mégis kényszeredettnek tűnt.

Itt ismét apám szabályaira kellett hallgatnom. Egyetlen ígéretet kellett csak tennem neki. Kedvem szerint lófrálhattam a hajón, szabadon felfedezhettem a falvakat, ahol kikötöttünk. Amíg betartottam ezt az ígéretet, Szent kegyeltje voltam.

Nem volt szabad elárulnom egyetlen léleknek sem, hogy a lánya vagyok. Ennyi.

Soha, egyszer sem szegtem meg ezt az ígéretet, és most sem állt szándékomban.

- Munkát - vontam vállat.

- Te be akarsz állni Szent legénységébe? - bandzsított rám Willa. Amikor azonban rájött, hogy komolyan beszélek, lehervadt a szájáról a mosoly. - Hogyan? Kotróként?

- Miért ne?

- Miért ne? - emelte fel a hangját Paj. - Szent legénységébe beállni olyan, akár egy halálos ítélet. Még Jevalon is több esélyed volt a túlélésre.

Csönd borult a kabinra, és a szemem sarkából villanást láttam. Willa a kését forgatta a kezében. A markolat színpompás drágakövekkel volt kirakva, és bonyolult ezüst minta vezetett a penge felé.

- Mióta dolgoztok Westnek? - kérdeztem. Felálltam, és óvatosan a függőágyamba másztam. Az ajkamba haraptam a fájdalomtól, mikor a vászon a duzzadt horzsolásaimat súrolta.

- A kezdetek óta, vagyis két éve - lepett meg Paj könnyed válasza. - Mikor West megvette a Marigoldot, először Hamisht és Willát vette be a csapatba. Engem és Austert egy kicsit később.

Aztán viszont rájöttem, miért osztotta meg velem ezt ilyen könnyedén. Ez a történet része volt. És a Szoros-öbölben csak azoknak kellett történetet mesélni, akik rejtegettek valamit. Bármi, amit ingyen adtak, valószínűleg hazugság volt.

Mélyebbre süllyedtem a függőágyba.

- Olyan fiatalok vagytok mind - mondtam, habár kérdésnek szántam.

- Együtt nőttünk fel, különböző legénységek körül - felelte Paj. - Mind a négyen waterside-i utcagyerekek voltunk.

Ez akár igaz is lehetett. Legalábbis részben. Paj és Auster akcentusa viszont biztos, hogy nem cerosi volt.

Willa a késére nézett. A markolatot díszítő kövek között zafírt és ametisztet vettem észre. Nem a legritkább drágakövek, a méretük miatt viszont értékesek lehettek. Sokkal értékesebbnek tűnt annál, hogy egy waterside-i utcagyereké legyen.

Szent is éppen így tanított hazudni - mindig az igazságból kell hazugságot kovácsolni. Biztos, hogy néhányan közülük tényleg utcagyerekek voltak. A kereskedőhajók gyakran bevettek új tagokat a legénységükbe a Ceros tengerparti utcáin élő gyerekek közül. Ételt és kiképzést kínáltak a veszélyes munkáért cserébe. A legtöbben felnőttként is annál a legénységnél maradtak, ami először befogadta őket. Olyat viszont sosem hallottam, hogy egy utcagyerekből kormányos váljon.

Még ennél is hihetetlenebbnek tűnt, hogy sikerült megszerezniük a kereskedelmi engedélyt. A Szoros-öbölben öt céh irányította az élet minden területét. A Rozstermesztők Céhe, a Hajóácsok Céhe, a Vitorlakészítők Céhe, a Kovácsok Céhe és a Drágakőfaragók Céhe. Mind az ötnek volt egy mestere, és az öt céhmester alkotta a Kereskedelmi Tanácsot. Egyedül ők adhattak engedélyt a kereskedőknek. Minden kikötőben szükség volt engedélyre ahhoz, hogy üzletelhessenek, és kizárt, hogy ez a legénység önállóan képes lett volna hozzájutni. Akárki is volt West, biztos, hogy volt legalább egy befolyásos barátja.

Mikor nem feleltem, Paj visszafordult a folyosóra, és egyedül hagyott minket Willával. A lány félig lehunyta a szemét, és erről eszembe jutott, hogy még egyszer sem láttam őt aludni. Nem tudtam, hogyan alhat bármelyikük is ezen a hajón, hiszen mindegyiküknek három ember munkáját kellett végeznie egy helyett.

- Mióta kotorsz? - kérdezte Willa halkan.

- Mindig is csináltam. Anyám tanított merülni, amint megtanultam úszni.

Szent mindig azt mondta, hogy anya volt a legjobb kotró egész Szoros-öbölben, és én hittem neki. Szent csak a legjobbat fogadta a legénységbe, és akik egyszer neki dolgoztak, többé nem hagyták el a hajóját. Főleg, mivel mindenki másnál több pénzt kerestek az öbölben.

Anyámnak pedig volt még egy oka a maradásra.

Csak egyszer láttam Szentet mosolyogni, amikor rajtakaptam kettejüket a kabinjában. Anya elvette apám kezét a térképről, amin dolgozott, és vékony dereka köré húzta. Apa anyám feje tetején nyugtatta az arcát, és én ekkor arra gondoltam, hogy még sosem láttam ennyire szélesnek a fogsorát. Sem a szeme körüli ráncokat.

Úgy nézett ki, mint egy másik ember.

Szent megszegte a saját szabályait, amikor szerelmes lett anyámba. És még legalább százszor megszegte őket azután.

- Ő Jevalon van?

Pislogva próbáltam elhessegetni az emléket.

- Nem - feleltem. Hagytam, hogy ez az egy szó átjárja a levegőt, és még azokat a kérdéseket is megválaszolja, amiket Willa még fel sem tett. Mielőtt folytathatta volna, gyorsan témát váltottam. - Szóval, te vagy a fedélzetmester?

- Úgy van.

- Hol tanultál kereskedni?

- Erre-arra.

Nem erőltettem. Egyikőjükről sem akartam többet tudni a szükségesnél, és nekik sem kellett tudniuk rólam semmit. Azzal, hogy elárultam, hogy Szentet keresem, elmondtam nekik mindent, amit lehetett.

A legjobb fedélzetmesterek általában a nők közül kerültek ki. Ők gyorsabban tudtak magasra mászni, és kis helyekre is könnyedén befértek. Mindig is ijedten figyeltem őket a Pacsirta fedélzetén. Mindig kínálkozott munka számukra, mert minden hajón szükség volt legalább egy fedélzetmesterre.

A Marigold láthatóan elboldogult a lehető legkisebb legénységgel - egy kormányos, egy kincstárnok, egy ellátmányfelelős, egy fedélzetmester és egy navigátor.

- Nincs kotrótok - mondtam, és egy pár csizmára meredtem, amit pont megvilágított egy beszűrődő napsugár.

- Nincs - felelte halkan. - Már nincs.

Ismét libabőrös lettem. A kabin levegője hirtelen olyan hideg lett, amilyen Auster hangja volt, mielőtt a vízbe vetettem magam.

Az, aki utoljára lopott tőlünk, most a tenger fenekén van.

Ismét a fal mentén álló ládára pislogtam. Itt hagyták a kotró övét és szerszámait.

Azért, mert már nem volt többé szüksége rájuk.

Willa nyugtalanító hallgatása csak beigazolta a sejtésemet. A lány azt akarta, hogy megértsem. Hogy tudjam. Felé pillantottam a függőágyam szegélye mögül. Engem nézett, a kezében villogott a kés.

TÍZ

A felső térelválasztó deszkákon átszűrődött a napfény, és a kabint átjárta a lámpásfüst és az olaj markáns illata. Amint kinyílt a szemem, sajogni kezdett az állkapcsom, ahol Koy hajójába ütöttem. Lehunytam a szemem, és szorosan összezártam a ropogó állkapcsomat. Ezután következett az égő fájdalom, végig a nyakamon és a hátamon.

Lassan felültem, és a nyirkos padlóra tettem a lábam. Willa függőágya már üres volt.

Mikor elhaladtam az éléskamra ajtaja mellett, láttam, hogy Auster éppen leemeli az egyik láda fedelét odabent. A földre dobta a tetőt, és már nyúlt is a következő ládáért. Rám pillantott a válla fölött, és morogva elővett egy üveg sós halat.

Nedves szél fújt végig a folyosón. Felmásztam a létrán, és felemeltem az egyik kezemet, hogy a légáramlat átfújjon az ujjaim között. Meleg volt, de erős. Nem tetszett. Túl erőteljes volt a fölöttünk elterülő sápadt, felhőtlen éghez képest. Arra utalt, hogy a horizonton túl valószínűleg könyörtelen vihar dúl.

Willa és Paj már a vitorlákon dolgoztak. Rövidebbre húzták a vásznakat, hogy csökkentsék a széllökés erejét.

- Kotróhoz képest nagyon lusta vagy - kiáltott le Willa a magasból. Az egyik lábát a kötelekbe illesztette, a másikkal pedig az árbócnak támaszkodott. Az ujjai fekete kátránytól fénylettek.

- Mikor érünk Dernbe? - kérdeztem, miközben Willa a következő vitorlához mászott.

- Már itt vagyunk - pillantott mögém, nyugat felé.

Megfordultam. A messzeségben egy apró kikötőváros rajzolódott ki a domb mentén, amelynek hosszú köfalát a tenger hullámai nyaldosták.

Szélesen elmosolyodtam, még egy kis nevetés is elhagyta a számat. Évek óta nem láttam Dernt, mégis tisztán emlékeztem rá - a girbegurba macskaköves épületekre a megfeketedett kéményeikkel. Egy asszony mindig vérnarancsot árult a mólón. Szent navigátora, Clove minden alkalommal vett nekem egyet, amikor kikötöttünk.

Forró könnyek szöktek a szemembe, ahogy elöntött az emlék, amelyet gondosan próbáltam elzárva tartani. Mindennap gondoltam Szentre, és olyan erőteljesen elevenedett meg előttem az arca, mintha nem is telt volna el négy év, mióta utoljára láttam. Viszont Clove emlékét majdnem olyan gyakran igyekeztem elhessegetni, mint anyámét. A szeretetet, amit apámtól nem kaptam meg, Clove kamatostul megadta nekem.

- West... - szólt Willa. Abbahagyta a munkát, és tágra nyílt szemekkel lecsúszott az árbócról, egészen a fedélzetre.

Megjelent West, és a mólót fürkészte. A szája egyetlen, kemény vonallá zsugorodott.

- Hamish!

Willa elsápadt, és egy pillanatra úgy tűnt, mintha el akarná hányni magát.

Hamish kilépett a kormányos kabinjából, és West mellé lépett, a korláthoz. Kiengedett egy hosszú sóhajt, elkáromkodta magát, majd vissza is tért a helyiségbe.

A kikötőt figyeltem, és próbáltam rájönni, mit láthattak a többiek a hajók között. Hat hosszú móló húzódott a tenger felé a szikláktól, és közöttük a szűk öblökben különböző méretű hajók horgonyoztak. Az összes kereskedőhajónak tűnt. Néhány címert egyből felismertem, párat viszont nem. Rögtön kitaláltam viszont, melyik hajó származott a Szoros-öblön kívülről. A széles, díszes formái és az aprólékosan kidolgozott famunka miatt kitűnt a Szoros-öbölben készült, egyszerű hajók közül.

A szívem kihagyott egy dobbanást, amikor megláttam Szent címerét - egy háromszög alakú vitorla fölé tornyosuló hullámot, amelyet egy kisebb csónak orrvitorlájára festettek.

Biztos, hogy apám nem utazna ezzel. Ahhoz túl kicsi volt. Arról viszont nem tudtam, mekkora legénység dolgozott a keze alatt.

- Nyissátok ki! - kiabálta West a zúgó szélbe. Ahogy elhaladt mellettem, a válla súrolta az enyémet.

Auster és Paj kiugrottak az előárbóc mögül, Willa pedig a kezembe nyomta a kátrányos dobozt, és elővette a hátsó fedélzetre vezető létrát. Jól összehangolt mozdulatokkal letekerték a köteleket, míg West csak állt, és figyelte, ahogy a hátsó fedélzet egyik oldala felemelkedik, és feltűnik alatta a raktér.

A legénység a korlátnál meredező vaskampókra csomózta a köteleket, Auster és Paj pedig lemásztak a raktárba, ahol a sarokban almás hordók és több ládányi halászháló sorakozott. Ezeket egymásnak adogatva csinos sorokba rendezték.

Senki nem szólt semmit, mégis tapintani lehetett a fesztültséget a hajón. Bármit is látott Willa a mólón, azóta mindenki idegesebben dolgozott. Az árukat rendezgették, amíg Hamish elő nem lépett a kormányosi kabinból, a kezében öt apró, piros bőrerszénnyel. A legénység mind az öt tagja kapott egyet, és az övükre rögzítették.

West, aki még mindig a várost fürkészte, feltűrte az inge szegélyét, és a nadrágjára rögzítette az erszényt.

- Mi van ott? - kérdeztem a férfi arcát tanulmányozva.

West villámló, zöld szemekkel megragadta a kormányt, de nem válaszolt. Látszott rajta, hogy épp komoly fejszámításokat végez, a hajó és a móló által bezárt szöget méregeti. Még egy árnyalatnyit tekert a kormánykereken, majd a hátsó fedélzetről érkező Paj átvette a helyét.

- Kotró - biccentett felém Auster.

Felmásztam a lépcsőn, mire ő a kezembe nyomta a vontatóköteleket. Ő és Willa lezárták a rakteret. Hamish odalent gondosan egy ládához kötözte a kötelet. Ezt csak addig láttam, míg West elé nem állt, és ki nem takarta.

- Az összes vitorlát leereszteni! - kiáltott, és figyelmeztetőn a szemembe nézett.

Bármit is csinált Hamish, West nem akarta, hogy lássam. Pont, mint a térképeket a kabinban, vagy az északi korallzátonyt, ahol megálltunk. Kevesebb, mint egy nap alatt feltűnt, hogy a Marigold nem csak egy egyszerű kereskedőhajó volt, mégis, a kérdéseim száma percről-percre növekedett.

Auster és Willa engedelmeskedett West parancsának, és az árbóchoz szaladtak kioldani a vitorlák rögzítőköteleit. Mögöttük Hamish a vízbe dobta a ládát, ami a mélybe süllyedt.

Ha Hamish volt a kincstárnok, egyetlen dolog lehetett, amit elrejtene, mielőtt a Marigold kiköt. Szorosan feltekertem a kötelet, és közben a falut figyeltem. Bárki, vagy bármi is volt ott, West úgy gondolta, hogy a pénz nincs biztonságban.

Auster lemászott, hogy segítsen Willának ledobni a horgonyt. Lassan közeledtünk a kikötő felé. Amikor elég közel értünk, megcéloztam a móló végén álló póznát, és előre-hátra lengettem a kötelet tartó karomat. Aztán egy nagy nyögéssel a levegőbe engedtem a kötelet, ami repülés közben kitekeredett. A szabad vége távol esett a hajótól, és a hurok elkapta a póznát.

Erősen megvetettem a lábam a korlátnál, hátrahajoltam, és a hólyagos kezem között magam felé húztam a kötelet.

- Szép dobás - vigyorgott Willa. Mögém állt, és ő is húzni kezdte a kötelet. - Te nem tudtad volna ilyen messzire dobni, Paj! - incselkedett.

A férfi rám nézett a kormánykerék mögül, és én úgy meglepődtem az arcán elterülő mosoly látványától, hogy kis híján elcsúsztam az olajozott deszkán. Egész életemben ismertem a legénység munkájának ritmusát, de az elmúlt négy évben csak magamnak, egyedül dúdolhattam. Már csak néhány rövid nap, és megérkezünk Ceros kikötőjébe, én pedig elfoglalhatom a helyem Szent hajóján. Pont úgy, ahogy az anyám. Erre születtem.

West is megragadta a kötelet Willa mögött, és segített kihúzni a hajót. Ahogy közeledtünk, a mólón két férfi rohant felénk. Amikor a Marigold a kikötő sarkához ért, a férfiak kitárt karokkal tolták el a hajót, nehogy megsérüljön az ütközéstől.

A legénység ledobott még egy horgonyt, és leemelte a rakodórámpát, míg Hamish a kikötői munkásokkal beszélt. Alattomos szél söpört végig az öbölben. Szembe fordultam vele, és mélyen a tüdőmbe szívtam a párás levegőt.

Kirázott a hideg a fuvallattól, és figyeltem, ahogy változik az ég. Lassan. A Szoros-öbölben már csak ilyenek voltak a viharok - okosak. Ez tette olyan veszélyessé a hajózást. Ezeken a vizeken szinte az összes elsüllyedt hajó viharban lelte vesztét.

Willa és Auster a kabátjukkal és a táskájukkal felszerelkezve tértek vissza, Paj pedig kötött sapkát húzott a fejére, majd a korláton átlendülve lemászott a létrán. Felemelkedtem, hogy kövessem, de egy kéz visszarántott a fedélzetre.

West állt mögöttem, egyik kezével az övembe kapaszkodott.

- Te itt maradsz a hajón.

- Micsoda? - tátogtam. Ösztönösen elhúzódtam, megpróbáltam kiszabadulni a markából. Ő azonban csak még jobban szorított. Alig kaptam levegőt.

- Reggel visszatérünk, és elindulunk Cerosba.

A falut figyeltem West válla fölött. Le kellett szállnom a hajóról, hogy több érmét szerezhessek.

- Nem vagyok rab.

- Szállítmány vagy. Csak az a szállítmány kerül le a hajóról, amelyik itt is marad - bámult rám West ellentmondást nem tűrő tekintettel. Nem kényszeríthetett arra, hogy a hajón maradjak, ezt mindketten tudtuk. Legfeljebb csak akkor, ha a gerendákhoz láncol.

- Nem hiszem, hogy maradt elég pénzed arra, hogy másvalakinek fizess az útért. Úgyhogy, ha nem akarsz holnap itt maradni a mólón, maradj veszteg.

Amikor West elhúzott mellettem, megragadtam az ingujját. A férfi láthatóan dühbe gurult, és úgy nézett a kezemre, mintha égette volna a bőrét.

- Mi van odalent? - kérdeztem. Nem érdekelt, miféle gubancba keveredett a Marigold. Viszont, ha emiatt nem sikerül eljutnom Cerosba, akkor már nekem is van hozzá közöm.

West napbarnított állkapcsa megrándult az idegességtől.

- Ha leszállsz erről a hajóról, akkor soha többé nem szállhatsz vissza - ismételte.

Kitépte a karját a kezemből, és elhúzódott. Lehűlt közöttünk a levegő. Végre tudtam lélegezni, a nyelvemen éreztem a szagát. Sapkát húzott rakoncátlan, aranyszínű hajára, majd lemászott. Néhány érmét nyomott két férfi kezébe a kikötőben. Talán azért fizette őket, hogy figyeljék a hajót. Vagy engem. Esetleg mindkettőt. A legénység sosem hagyná ott a Marigoldot anélkül, hogy valaki ne figyelne rá.

West követte a viharvert deszkákon libasorban haladó legénységet a falu felé, és vissza se nézett. Figyeltem őket. Olyan erősen markoltam a korlátot, hogy a csontjaim szinte beleroppantak. Legalább tizenkét érmét kellett csinálnom a meglévő hatból, mielőtt elhagyjuk Dernt. A hajón várakozva azonban kizárt, hogy ez sikerüljön.

Elkáromkodtam magam. A torkomban még mindig West szagát éreztem.

Muszáj volt megkockáztatnom, hogy esetleg kirúgnak a Marigoldról.

TIZENEGY

Sötétedésig még volt pár órám, ami rengeteg időnek tűnt.

West vagy azért hagyott egyedül a hajón, mert ostoba volt, vagy nem volt más választása. Abból ítélve, hogy a hajón tapintani lehetett a feszültséget, mikor kikötöttünk, inkább az utóbbira tippeltem. Bármit is ügyködött West Dernben, az egész csapatára szüksége volt hozzá, és nem akarta, hogy egy jevali kotró a tanúja legyen.

Felmásztam a főárbócra, és onnan néztem ötüket. Libasorban haladtak az alant fekvő falu szűkös utcáin. Auster ment elöl, és West volt a sereghajtó. A kocsma felé tartottak. A hosszú, négyszögletű épület, amely tetején három kémény meredezett, fogadóként is üzemelt.

A kereskedők általában itt álltak meg először, miután kikötötték a hajót. Már gyermekként is pontosan tudtam, mi zajlik egy ilyen hely zárt ajtói mögött. Éppen elégszer láttam, ahogy apám emberei tömött erszényekkel tűntek el a kocsmában, majd egy garas nélkül tértek vissza. Csak két dolog volt szigorúan tilos a hajókon: a szerelem és a részegség. Ezzel a kettővel az egész legénységet veszélybe sodorhatjuk. Az ember csak a szárazföldön kereshetett magának ágyast, és csak a szárazföldön dönthetett magába egy üveg rozsszeszt.

Amint kinyílt a kocsma ajtaja, ragyogó tűz fénye árasztotta el az utcát, majd a legénység eltűnt odabent. Hosszú sóhajt engedtem ki az ajkaim között, és elgondolkodva hátrasimítottam a hajam. Valószínűleg csak reggel hagyják el a kocsmát, amikor megnyit a kereskedőház. Vagyis volt legalább tíz órám, hogy észrevétlenül garázdálkodhassak a faluban.

Lemásztam az árbócról a fedélzetre. Meztelen talpammal minden egyes hideg deszkát éreztem. Amint leszáll az éj, kisurranok a faluba, és megszerzem, amire szükségem van. A fennmaradó időt pedig arra kellett használnom, hogy megpróbáljam kideríteni, mit rejteget a Marigold. Talán olyasmire bukkanhatok, ami jóval többet ér, mint a pénz. A Szoros-öbölben az információ volt a legértékesebb valuta.

Megálltam a folyosón a raktárhelyiség ajtaja előtt. Elővettem az övemből a legapróbb vasszögemet, és a kulcslyukba illesztettem. A zár hamar megadta magát. Kinyitottam az ajtót, és a lámpást magam elé tartva bebújtam az alacsonyan gerendázott helyiségbe.

A fejemben Hamish szavai visszhangzottak.

Ha bármihez hozzányúlsz ezen a hajón, ami nem a tiéd, arról tudni fogok.

Vállalnom kellett a kockázatot.

Az alsó fedélzet deszkáin átszűrődő fénysugarak megvilágították a falakat szegélyező ládákat és hengerdobokat. Az egész helyiség tele volt velük, és minden tárolóegységet különböző pecsétekkel jelöltek, amiket felismertem. A kikötőkre utaltak, amelyek egész Szoros-öblöt átszőtték. A készletből ítélve a Marigold egészen jól teljesített. És mivel mindössze öten osztották szét a nyereséget, valószínűleg igen jól kerestek.

Az viszont kevésbé volt világos, hogyan volt képes egy új, ráadásul rendkívül fiatal csapat ilyen sok kikötőben kiépíteni az üzletet. A hajón senki nem lehetett sokkal idősebb nálam. Gyakran lehetett látni hozzánk hasonló fiatalokat kereskedőhajón dolgozni, az viszont már közel sem számított megszokottnak, hogy egyetlen korosabb tengerész sem volt közöttük.

A gondosan összehajtogatott vásznak mellett hálók és frissen szőtt kötélhalmok hevertek, mellettük pedig egy ládányi zöld paradicsom. A hajókon azonban mindig volt valami, amit a kincstárnok elrejtett a kíváncsi szemek előtt. Ezt már gyermekkoromban megtanultam, amikor a Pacsirta rakománya körül ólálkodtam.

Körbefordultam, és óvatosan megvizsgáltam a holmikat. Az összes hajónak megvoltak a maga rejtekhelyei, és a Marigold sem volt kivétel.

Vagy talán mégis.

Volt valami furcsa a Marigoldban és a legénységében. Kitalálhattam, hogy mi történt a kotrójukkal, de miért üzemeltettek öten egy olyan hajót, ahová legalább tizenkét tengerész kellene? Mit csinált West a korallszigeten, és miért lettek olyan idegesek Dernbe érve?

A lámpást a kampóra akasztottam, és lábujjhegyre álltam. Kitapintottam a fejem fölött lévő deszkák mélyedéseit. Az összesen végigsimítottam az ujjaimmal, lassan, egészen addig, míg bele nem ütköztem a fába ékelt hűvös palackba. Kiszabadítottam az üveget, és a fény felé tartottam. A benne lötyögő borostyánszínű folyadékot zöldre színezte a palack kék üvege. Kihúztam a dugóját, és beleszagoltam.

Rozs.

Az ajkam komisz vigyorra húzódott. Hátrahajtottam a fejem, és nagyot kortyoltam az italból. A szesz égette a mellkasomat. Köhögve, szorosan lezárt szemekkel lenyeltem. Ahogy a pálinka édes, szúrós szaga az orromat égette, száz gyertyafényes emlék rohanta meg a lelkemet. Azonnal visszazártam az üveget, és a búvóhelyére nyomtam, mintha ezzel az emlékképeket is eltüntethetném.

Leugrottam, és ellenőriztem a következő fal deszkáit. Elővettem a késemet, és azzal feszegettem a lapokat, míg az egyik meg nem lazult. A mögötte lévő üregben lezárt vászonzacskó rejtőzött. Halványsárga drágakövek hullottak belőle a tenyerembe. A fény felé tartottam őket. Első ránézésre citrinnek tűntek, anyám viszont ennél jobban kiképzett.

Sárga földpátot tartottam a kezemben - az oldalukon található bevágásokból tudtam, amelyek összegyűjtötték fényt.

Jó darabok voltak, egyenletesen verték vissza a fényt. Biztos, hogy más drágakövet is elrejtettek még a hajón, de akár egynek a hiánya is könnyen feltűnne. Valami másra volt szükségem. Valamire, ami kevésbé szembetűnő.

Visszadobtam a vászonszütyőt a rejtekhelyére, majd elkezdtem átnézni a hordókat. Az összesnek felemeltem a fedelét, mígnem az egyik sötét üregében megláttam valami csillogót. Rézcsatok. Megkönnyebülten felsóhajtottam, és kettőt gyorsan az övemre rögzített erszénybe rejtettem. A lemenő nap utolsó sugarai átsütöttek a fedélzet lécei között. Felnéztem, és alaposan megvizsgáltam a hajó sötétlő jobb oldalát.

A kormányos kabinja.

Felmásztam a sarokba állított káposztásrekeszeken, és a plafonhoz érve a késem élét a deszkák közötti egyik résbe illesztettem. Az egész testsúlyommal óvatosan a markolatra nehezedtem, míg sikerült kihúzni a szöget. Miután mindkét oldalt kiszabadítottam, levettem a deszkát, és a mellettem heverő kötélkupacra állítottam. Láttam, hogy odafönt West kabinjának ablakain el volt húzva a sötétítő.

A késemmel könnyedén felszedtem még pár lécet, és néhány perccel később a rés már elég nagy volt, hogy átférjek rajta. Visszamentem a lámpásomért, majd átpasszíroztam magam a szűk lyukon, és a lábamat lóbálva felhúztam magam a kormányosi kabinba.

Megálltam az árnyas szoba közepén, majd az elsötétített ablakok felé léptem, ahol kígyókő-füzér himbálózott a réseken át befúvó szélben.

Az egyik kígyókövet mosolyogva a kezembe vettem. A kő a közepén tátongó tökéletes lyuktól pont úgy nézett ki, mint egy szem. A legenda szerint a kígyókő szerencsét hoz. A tengerparton gyűjtötték őket, hogy aztán talizmánként fellógatva megvédjék a kormányost a tengeri démonoktól. Apámnak is volt egy hasonló füzére a szobájában, de ez mégsem mentette meg a Pacsirtát az elsüllyedéstől.

Mögöttem West széthajtogatott térképekkel és tervrajzokkal borított asztala állt. Közelebb léptem, hogy megérinthessem a puha, viseltes pergament. A Szoros-öböl szigeteit, öbleit és vízalatti árkait pontos, aprólékos tintavonalakkal ábrázolták a szamárfüles lapokon. A szegélyeket mélységekre és magasságokra vonatkozó ferde macskakaparás, valamint egyenes vonalakból álló geometriai alakzatok borították. Kíváncsi voltam, vajon West vagy Paj tollvonásai voltak-e. Azt a térképet is megvizsgáltam, amelyen Jeval közelről ábrázolt szigete magányos bójaként úszott a semmi közepén.

Az asztalon találtam egy csillogó réziránytűt, amihez hasonlót még sosem láttam. Felemeltem a furcsa műszert, és a lámpás halványan pislákoló fényében megvizsgáltam. Olyan volt, mintha táncolt volna a mutatója.

Mellette fehér, durva kő hevert, ami legalább akkora volt, mint a tenyerem.

Újra felfigyeltem a sötét padlón tátongó nyílásra, amit én csináltam. Odasétáltam, és lenéztem a raktárba. Az egyik deszka, amelyet lefejtettem, felfordítva feküdt odalent. Az egyik oldalán fekete festéket kentek a lakkozott felszínére, éppen ott, ahol eredetileg szőnyeg takarta.

Megfordultam, és megláttam a rubintvörös gyapjúszőnyeg rojtos sarkát a lábam mellett. Lehajoltam, és felemeltem. A szívem a torkomban dobogott, ahogy észrevettem egy feketén domborodó hullámot a lámpás fényében. Arrébb húztam a szőnyeget, mire teljesen kirajzolódott a szimbólum. A padlón egy címer kopottas körvonala díszelgett. De nem a Marigold címere volt.

Hanem Szenté.

Az agyam zakatolva próbálta értelmezni a helyzetet. Igyekeztem összerakni a kirakós darabjait. Azonban az egyetlen lehetséges magyarázat nem lehetett igaz.

Ez nem West hajója volt, hanem az apámé. Legalábbis egykoron az volt. A hajóorron és a vitorlán viszont nem az ő címere volt. Szóval West vagy azt titkolta, honnan származott a hajó, vagy azt, hogy mi is volt valójában.

Árnyhajó.

Hallottam már ilyesmiről korábban - léteztek hajók, amelyeket egy befolyásos kereskedőszervezet irányított, mégis másfajta címer alatt működtek, hogy elrejtsék a valós identitásukat. Olyan feladatokat hajtottak végre, amelyekhez a mesterük nem akarta volna a nevét társítani, vagy, ami még rosszabb, manipulálták a kereskedelmet a különböző kikötőkben, hogy a maguk javára billentsék a mérleget. Ez súlyos vétségnek számított a Kereskedelmi Tanáccsal szemben, amiért akár örökre megvonhatták a hajó engedélyét. Nem lepett meg, hogy Szent árnyhajót működtetett. Lehet, hogy még sok ilyen volt neki. De miért bízott volna egy ilyen munkát egy csapat waterside-i utcagyerekre?

Így kaphattak engedélyt a Tanácstól - Szent miatt.

Hirtelen harangszó zökkentett ki a mélázásomból, és a nehéz iránytű kicsúszott a kezemből. Előrehajoltam, és gyorsan elkaptam, még mielőtt a földre esett volna. Kis híján levertem a lámpást az asztalról. Mélyet lélegeztem, és lassan összeszedtem magam.

A harang a naplementére figyelmeztetett, hangja a falu fölött zengett, miközben az utolsó fénycsóvák is eltűnnek a horizont mögött.

Remegő kézzel tettem vissza az iránytűt az asztal közepére, majd lemásztam a résen át a raktárhelyiségbe. Visszaszereltem a deszkákat a helyükre. A szögeket nem tudtam pótolni, de reméltem, hogy mivel a befoltozott lyuk olyan közel volt az asztalhoz, és félig eltakarta a szőnyeg, beletelik egy kis időbe, amíg valaki észreveszi.

Visszamásztam a fedélzetre, és kinéztem a falura. Ha jól emlékszem, hol van a zálogház, akkor legfeljebb egy óra alatt megjárhatom.

A két ember, akiket West lefizetett, odalent a mólón egy pakli kártya fölé görnyedt. A Marigold tatján az egyik halászhálóba kapaszkodtam, és óvatosan, hang nélkül leereszkedtem a kikötő nyugodt vizébe. Teleszívtam a tüdőmet, és a vízfelszín alá úsztam. Kinyújtottam magam elé a kezemet, és úgy kerestem a partot a sötétben.

Tudtam, hogy a Szoros-öbölben semmi sem az, aminek tűnik. Az összes igaz állítást kiforgatták önmagából. Minden hazugságot gondosan szőttek. Az ösztöneim igazat súgtak a Marigolddal kapcsolatban. Nem egyszerű kereskedőhajó volt, legalábbis nem csak az. Pusztán idő kérdése, és Szent árnyhajójának a legénysége kötelet talál a nyaka körül. Akkor pedig odavész az egyetlen lehetőségem, hogy eljussak Cerosba.

TIZENKETTŐ

A zsúfolt utcákon át a Dern közepén álló harangtorony felé tartottam. Jevalon nem sok látnivaló választotta el az eget a tengertől. Itt viszont a látképet girbegurba háztetők tarkították. Úgy éreztem, szinte eltűnhetek közöttük.

Jevalon nem volt hová bújnom.

Óvatosan haladtam az utcákon. Minden tíz lépés után megfordultam, hogy körülnézzek. Többre emlékeztem a faluból, mint hittem, mert nem sok miden változott azóta, hogy utoljára itt jártam. A formák és a hangok emléke újra megrohamozta az agyamat. Amikor utoljára Dernben voltam, apám navigátorának, Clove-nak a kezét fogtam. A nyomában lépkedtem a sötétben, nagy robajjal szedtem a lábam, ahogy a férfi magával húzott a tömegen át a zálogház felé. Viszont már nem az az édes kislány voltam, aki egykor az ő vállán ülve járta be ezeket az utcákat. Mostanra valaki egész mássá cseperedtem.

A sötét sikátort a pipafüst tette még homályosabbá. A sűrű, fehér füstfelhőn keresztül egy nő figyelt engem. Több figyelmet vonzottam, mint szerettem volna.

Éles kanyart tettem, és útjelzőképpen megjegyeztem egy piros háztetőt az északkeleti sarkon. Mögöttem csizmák csattogtak a nedves köveken. Az egyik kőfal árnyékába húzódtam, és kezemet a vizes hajfonatom köré vontam, amíg a csizmák tulajdonosai el nem tűntek. A legtöbb ember a falu zsúfoltabb részéből kifelé, haza tartott a nap során vásárolt portékájával. Néhányan azonban a domb felé, vagyis a kocsmához siettek, és ez nyugtalanított. Ha a fogadóban nincs elég szoba, akkor lehet, hogy a legénység visszatér a Marigoldra.

A következő sikátor végén feltűnt a zálogház, amelyet egyetlen, halvány utcai lámpa világított meg. Csak egy apró, téglából épült fészer volt, egy sima falú, ablaktalan épület oldalán. De éppen úgy nézett ki, ahogy emlékeztem rá. Ugyanolyan volt az ablakkeret, és benne a törött üveg is. Öt egyenetlen lépcsőfok vezetett a zöld ajtóhoz, ahol a csorba, fakókék táblán az alábbi felirat volt olvasható:

ZÁLOGHÁZ

Egy pillanatra megálltam, hallgatóztam, majd az egyik sáros lábammal a holdfénnyel beragyogott macskakőre léptem. Az ajtó kitárult, és két nevetgélő nő viharzott ki a lépcsőre. Gyorsan visszahúzódtam, és igyekeztem minden porcikámat a sötétségbe rejteni. A két nő fesztelenül elsétált mellettem. Mikor befordultak a sarkon, észrevettem az egyikük csuklóján valami csillogót. Az a valami úgy ragyogott a nő ruhaujja alatt, akár egy apró lángocska.

Ha lehetséges egyáltalán ebben a faluban egy szikrányi szerencsét is találni, akkor nekem épp most sikerült.

A másik irányba indultam a fal mentén. Gyorsítottam, hogy a két nő elé vághassak. A következő sikátornál megálltam, és visszatartott lélegzettel vártam. Figyeltem, ahogy az árnyékuk lassan felém kúszik a köveken. Egyetlen rántás, nem kell több. Azonban túl rég csináltam már ilyesmit, és Clove éjszakai leckéi még annál is régebben történtek.

Ne habozz, Fay. Egy pillanatra se.

Szinte hallottam magamban a férfi mélyen dörgő hangját. Azt hittem, hogy apám begurulna, ha tudná, hogy Clove zsebtolvajlást tanít nekem. Később azonban megtudtam, hogy egyenesen ő kérte erre a férfit. Egyedül anyám ellenkezett.

Amint meghallottam a két nő hangját, a háztetőket figyelve kiléptem eléjük az útra. Feléjük szaladtam, nekirohantam az egyik nőnek és oldalba löktem.

- Ó! - kiáltott fel. Mielőtt még a sárba zuhant volna, megragadtam az egyik karját, mire ő tágra nyílt szemekkel nézett rám. - Kérlek, hadd segítsek.

A nő igyekezett megtartani magát, én pedig közben ügyetlenül lecsatoltam vékony csuklójáról a karkötőt. Az ajkamba haraptam. Ezt a képességet gyakorolni kell, de sosem volt bátorságom ahhoz, hogy Jevalon is kipróbáljam. Nem, mert ez ott akár ahhoz is vezethetett, hogy a zátonyhoz láncolnak, és otthagynak meghalni. Biztos voltam benne, hogy a nő is észrevette a szorító ujjaim bizonytalanságát. Viszont amint rám nézett, visszahőkölt, a keze ökölbe szorult, és eltátotta a száját.

- Ne érj hozzám!

Beletelt egy pillanatba, amíg megértettem. A nő arcát figyeltem, aztán lenéztem a mezítelen lábamra és rongyos ruháimra. Mindkettő elárulta a jevali kotró mivoltomat, még úgy is, hogy valójában nem is volt a véremben a dolog. A sérült ajkam pedig mindenkivel tudatta, hogy láttam egyet s mást az elmúlt pár nap során.

A másik nő védelmezőn a karjába fogta a társát, és szúrós tekintettel elvezette őt, míg én bocsánatkérőn biccentettem a fejemmel.

Amint eltűntek, kifújtam a levegőt, és igyekeztem lelassítani a zakatoló szívemet. Az arany karkötő csillogott a fényben. Talán ez volt az egyetlen olyan eset, ahol a jevali kinézetem a hasznomra vált.

Újabb árnyék suhant át a zálogház ablaka előtt, mielőtt az ajtó retesze pattant egyet. Egy alak tűnt fel a sikátor közepén, mire lemerevedtem. Az üzletből kiáramló fény megvilágította a férfi aranyszínű loknijait, amelyek a sapkája alól virítottak. Lélegzetvisszafojtva szorítottam a karkötőt a kezemben.

West. Az utca közepén állt, és az üzlet csukott ajtaját figyelte. Falnak vetett háttal a sarok mögé somfordáltam, és a szívem ismét megállíthatatlanul zakatolt a mellkasomban.

Mielőtt rohanni kezdhettem volna, az üzlet ajtaja kitárult, és megláttam mögötte a lépcsőhöz közeledő Willát. A lány megtorpant, amikor meglátta a férfit. West arcát csak félig világította meg a fény. Zsebre vágta a kezét, amint becsukódott az ajtó.

- Mennyi? - kérdezte mély hangon, ami még ahhoz is elég éles volt, hogy átvágja a csontomat.

Willa meglepett arccal jött le a lépcsőn, és megpróbált elhúzni West mellett. Ő azonban elállta az útját.

- Mennyi? - kérdezte ismét.

Még hátrébb húzódtam, de azért tovább figyeltem őket.

Willa a férfi felé fordult, és büszkén kihúzta magát, holott feleakkora volt. A lámpás fényében a lány arca umbrabarnára színeződött, bronz haja szinte ragyogott.

- Maradj ki ebből, West.

West a lány felé lépett, és a csuklójánál elkapva megfordította őt. Willa felsikoltott, miközben a férfi felemelte az ingét, és ellenőrizte alatta az övét. West megmerevedett. Az ékkövekkel kirakott kés, amelyet a lány mindig magánál hordott, hiányzott.

West elővette a saját kését az övéből, és a zálogház felé iramodott. Willa azonban előrelendült, és megpróbálta feltartóztatni őt.

- West, ne! - esedezett könyörgő szemekkel. - Kérlek, ne!

West olyan erősen szorította a kését, hogy a fény csak úgy ugrált rajta, ahogy a férfi megrázkódott.

- Mennyit adott a késért?

- Húsz érmét - felelte Willa. A hangjából hirtelen eltűnt a harag, ami nem sokkal korábban még átitatta. Úgy hangzott, mint egy gyerek.

West sóhajtva a tenyerébe temette az arcát.

- Ha valamire szükséged van, akkor engem kérj meg, Willa.

A lány csillogó szemekkel nézett Westre, akinek megfeszített állkapcsa még a sötétben is jól kivehető volt. Hirtelen rájöttem, hogy bizonyára van valami kettejük között. Nem töltöttek sok időt együtt a hajón, de ebben a pillanatban megértettem a történetet abból, ahogy egymásra néztek a sötétben. Ők nem pusztán a hajón voltak társak, és ettől a felismeréstől a számba haraptam. Szinte már dühbe gurultam, de aztán azt az érzést azonnal felváltotta a szégyen. Nem tetszett, hogy ez egyáltalán érdekelt.

- Már így is tartozom neked - suttogta Willa. Az arcán legördülő könnycsepp csillogott. A lány letörölte a kezével, óvatosan elkerülve az égési sérülését.

- Mondtam, hogy elintézem.

Willa a sáros földre meredt, és leszorította az állát, mint aki próbál szabályosan lélegezni sírás közben.

- Mikor fogsz végre bízni bennem, Willa?

A lány erre lángoló tekintettel nézett fel.

- Amikor te sem fogsz már úgy kezelni, mint az utcagyereket, akinek régen kaját loptál.

West hátrált, mintha a közöttük növekvő távolság elsimítaná a kiejtett szavakat, azok azonban lógva maradtak a levegőben, mint egy oszlásnak indult holttest bűze. Mint valami, amit sosem felejt el az ember.

Tehát Willa igazat beszélt, mikor azt mondta, hogy mind utcagyerekek voltak. És abban sem hazudott, hogy ő és West már jóval a Marigold előtt ismerték egymást.

- Sajnálom - sóhajtotta ellágyulva. A férfiért nyúlt a kezével, ő azonban kitért előle. A kését az övébe rejtette, és utat engedett a lánynak.

Willa még egy hosszú pillanatig nézte őt, majd továbbindult a sikátor felé. West csak akkor fordult meg, amikor a lány már eltűnt. Megdermedtem, amikor felnézett. A férfi egyenesen rám nézett, a pillantása olyan volt, akár egy irányított fénysugár, ami bevilágította a sötét búvóhelyemet.

A vállamra néztem, de semmit nem láttam. Tökéletesen elnyelt a sötétség.

- Tűnj innen - mondta olyan halkan, hogy alig hallottam a fölöttünk kezdődő vihar robaja mellett. - Most.

Kis habozás után kiléptem a sötétből a macskaköves útra. Hideg esőcsepp hullott az arcomra, miközben West, akinek a válla továbbra is megfeszült, végignézett rajtam.

- Mit keresel itt?

- Megmondtam - néztem a szemébe. - Nem börtöncelláért fizettem, hanem az útért.

A férfi pillantása a kezemen állapodott meg. Az ujjaim között tekeredő arany karkötő csillámlott a lámpa fényében.

- Tudod, mi történne, ha elkapnának lopásért egy utast, akit én hoztam a faluba?

Tudtam. Megbüntetnék érte. Sőt, akár még a kereskedelmi engedélyét is megvonhatják Dernben, ha elég priusza gyűlik.

Kormányosként ő felelt mindenkiért, aki a hajóján a falu kikötőjébe érkezett.

A férfire meredtem, és gyorsan zsebre vágtam a karkötőt.

- Az összes pénzemet elvetted. Nem mehetek Cerosba üres kézzel.

West vállat vont.

- Akkor Dernben fogod tölteni a következő hat hónapot, amíg összekaparod a pénzt egy újabb útra.

Elkerekedett a szemem. A férfi komolyan beszélt.

- Elvesztetted a helyed a Marigoldon - mondta, és a koszos lábamra pillantott. - Hacsak nem akarsz újabb egyezséget kötni.

- Mi? - kérdeztem. Alig ismertem meg a saját hangomat, olyan vékonyka volt.

- Elviszlek Cerosra, és kapsz harminc érmét.

- Harminc érmét? - húztam össze a szemeim gyanakvón. - Miért?

Egy pillanatra olyan fény gyúlt a férfi szemében, amilyet még sosem láttam azelőtt. A kőszikla mögött felsejlett egy árnyalatnyi törékenység. Aztán el is tűnt, épp olyan gyorsan, ahogy jött.

- Egy szívességért.

TIZENHÁROM

Eleredt az eső, mialatt a sikátorban vártam. A köd úgy hullott Dern utcáira, akár egy régóta halott folyó szelleme.

West azt mondta, hogy várjak, majd eltűnt az utcán. Mikor végül visszatért, egy csomagot tartott a kezében, amelyet nem tudtam kivenni a sötétben. Amikor elég közel ért, a kezembe nyomta a holmit. Hátraléptem a holdfénybe, és megvizsgáltam. Egy pár csizma és egy kabát volt.

- Senki nem fog kereskedni veled, sőt, még csak hozzád sem fognak szólni, amíg így nézel ki.

Éreztem, hogy forróság önti el az arcomat. A csizmák már viseltesek voltak, de egész újszerűnek tűntek. A bőrt kifényesítették, és a csatjai szépen csillogtak. Hirtelen szégyenkezni kezdtem.

- Húzd csak fel.

Engedelmeskedtem. Mindkét lábamat a csizmákba bújtattam, és bekötöttem rajtuk a fűzőt. West közben a sikátort figyelte. Elővett egy zsebkendőt a hátsó zsebéből, és az ereszről csöpögő esővízbe tartotta, hogy átnedvesítse.

Felém nyújtotta a ruhadarabot.

- Az arcodra - sóhajtott, amikor vonakodtam elvenni.

- Ó! - vettem el végül a zsebkendőt, és újra elvörösödtem. Hosszanti mozdulatokkal letöröltem a bőrömet, a homlokomtól egészen a nyakamig.

- Hagynod kellett volna, hogy Auster bevarrja - mondta West, és az ajkamon éktelenkedő vágás felé biccentett.

- Mit számít még egy sebhely? - morogtam idegesen.

A férfi úgy nézett rám, mint aki szívesen mondana valamit. Kinyitotta a száját, pont annyira, hogy láthassam a fogait. Aztán viszont szó nélkül újra összeszorította az ajkait, és felemelte nekem a kabátot. Belebújtam, majd West begombolta nekem.

- Ne rögtön a késért indulj, előbb nézz körül. Kérdezősködj - utasított. A fejemre húzta a kapucnit, majd leporolta a vállamat.

- Mit adjak el?

West lehúzta az ujjáról a gyűrűt, és a kezembe nyomta.

Magam elé emeltem az ékszert, és felragyogott az arany, amelyet minden oldalán apró vágások díszítettek.

- És ha ez nem elég?

- Akkor majd kitalálsz valamit - mondta West nyersen. - Ne említsd se az én nevem, se Willáét. Ha megkérdezik, ki vagy, add ki magad egy kisebb hajó kotrójának, aki csak ma éjszaka van itt.

- Rendben - feleltem, és kinyújtottam a tenyerem.

- Mi van? - bámult rá West.

- Harmincöt érme.

- Azt mondtam, harminc.

- De most alkudozunk - vontam vállat.

A férfi hosszú, hitetlenkedő pillantást vetett rám, majd a zsebébe nyúlt, és előhalászta az erszényét.

Figyelmesen néztem, ahogy az érméket egyesével a tenyerembe pakolta. Próbáltam visszatartani a mosolyt, ami a szám szélén készülődött.

Az arcára nézve azonban láttam, hogy a szemöldökét összehúzta, és sokkal fáradtabbnak tűnt, mint valaha. Aggódott.

A kés talán Willáé volt, de nyilvánvalóan West számára is jelentett valamit.

A zsebembe rejtettem a pénzt, és sarkon fordultam. Egyenesen a zálogház felé vettem az irányt. Az eső vastag cseppekben hullott a kapucnimra, miközben felmásztam a lépcsőn a rozsdás, zöld ajtóig. Kétszer kopogtam.

Nehéz léptek döngtek odabent, majd egy kopasz, hosszú szakállú férfi nyitott ajtót. Miközben beléptem, lopva előhúztam a késem a rejtekhelyéről. Az ajtó becsapódott mögöttem, megszólaltatva a mennyezetre függesztett csengőket. A férfi rám se nézett. Visszament az üzlet sarkában álló pult mögé, ahol lámpás állt egy felszerelt nagyító fölött. Mellette pipa égett, megtöltve az apró üzlethelyiséget az ökörfarkkóró édes, fűszeres füstjével.

Szinte minden felületet régi, piszkos szeszesüvegekbe állított gyertyák borítottak. A sarkokban, polcokon és asztalokon sorakozó megannyi csillogó holmi mind visszaverte a halványan pislákoló fényüket. Nyers kövek, csiszolt ékszerek, arany térképészeszközök. Apróságok, amelyek egyszer, valahol sokat jelentettek valakinek. A hozzám hasonlóknak viszont semmi nem bírt akkora értékkel, mint egy tál étel, vagy a tető a fejem fölött. Bármit, ami valaha számított nekem, odaadnám bármelyikért.

Találtam ritka kagylókból készült fésűt, és felvettem, hogy megvizsgáljam. Ilyesmiket árult Fret a gátszigeteken. A fésű mellett a polcon hozzá illő kézitükör hevert. Mikor megláttam az ajkamat a tükörben, megdermedtem. Westnek igaza volt, ezt a sérülést be kellett varrni. A duzzadt bőr vöröslött a repedés szélén, és a zúzódások szinte még az államat is beborították.

A következő asztalhoz fordultam, még mielőtt újabb pillanatot töltenék önmagam bámulásával. Nem akartam látni, ki néz rám vissza a tükörben, vagy azt, hogy mennyire megváltozott az a lány a régi önmagához képest.

- Mi ez? - emeltem fel egy bronzszobrot, amely egy hajózászlóba burkolt meztelen nőt ábrázolt.

A zálogház tulajdonosa a szájába pipát biggyesztve felnézett a nagyítója mögül. A szoborra pillantott, majd válaszra sem méltatva visszatért a munkájához.

- Vagy keresel valamit, vagy nem.

Visszatettem a szobrot, és a férfi munkaasztala felé indultam. A mögötte lévő üvegszekrényeket vizsgáltam, ahol több polcnyi kés sorakozott, de Willa bökőjét nem találtam.

Az üzlet sarkában világosság gyulladt. A piszkos ablakon keresztül bevilágító holdsugár felé fordultam. A derengő fény egy kisméretű, rézlakatos faládára esett. A láda bársonybélésében pedig a kés feküdt.

A tulaj felvonta a szemöldökét, amikor észrevette, mit nézek.

Az ujjaimat a láda üvegfedelébe akasztottam, és felemeltem.

Éreztem magam mögött a férfit, még mielőtt meghallottam volna. Leeresztettem a kezem, és hátraléptem. A férfi kérdő tekintettel méregetett, és felemelte mellőlem a dobozt. A közöttünk álló munkaasztalra tette.

- Most vettem egy kereskedőtől - mondta. Mogorva hangja hirtelen barátságosan csengett.

- Szabad? - kérdeztem, de nem vártam meg a választ. Kinyitottam a ládát, és felemeltem a kést. Sokkal értékesebb volt, mint gondoltam. A kék és a lila kövek spirálmintában díszelegtek a markolaton, csillámló felületük hullámokban verte vissza a fényt. Különleges, egyedi hangjuk táncolt az ujjaim között. Olyanok voltak együtt, akár egy dallam hangjegyei. Ha becsuknám a szemem, egyenként kivehetném őket.

- Mennyi?

A férfi hátradőlt, a vállát a falhoz nyomta, és nagyot szívott a pipából, füstbe borítva az egész helyiséget.

- Tegyél ajánlatot - mondta.

A szemem sarkából méregettem őt, és közben gyors fejszámolást végeztem. Többet fog kérni, mint amennyit Willának adott, hogy nyereséges legyen az üzlet. A gyűrű értékében nem voltam biztos, de érdemesebb lenne előbb West pénzét elköltenem, és a gyűrűt Cerosban eladni.

- Huszonöt érme.

A férfi elnevette magát, majd a nevetése szaggatott köhögésbe váltott.

- Tűnj el innen - szólt, és a bökőért nyúlt. Én azonban a mellkasomhoz szorítottam a fegyvert, mikor megláttam, mire készült. Ez volt az első hibám.

- Harminc - próbálkoztam ismét.

- Ez egy bastiani kés - húzta fel az orrát a férfi.

A Névtelen tenger legnagyobb kikötővárosa híres volt a drágakőalkotásokról. A bökő nyilván nem a Szoros-öbölben készült, hiszen mindenki, aki kicsit is tehetséges, Bastian városában helyezkedett el, ahol a Drágakövek Céhe igen jól fizetett. Ott nem volt hiány sem tanulási lehetőségből, sem munkából.

Anyám is ott tanult meg mindent, amit a drágakövekről tudott. Az összes tudását ott szerezte, amit aztán nekem is átadott.

Az üzletelésen múlt az életem, de már így is megszegtem az alkudozás legfontosabb szabályát. A férfi látta rajtam, hogy mindenemet odaadnám a késért, ha kell. Ha nem teszem, West itt hagy Dernben, és akkor nem sokkal leszek előrébb, mint Jevalon voltam.

- Harminc érme és egy aranygyűrű - mondtam. Legszívesebben leharaptam volna a saját nyelvem, miközben elővettem West gyűrűjét a zsebemből, és a férfi elé raktam.

Ez már így is több volt, mint amit valaha kaphatott a késért, de a szája görbületén láttam, hogy ezzel még nem végeztünk.

A férfi ajka alattomos mosolyra húzódott, miközben várt.

- És ez - húztam elő összeszorított fogakkal a lopott arany karkötőt és a két sárgaréz csatot a zsebemből. - Ha kapok még egy kotrókalapácsot is - tettem hozzá. Az én kalapácsom még mindig a korallzátony fenekén pihent.

- Rendben - felelte. Elővett egy kalapácsot a mögötte álló szerszámosszekrényből, és megvárta, hogy kiszámoljam a harminc aranyat, mielőtt átadta volna a kést.

Ha már nincs nálam a karkötő, amit eladhatnék Cerosban, legalább kotorhatok.

Kinéztem az ablakon. West alakját kerestem a sötétben. Nem láttam őt, de éreztem a figyelő tekintetét.

Azzal, hogy megmutatta, érdekli a kés, ugyanazt a hibát követte el, mint én. És nemcsak akarta a fegyvert, hanem valamiért egyenesen szüksége volt rá. Ha rájövök, miért, azzal némi előnyhöz juthatok.

- Tudsz valamit a kereskedőről, akitől vetted? A bökőt.

A férfi bedobta az érméket a pénztárba, és egy kézzel írt táblára mutatott az ablak mellett.

nincs kérdezősködés

Senki nem akart olyasvalakivel üzletelni, akinek eljár a szája arról, kitől kapta a portékáit. Nem én voltam az első ebben az üzletben, aki rosszban sántikált, és nem is az utolsó.

A férfi átadta a kalapácsot, majd egy kézlegyintéssel elbocsátott.

Amikor West meglátta, hogy jövök, előlépett a rejtekhelyéből a sikátorban, és zsebre tett kézzel várt rám. Elővettem a kést, és átnyújtottam neki. A férfi meg sem próbálta leplezni a megkönnyebbülését.

- Köszönöm - vette el a kést egy biccentéssel.

- Nem szívességből csináltam - emlékeztettem. Fizetett harmincöt érmét, és egy utat Cerosba a késért, én pedig visszaszereztem neki. Csak néhány érmém maradt, de még így is jobban álltam, mint mielőtt Dernbe értünk.

Követtem Westet a falu utcácskáin át, vissza a kocsma három kéménye felé. A tűz melege kiáramlott az ajtón, ahogy beléptünk, én pedig a legénységet kerestem a tömegben. A pálinkáspoharakkal megrakott asztalok körül azonban csak ismeretlen arcokat láttam. West előretört közöttük, egészen a pultig, ahol egy sovány nő fogadott minket, aki a haját vörös kendőbe kötötte a feje tetején.

- West.

- Ételt. És egy szobát - mondta West, és három pénzérmét ejtett a pultra. A nő gyorsan a kötényébe rejtette a pénzt, és sokatmondóan elmosolyodott.

Elpirultam, amikor rájöttem, mire gondolt.

- Nem - mondtam, és felemeltem a kezem. - Mi nem vagyunk...

A nő rám kacsintott, West pedig nem javította ki. Kíváncsi voltam, vajon azért volt-e ilyen érdektelen, mert nem én voltam az első lány, akivel eltűnt a kocsma emeletén. Ugyanaz a kényelmetlen érzés rántotta görcsbe a gyomromat, mint amit akkor éreztem, amikor megláttam a sikátorban Willát és Westet.

West a pultra támasztotta a kezét, én pedig a kézfejét borító halvány bőrt figyeltem.

- Fontos volt neked az a gyűrű?

A férfi ökölbe szorította a kezét, majd a lépcső felé fordult, tudomást sem véve a kérdésemről.

- Jó éjt.

Néztem, ahogy felmegy a lépcsőn. Apró fénysugár villant, ahogy kinyitott egy ajtót, majd bement rajta.

- Gyere - mondta a pult mögött álló nő, aki csalódottnak tűnt. Elhaladt mellettem, kezében karikára akasztott kulcsokat lobogtatva. Kinyitotta a West kabinja melletti ajtót, ahol már elfújták a gyertyát. - Itt vagyunk.

Az apró szoba egyik falánál kisméretű ágy és egy mosdókagyló állt, a másik oldalon pedig egy szék. Beléptem.

- Mindjárt visszajövök, és hozok neked valamit enni - mosolygott a nő, és kilépett a szobából. Óvatosan becsukta maga mögött az ajtót.

Az ablakhoz léptem, és a girbegurba háztetők fölött a kikötő felé pillantottam, ahol alig látszottak a sötétben a hajók. Amikor már nem hallottam a nő lépteit, a West szobáját leválasztó deszkafal felé fordultam. Egyáltalán semmi fény nem szivárgott át a repedések között. Közelebb léptem, és a karomat keresztbe téve a falnak nyomtam a homlokomat.

Egyetlen éjszaka alatt majdnem elvesztettem az utamat, szereztem, majd el is vesztettem elegendő pénzt, hogy boldoguljak Cerosban, és felfedeztem a legértékesebb fegyveremet - az igazságot a Marigoldról.

Ha West árnyhajót működtetett, akkor valószínűleg ez volt számomra a legveszélyesebb hely egész Szoros-öbölben. Rosszul döntöttem, amikor Koyjal a sarkamban elmenekültem a szigetről. Bármely kereskedő elfogadta volna a pénzemet, én mégis a Marigoldot választottam.

TIZENNÉGY

A reggel eljövetelét harsány dörömböléssel adták a tudtomra. Felpattantam, és hunyorogva kinyitottam az ajtót.

Willa állt előttem, aki göndör haját hátratűzte az arcából. Telt ajkát szórakozott vigyorra húzta.

- Ezt hogy hoztad össze? - nézett körbe a szobámban.

A mosdókagylóból vizet fröcsköltem az arcomra, és a forró bőrömnek nyomtam a tenyeremet. Beütött a láz, és elgyengített.

Willa végignézte, ahogy felhúzom az egyik, majd a másik csizmát.

- Gondolom West meggondolta magát.

- Aha - nézte meg alaposan a szék háttámlájára fektetett kabátot.

Követtem Willát lefelé a lépcsőn, vissza a kocsmába, ahol Hamisht leszámítva már mindenki befejezte a reggelijét. Két kancsó tea, néhány sajtdarabokkal megrakott agyagtál, és kisméretű kenyérszeletek kínálták magukat az asztalon. West nem nézett rám, a szemét Hamish jegyzetfüzetén tartotta, amely kettejük között hevert kinyitva.

West nem kérte, hogy hallgassak az előző esti történésekről, de gyanítottam, hogy nem mesélte el Willának a dolgot. Feltételeztem, hogy a lány nem örülne, ha megtudná, mit tettünk, és nem kívántam őt ellenségemül.

Leültem a Paj melletti üres helyre, és töltöttem magamnak egy csésze teát. A szemem sarkából a jegyzetfüzetet próbáltam kilesni.

De Pajt nem verhettem át. A férfi becsukta a könyvet, és kemény tekintetét rám szegezve az asztal fölé hajolt.

- Azt hittem, megegyeztünk, hogy a kotró a hajón marad.

- Úgy volt - mondta West, és felemelte a csészéjét. Az arca nyúzott volt és fáradt, a fürjeit a füle mögé csavarta. Az asztalra könyökölve kortyolt egyet a teából, és a szemembe nézett. - Abban is megegyeztünk, hogy egy darabban kell átszelnie a Szoros-öblöt.

Lenyeltem a forró teát, ami égette a torkomat. Csend ült az asztalra. A legénység tagjai lopva pillantásokat váltottak, és engem figyeltek. Az arcom vörösre gyúlt West tekintetének súlya alatt.

Tudta, mi történt a korallszigeten. Vagy legalábbis gyanította. És azt akarta, hogy ezt a többiek is tudják.

Máskor is előfordult már, hogy egy legénység tagjai fegyelmezetlenek voltak a kormányosuk háta mögött, ez a csapat azonban más volt. Tudták, hol a helyük, és a rivalizálás, amit más hajókon láttam, nem létezett a Marigoldon.

West még egyet kortyolt a teából, és a legénység minden tagjára jelentőségteljes pillantást vetett. Látni lehetett az arckifejezésükön, hogy az üzenet célba ért.

Paj mormolt valamit a bajsza alatt, amit nem értettem, mire Auster megbökte őt, hogy elhallgattassa. Az ajkam megmerevedett a döbbenettől, amikor láttam, ahogy Auster a férfi ölébe teszi a kezét. Nem az a fajta laza érintés volt, ami megszokott a szavak nélkül kommunikáló hajótársak között. Olyan... gyengédnek tűnt.

Úgy tettem, mintha nem vettem volna észre. Vastag réteg vajat kentem egy szelet kenyérre, és beleharaptam. Talán nem West és Willa voltak az egyetlenek a hajón, akik között mélyebb kötelék húzódott.

Csendesen ettünk, amíg a reggeli harangszó meg nem remegtette a kikötőt a távolban. Ez jelezte, hogy megnyitott a kereskedőház. A legénység egyszerre állt fel, mindenki felhúzta a kabátját. Gyorsan kiürítettem a teáscsészémet, majd követtem a többieket a nehéz faajtók felé.

West vezette a sort, hosszú léptekkel szelte Dern ködös utcáit. Szőke haja, amely kunkori tincsekben meredezett a szemébe húzott sapka alól, még világosabbnak tűnt a reggeli párától.

Nem mi voltunk az egyetlenek, akik a falu keleti szeglete felé tartottak. Úgy tűnt, minden lehetséges irányból testek tülekedtek a kereskedőház felé, ami a kikötő sarkában állt. Pontosan ugyanúgy nézett ki, mint amikor utoljára láttam, habár sosem engedtek be. Mindig csak kint vártam, amíg apám és az emberei odabent üzleteltek.

Az alacsony ajtó küszöbét átlépve beléptünk a raktárhelyiség füstös fényébe. Már most tele volt kufárokkal és kereskedőkkel, akik mind a saját, falécekből és szakadt vászonból összetákolt bódéikban kínálták a portékákat. Éles füttyszó harsant, mire West odafordult, és Hamisht kereste a sorok között. A férfi magához intett minket, mi pedig követtük Westet, aki a meleg testek tömegén keresztül a helyiség másik oldala felé tartott.

- Sósvérű szemétládák - mormogta Willa, akinek elkerekedett a szeme, amikor egy bársonykabátos kereskedő vágott át előttünk.

A Névtelen tengerről érkezetteket könnyű volt kiszúrni, akárcsak a hajóikat. Gondosan ápolt hajuk, sima bőrük, és finom kelméből szőtt ruháik egyből elárulták őket. A belőlük áradó különös könnyedség azt sugallta, nekik nem volt szükségük csalásra, lopásra vagy hazugságra ahhoz, hogy boldoguljanak. Az emberek okkal hitték azt, hogy a sósvérűek túl lágyak voltak a Szoros-öbölhöz.

Az a sok áru, amit a legénység a Marigoldról hozott, mind ki volt terítve, Hamish zsebeiben pedig jól láthatóan duzzadtak az erszények. West átadta neki a jegyzetfüzetet, majd néhány gyors szót váltottak, mielőtt továbbmentünk volna a kereskedőház délkeleti sarka felé.

Valaki megfogta a kabátom ujját, és a többiek mögé húzott.

- Maradj közel hozzám - hajolt le West, hogy halkan figyelmeztessen.

A kereskedők hangosan rikácsoltak, és a karjukat hevesen lóbálva mutogattak. West azonban elsétált mellettük, amíg egy férfihoz nem értünk, aki úgy nézett ki, mintha ránk várt volna.

- Késtetek egy napot - morogta. Végigjáratta rajtunk a szemét, majd Hamisht vette célba a pillantásával.

- A vihar lelassított az utolsó kikötésünk előtt - felelte West. Megfigyeltem az arcát: a szája meg se rezzent, amikor hazudott. Nem értek késve Jevalra. Sosem késtek. De a korallsziget miatt tettünk egy kitérőt.

West kinyújtotta a kezét, mire Hamish elővett a zsebéből egy kisebb pénztárcát, és a kormányosnak adta.

- Kétszázötven érme - nyújtotta West az erszényt a férfinak.

- Csak? - kérdezte a kereskedő kemény arccal.

West az asztal fölé hajolt, láthatóan készen állt a vitatkozásra.

- Az almabort más kikötőkben nem veszik annyira, mint itt. Ezt te is tudod.

- Vagy zsebre vágod a hasznomat - felelte a férfi, és Hamishre bámult, miközben kereskedőgyűrűt viselő kezével az asztalra csapott. Az ékszert a Rozstermesztők Céhét jelképező csíkos tigrisszem díszítette.

West leeresztette a pillantását a férfira, és a helyiség hirtelen sokkal hangosabbnak tűnt körülöttünk.

- Ha nem bízol bennünk, hogy eladjuk az áruidat, akkor alkalmazz valaki mást - jelentette ki. Megfordult, hogy elsétáljon a tömegen át.

- Várj - sóhajtott a férfi. - Adj két rekeszt a Marigoldnak - motyogta a mögötte álló munkásnak. - De ne hidd, hogy nem tudjuk, mit tettél Sowanban. Az utóbbi három napban elterjedt a pletyka.

West megmerevedett. Hűvös, kemény arckifejezése egy pillanatra megingott.

- Nem tudom, miről beszélsz.

Paj és Willa összenéztek West háta mögött. Paj, aki az övén, a késéhez közel pihentette a kezét, közelebb lépett.

A férfi előrehajolt, és lehalkította a hangját.

- Mi itt Dernben összetartunk. Ha itt bármi ilyesmivel megpróbálkozol, akkor azt fogod kívánni, bár előbb kaptak volna el a tengeri démonok.

- Ahogy mondtam, nem tudom, miről beszélsz - felelte West.

A kereskedő elmosolyodott, és lehúzta a vásznat két rekesznyi almaborról. West helyeslőn bólintott. A férfi Willára nézett, és amikor megpillantotta a lány gallérja fölött éktelenkedő égési sérüléseket, megtorpant.

- Hallom, bajba kerültél, Willa.

A lány kőkemény arccal állta a férfi pillantását, de a válla alig észrevehetően megrezzent.

- Két hét - nyújtotta a kezét West, hogy témát váltson.

- Két hét - felelte a férfi. Miután kezet ráztak, szó nélkül megfordultunk, és elsétáltunk.

Hátrapillantottam a vállam fölött, és láttam, hogy a kereskedő még mindig szigorú tekintettel mered ránk. A hajó rakodófelületén lévő árukon Sowan városának pecsétjét láttam, szóval biztos, hogy a Marigold járt ott. És akármit is tettek a városban, a híre egészen Dernig elért. De egyelőre nem volt semmi jele, hogy a Marigold árnyhajó lett volna.

Próbáltam tartani a lépést. Akkor is talpon maradtam, szorosan West mögött, amikor valaki meglökött. Ha nem igyekszem, a tömeg könnyedén az ellenkező irányba sodort volna. West egy másik kereskedővel kezdett alkudozni, én pedig azt figyeltem, ahogy az egyik bódé mögött Auster üzletelt egy drágakőárussal. A kezében az egyik Hamish által kiosztott vörös erszény virított.

Mögöttem Willa egy aprócska nővel veszekedett a terem sarkában, és a kezében négy, ametisztnek tűnő drágakövet tartott. Előtte az asztalon egy másik vörös erszény hevert.

West elkapta Auster tekintetét, majd az állával Willa felé bökött.

- Jobb, ha szemmel tartod.

Auster bólintott, és közelebb lépett a lányhoz. Körülnéztem. A teremben sok érme és sok ember volt. Egy pillanat is elég lenne, hogy elveszítsem a pénztárcámat az övemről. Ami azt illeti, valószínű, hogy Dernben sokan pont így keresték a kenyerüket.

A kezemet az övemre akasztottam, ahol a néhány maradék érmém várakozott a zsebben, amit varrtam. Paj élénken figyelt minden irányba, ahogy haladtunk a teremben. Hirtelen a megtorpanó Westbe ütköztem. A kormányos egy férfit figyelt, aki egyedül állt a hátsó fal mentén, és egy zsíros ablak felé hajolt.

- Maradj itt - motyogta West, és eltűnt a tömegben. Mikor a férfihoz ért, levette a sapkát a fejéről, és az egyik kezével a haját fésülte. Sietős suttogásba kezdett az ismeretlennel.

- Ki az? - kérdeztem, mialatt a két férfi hátat fordított a teremnek.

Paj nem válaszolt, de legalább olyan kíváncsinak tűnt, mint én. A szemét Westre szegezte.

Willa, aki egy köteg horgot akasztott a hátára, visszatért, a sarkában Austerrel.

- Hol van? - nézett körül a lány.

- Ár? - mutatott Paj a horgokra. Láttam, ahogy a férfi Willa elé lépett, hogy kitakarja az ablakot, ahol West állt. El akarta vonni a figyelmét. Még úgy is fedezte a kormányost, hogy nem tudta, miért. Rádöbbentem, hogy valójában mind ezt csinálták.

Willa elővett egy darab papírt a zsebéből, átnyújtotta Pajnak. Az üres, vörös erszényt a kabátjába rejtette. Ekkor értettem meg, mit is csináltak. Nem pénz volt abban az erszényben, hanem drágakövek. Mindegyikben egy kevés. A legénység tagjai egyesével cserélgették el őket különböző árusokkal.

Az egy dolog, ha valaki kis mennyiségben eladja a Jevalon kotort tűzkövet. Ahhoz viszont, hogy valaki ténylegesen drágakővel üzleteljen, a Tanács különleges engedélye kellett, és a Marigold legénysége ezzel aligha rendelkezhetett. Nem sokan foglalkoztak ezzel a Szoros-öbölben, mert leginkább Bastian nagy hatalommal bíró kereskedői uralták a piacot.

A hajósok úgy álcázhatták a legtökéletesebben ezt a törvénytelen tevékenységüket, hogy látszólag másfajta portékát árusítottak nagy mennyiségben, bármit, ami nem drágakő. Néhány kőre itt-ott még senki nem figyel fel. Ez viszont megrendezettnek tűnt. Előre kitervelték. Valószínűleg az összes kikötőben ezt csinálták, és biztosan sokkal több kis erszény volt még elrejtve a hajóban, mint az, amit felfedeztem.

Ha a Marigold Szent árnyhajója lett volna, akkor biztosan lett volna engedélyük drágakővel való kereskedésre is, mert Szent elintézte volna. Az, hogy nincs nekik, csak egy dolgot jelenthetett - hogy mellékesen kereskedtek, és zsebre vágták Szent részesedését.

Zseniális volt. És egyben elképesztően buta.

West szó nélkül a következő bódéhoz sétált a tömegen keresztül, ahol egy idősebb férfi üldögélt, előtte egy tálcányi drágakővel és olvasztott fémmel. A kereskedő gyűrűjén virító ónixból tudtam, hogy a férfi hivatalos drágakő-kereskedő. Tíz évig kellett tanulni a céhnél ahhoz, hogy valaki megkapja ezt a gyűrűt, de ez még akkor sem volt garantált. A céhek legalább olyan szigorúak voltak, mint maguk a kereskedők. Ha egy vitorlakészítő, egy hajóács vagy egy drágakő-kereskedő a gyűrű nélkül végezte a munkáját, akkor akár halállal is büntethették.

A férfi előtt álló bronzmérlegen megcsillant a napfény, ahogy három nyers smaragddarabot pottyantott az egyik oldalára.

- West - biccentett üdvözlésképp. - Tűzkő?

Szóval itt adott túl a tűzköveken. Ha jól sejtettem, hogy miben sántikál, akkor pénz helyett néhány drágakőre cserélte. Pont annyira, ami még nem kerül be a nyilvántartásba. Valószínűleg ez az egyetlen drágakő-kereskedő, akivel nyíltan üzletel.

West elővett egy tasakot a kabátjából, és átnyújtotta a férfinak. A tasakból az én tűzköveim kerültek elő.

- Honnan szerzed ezeket? Az elmúlt hónapokban jobb köveket hoztál nekem, mint bármelyik kereskedő az elmúlt két évben.

Elvigyorodtam, és figyeltem, ahogy a férfi a legnagyobb darabot a fénybe tartja.

- Ha hozol a következő hónapban is, akkor talán még jobb árat ajánlhatok érte. Ismerek egy ékszerest, aki új tűzkődarabokat készít.

- Ez az utolsó, többé nem állunk meg Jevalon - felelte Hamish.

Zavarodottan meredtem a férfira. Mikor a gátszigeteken kereskedtem Westtel, egyáltalán nem említette, hogy ez lenne az utolsó alkalmuk Jevalon. Sőt, még fel is ajánlotta, hogy az ár egy részét a következő alkalommal adja oda.

Láthatóan a mellettem álló Willa, Auster és Paj is meglepődött. West volt az egyetlen, aki tudta, mi folyik itt. Mindenki más csak az igazság töredékét ismerhette.

Ez nem véletlenül volt így. Minden jó kormányos így járt el - Szent is. Kíváncsi voltam, vajon a legénység tud-e egyáltalán a West szőnyege alá festett címerről.

- Kár - sóhajtott a férfi, és a fehér szakállába markolt. - Azt mondanám, hogy ez harminckét érmét ér.

- Micsoda? - suttogtam. - Nekem csak tízet fizettél.

- A haszonért kereskedünk, Fable - felelte West kissé szórakozottan.

- Hogy teljesített a kvarc Sowanban? - kérdezte a kereskedő. A kezét a mellényébe dugta, és hátradőlt a székében.

- Jól. Száztizenkét érmét fizettek az egészért - mondta Hamish, és újabb tasakot nyújtott a férfinak. - Mid van a tűzkőért cserébe?

- Van itt pár smaragd, amit el kéne adni. Szerintem ezt is vennék

Sowanban - bólintott, és a mérlegre tette a köveket.

Előrébb hajoltam, és a bronzmérlegben heverő drágaköveket tanulmányoztam. Még mielőtt belegondoltam volna, az egyiket a kezembe vettem. Valami nem stimmelt.

- Mennyi? - nézett végig West alaposan rajtuk.

Az ajkamba haraptam, és a két ujjam közé vettem a követ. A smaragd halkan és lágyan vibrált, akár egy gyenge áramlat. Ez a kő viszont más volt. A fénybe tartottam. A férfi egyre dühösebbnek tűnt, ahogy engem figyelt.

Megköszörültem a torkomat, mire West rám nézett.

- Mi ez? - kérdezte idegesen a kereskedő, és az asztalra hajolva nézett rám.

- Ez. - kezdtem zavartan. Nem tudtam, mit is mondjak. - Ez.

- Mi? - csattant fel türelmetlenül West.

- Hamisak - suttogtam.

A férfi hirtelen felpattant, mire az asztalon lévő összes portéka megrázkódott.

- Pontosan mivel is gyanúsítasz, kotró? - kérdezte vörös arccal és villámló szemekkel.

- Semmi, én. - fordultam vissza Westhez. Ő viszont a kezemben tartott smaragdra bámult. - Nem gyanúsítalak semmivel, csak. Szabad?

Előrébb léptem, felemeltem a tálcát a mérlegről, és a fénybe tartottam. Megdöntöttem a tálcát, hogy a kövek guruljanak egy kicsit.

- Látod - mutattam ez egyikre. - Ez nem smaragd.

A férfi felém hajolt, és rubintbevonatú szemüvegét az arcához emelte.

- Hogyne lenne az!

- Nem, nem smaragd.

- West - hangzott Paj halkan zengő megszólítása a hátam mögött.

A hajszálvékony repedésre mutattam a kő közepén.

- Itt össze van illesztve, és megtöri a fényt. A smaragd nem ilyen, azon tisztán át lehet látni. Arra tippelek, hogy ez forszterit. Nem értékes, de nagyon hasonlít a smaragdra, ha felmelegítik. Pedig nem is ugyanazokban a sziklákban lehet találni - mutattam a fehér törmelékre a kő szélén.

Apró különbség volt, mégis rengeteg pénzbe kerülhetett. Akárki is készítette ezeket a köveket, pontosan tudta, mit csinál.

A férfi szája tátva maradt, és a szemüveg leesett az arcáról. Hátralépett egyet, és engem bámult.

- Azt hiszem, igaza van - mondta, és elvette a kezemből a tálcát. A köveket az asztalra ejtette.

- Nem az összes rossz - mondtam, miközben gyorsan átvizsgáltam a köveket. Kiválasztottam öt forszteritet a smaragddarabok közül, és félreraktam őket.

- Hű - suttogta Willa mellettem.

- Azok a bastiani szemetek! - morgott a férfi, és csontos öklével az asztalra csapott.

West elém lépett, a hátával eltakarta az arcomat.

- Elvisszük helyette a borostyánt - mutatott a kövekre a másik tálcán. - Vagy amid van.

A kereskedő zavarba jött, még mindig ide-oda ugrált a tekintete a smaragd és köztem. De West hirtelen sietősre vette a figurát, elvette a tasakot anélkül, hogy egyáltalán rápillantott volna a kövekre, és az ajtó felé iramodott, amelyen bejöttünk. Gyorsan végigmasíroztunk a tömegen, míg ki nem értünk a napfényre. Mélyen beszívtam a hűvös, sós levegőt. Örültem, hogy végre kijutottunk a raktárépület fullasztó hőségéből.

Azonban amint kiértünk az ajtón, West kifakadt rám.

- Mit képzelsz, mi a fenét művelsz?

Olyan hirtelen torpantam meg, hogy majdnem a férfiba ütköztem.

- Mi?

Összeszorított fogakkal nézett a szemembe.

- Auster, gondoskodj róla, hogy minden visszakerüljön a hajóra. Paj, készülj fel rá, hogy sötétedéskor indulunk.

- Úgy volt, hogy reggelig maradunk. Még sok mindent kell beszereznünk - korholt Auster.

- Akkor azt javaslom, siessetek - csattant fel West.

- Mit csináltam? - kérdeztem, és a többiekre néztem. - Nem értem.

West egyre vörösebb nyakkal bámult az arcomba.

- Jevalon kellett volna maradnod.

TIZENÖT

Eltűnt minden jóindulat, amit Westtől és a legénységétől kicsikartam.

Paj és West előttünk sétáltak a móló felé, ahol a Marigold horgonyzott. Visszanéztem a kereskedőház felé, Hamish azonban elkapta a pillantásomat.

- Fordulj vissza. Már így is épp eléggé felhívtad ránk a figyelmet - mondta.

- Igaza van! - fakadt ki a mellettem sétáló Willa. A hosszú kabátja lobogott mögötte, ő pedig felhúzta a gallérját a szél ellen. - Ha még egyszer visszafordulsz, a raktérbe zárlak egészen Cerosig.

A lány azonban lelassította a lépteit, amikor meglátta a következő mólónál horgonyzó hajót. A póznához támaszkodva egy fekete kabátos, hosszú, ősz csíkokkal tarkított fekete hajú férfi mosolygott Willára.

- West! - kiáltotta a férfi, és felénk intett.

West megtorpant. A testében az összes izom megfeszült. Kihúzta magát, mire Paj közelebb lépett hozzá.

- Zola.

A férfit figyeltem, és próbáltam felidézni, ki lehet. A nevére emlékeztem.

- Mikor vettél be egy jevali kotrót? - nézett rám a férfi egyre szélesedő mosollyal.

West a mólóra lépett, Paj szorosan követte. Az ujjai már az övéhez rögzített kés markolatát keresték.

Zola levette az arca köré tekert sálat. Az arcbőre kipirult az erős széltől, a szeme pedig olyan szürke volt, akár a viharos ég. Fölötte, egy nagy hajó korlátja mögött a legénysége tagjai figyeltek. A hajó címerét fehérrel festették a hajóorra - egy növekvő hold, körülötte három köteg rozzsal. Felismertem.

Zola nem csak egyszerű kereskedő volt. Mikor apámmal hajóztam, ő irányította a Szoros-öböl legnagyobb hálózatát. Azokban a napokban viszont olyan díszes kabátot és a fényes csizmát viselt, amilyet a legtöbb kereskedő a Névtelen tengeren. A mostani megjelenéséből ítélve azóta nagyot eshetett a megbecsültsége.

West a vállában jól látható feszültsége ellenére kezet nyújtott neki.

Zola egy pillanatra a kinyújtott kézre meredt, mielőtt elfogadta volna.

- Nem láttad véletlenül az ellátmányfelelősömet?

West kérdőn oldalra billentette a fejét.

- Ugyan, West - mondta Zola. A férfi Willát nézte, akinek ökölbe szorult a keze az oldala mellett.

- Nem tudod számontartani a saját legénységedet? - köpte a lány.

Zola elnevette magát.

- Nem akarnék annyi gondot ereszteni a nyakatokba, amennyit nem bírtok el.

- Crane valószínűleg részegen fekszik valaki szoknyája alatt a kocsmában - bökött West a falu felé. - Vagy talán ő került nagyobb bajba, mint amekkorát elbír.

A mosoly erre leolvadt Zola pirospozsgás arcáról. Hosszan nézte Westet, majd rám irányította a figyelmét.

- Mennyire vagy jó? Elkélne nálunk egy kotró a Lunán.

West előrébb lépett, hogy kitakarjon Zola elől.

- A lány nem a miénk, csak egy utas. Ennyi.

Zola láthatóan nem elégedett meg a válasszal. Nem tűnt el a gyanakvás a tekintetéből, de azért ejtette a témát.

- Jól nézel ki, Willa.

Néhányan felnevettek a háttérben, Willa pedig elsápadt mellettem.

- Szóljatok, ha látjátok Crane-t. Ti is tudjátok, milyen nehéz tisztességes ellátmányfelelőst találni - mosolygott Zola.

West szó nélkül sarkon fordult, Zola pedig továbbra is minket méregetett Willával. Még akkor is éreztem égető pillantását a hátamon, amikor továbbsétáltunk a hajók között a Marigold felé. A kötéllétrát már kiengedték a hajótest oldalán. Először West mászott fel, őt Paj követte. Mikor már mindketten eltűntek a korlát mögött, Willához fordultam.

- Mi történt az arcoddal? - kérdeztem a szemébe nézve.

- Mi történt a karoddal? - vágott vissza dühösen.

Gyorsan a kabátom ujjához nyúltam, és lehúztam a szegélyét egészen a csuklómig. Ügyeltem rá, hogy eltakarjam a sebhelyet, de a lány így is kiszúrhatta.

Willa egészen addig bámult rám, míg én is megragadtam a létrát, és a kötélre másztam. A szél a kabátomba kapott, mikor átmásztam a korláton, ahol West már a fedélzetre szegezett tekintettel várakozott. Aztán a kabinja felé fordult. Nyilvánvalóan arra számított, hogy követem.

- Gyere be! - hangzott a kiáltása az ajtón túlról, amikor hezitáltam.

Tétovázva kinyitottam az ajtót, és beléptem. A nyitott zsalukon keresztül beszűrődött a fény a helyiségbe. West az asztal sarkán ült, a fehér kő mellett.

- Csukd be az ajtót!

Engedelmeskedtem. Az ajtónak dőltem, míg a zár egy kattanással jelezte, hogy a helyére került.

- Mi volt ez? - nézett a szemembe.

- Micsoda?

- A drágakövekkel.

- Szívességet tettem - vontam vállat. - A kövek hamisak voltak.

- Nem kell szívesség! - mondta West. Felállt, és tett felém pár lépést. - Nem keveredünk más kereskedők ügyeibe, Fable. Soha. Most az a drágaköves elmegy ahhoz, akitől a köveket vette. Elmondja neki, hogy egy jevali kotró, aki az én hajómmal jött, kiszúrta a hamis smaragdokat, amiket még ő sem vett észre.

Elfehéredtem, és Westre bámultam. Képtelen voltam megszólalni, mert a férfinak igaza volt. Sebezhetővé tettem magam, anélkül, hogy egyáltalán észrevettem volna.

- Hogy csináltad? - kérdezte. - Honnan tudtad, hogy az nem smaragd?

Ha őszintén felelnék erre a kérdésre, azzal a valódi kilétem felfedését kockáztatnám. Csak néhányan voltak képesek arra, amire anyám. A kőérzőnek születni kellett, nem olyasmi volt, ami tanulható lenne. Ezt egy egész élet alatt sem lehetett kitanulni.

Ezért került anyám Szent csapatába. A különleges képesség megmaradt néhány családon belül, és a legtöbb ismerője titokban tartotta, miután a drágakő-kereskedelem megnőtt, és veszélyessé vált a gyakorlása. Anyám, mielőtt megfulladt a Pacsirtán, úgy tanított engem, akár az apja őt.

Volt valami West tekintetében, amiből azt éreztem, hogy már tudja a választ a saját kérdésére.

- Nem érted, hogy működik ez. Bele fogok halni abba, hogy én felelek érted - motyogta.

- Ő nem tudhatja, mire vagyok képes.

- Nem számít. Elég az, hogy elgondolkodik rajta, képes vagy-e rá.

Elszégyelltem magam.

- Nem gondoltam bele - ismertem el.

- Nem, valóban nem. Ahogy akkor sem gondolkodtál, mikor elszöktél a hajóról, miután megmondtam, hogy itt maradsz.

- Ha nem megyek a faluba, akkor nem szereztem volna vissza azt a kést sem.

Tudtam, hogy hülyeség ezt mondanom. Csak felidegesítettem Westet azzal, hogy azt állítottam, szüksége volt rám a zálogházban.

Előhalásztam három érmét a zsebemből.

- Tessék - mondtam, és a West mellett álló asztalra ejtettem őket. - A kabátért és a csizmáért.

- Mi? - bámult a férfi a pénzre.

- Kifizetem, ahogy az útért is fizettem.

- Nem kérted a kabátot és a csizmát. Én pedig nem kérem, hogy kifizesd.

- Nem kell szívesség - ismételtem el neki a saját szavait. - És nem fogok tartozni neked semmivel.

- Fable... - sóhajtott. A kezével az arcát dörzsölte. Akármit is akart mondani, meggondolta magát.

Odakint égzengés morajlott a távolban. Láttam a sötét felhőket gyülekezni a nyitott ablakon át.

- Várnunk kellene - mondtam halkabban. - Ez a vihar nagyon csúnyának ígérkezik.

- Nincs más választásunk, hála neked. El kell tűnnöd a hajóról, még mielőtt a pletyka eljut egészen Cerosig.

- Mint az a pletyka, ami Sowantól egészen idáig követett? Nem akarod, hogy túlságosan felfigyeljenek rátok, ugye? - mondtam, és oldalra döntöttem a fejemet. - Csak kiskereskedők vagytok, mi?

West erre felnézett, és az ujjai még erősebben szorultak az asztal szélére.

- Nem tudod, miről beszélsz.

- Talán nem - vontam vállat. - Elhiheted, hogy én is legalább annyira eltűnnék erről a hajóról, mint ahogy te szeretnéd.

West felegyenesedett, és tett egy lépést felém.

- Tudom, kit keresel.

Összekulcsoltam az ujjaimat a hátam mögött.

- És?

- Ha újra akarod kezdeni Cerosban, hát legyen. Szent viszont veszélyes - mondta West lágyabb hangon. Az arcára hirtelen kiült a fáradtság. - Bármit is akarsz tőle, nem fogod megkapni.

A férfi arcát tanulmányozva megpróbáltam megérteni a helyzetet. West utcagyerekből vált apám árnyhajójának kormányosává. De még ha mellékkereskedelmet is folytatott, csak magához és a legénységéhez volt hűséges. Nem kockáztatná Szent haragját. Még ha nem is volt közöm mindehhez, kíváncsi voltam. Tudni akartam.

A lábujjammal felgöngyölítettem a szőnyeg sarkát, hogy láthatóvá váljon Szent címere a padlón.

- Pedig úgy tűnik, te megkaptad tőle, amit akartál.

West a címerre nézett. A szemében a meglepettség leghalványabb jelét sem tudtam felfedezni.

- Hány ilyen hajó van még?

Hosszú, kényelmetlen csönd terpeszkedett közénk, de West nem vette le rólam a szemét. A szoba összeszűkült körülöttünk, és egy pillanatra megbántam, amit mondtam. Nem akartam, hogy West az ellenségem legyen. Szóra nyitottam a szám, mire valaki bekopogott, és kinyílt az ajtó.

- Auster visszaért - dugta be Hamish a fejét az ajtón.

West kiviharzott a szobából, rám se nézett.

- Készüljetek! - kiáltotta a fedélzet felé.

Csizmák dobogtak a deszkákon, majd Auster megjelent a korlátnál. Paj a kötelekért indult, leugrott az egyik árbócról, és durván landolt mellettünk.

- Horgonyt fel! - mennydörgött West. Mindenki együtt mozgott, a legénység tagjai gondosan betanult mintát követve sürögtek- forogtak.

Willa és Hamish nagy erőfeszítéssel a hajó jobb oldala felé húzták a hajtókart, mire a horgony kiemelkedett a vízből. A horgonytestről csöpögő hínár lógott. Willa átemelte a nehéz fémeszközt a korláton, és a fedélzetre helyezte. Elkaptam a kötél végét, és rögzítettem a reteszt, anélkül, hogy bárki megkért volna rá. Ha West nem engedi, hogy kifizessem a kabátot és a csizmát, akkor le kellett dolgoznom az árát, mielőtt Cerosba érünk.

- Húzzátok! - kiáltotta West, majd megragadta a kormánykereket. A hajó elfordult, és távolodni kezdett a mólótól. - Willa, húzd fel a fővitorlát!

A lány felmászott az árbócra, és magasra nyújtózott, hogy kioldja a rögzítőköteleket.

- Biztos, hogy nem lesz bajunk a viharral, West? - kérdezte a távoli felhők mögött becsapó villámra pillantva.

West összeszorította az állkapcsát, és elgondolkodva a csizmájára meredt. A szél belekapott a homloka körül táncoló, napszítta hajtincsbe. Felemelte az egyik kezét, és hagyta, hogy a szél átfújjon az ujjai között.

- Tényleg várni szeretnél?

A lány tekintete megállapodott Zola hajóján, a Lunán, amely a kikötőben ringatózott.

- Nem - felelte.

- Akkor indulás!

Willa az előárbócon volt, én pedig felmásztam a főárbócra, hogy segítsek neki a vitorlákkal. Hamish alattunk lekötözte a második horgonyt is. A fejem fölött húztam át a kötelet, és néztem, ahogy a vászon kisimul a szürke ég alatt. Amikor minden a helyére került, leugrottam, hogy a többieknek is segítsek.

West még mindig a horizontot figyelte.

Tudta, hogyan mérje a tenger fölött gyülekező felhőket, és azt, hogyan számítsa ki a szél erejét. Bármely kormányos képes volt erre. West látta, amit én - a gyorsan, sötéten készülődő vihart, ami magasra fodrozza a hullámokat, és közelebb taszítja a hajót a parthoz, mint kellene. Habár úgy tűnt, nem fog sokáig tartani. És a Marigold kis hajó volt. Ha elég mély vizekre hajózunk, akkor a délnyugati szél valószínűleg nem sodor túl messzire.

Amint ebbe belegondoltam, West is összekapta magát: elfordította a kormányt, és finoman irányba igazította.

Auster lemászott a mólóra, hogy elkösse a maradék köteleket, és amint újra a létrán volt, el is indultunk az öböl felé. A szél a vitorlákba kapott, mire a hajó suhanni kezdett. Paj West mellé állt.

- Mennyi idő? - kérdeztem, és figyeltem, ahogy távolodott a part.

- Két nap - felelte Paj.

A karomat a fedélzet köré vont lepleknek támasztottam, és csukott szemmel figyeltem az erősödő szelet. Amikor megéreztem a bőrömön egy idegen szempár halvány suttogását, visszanéztem a falura. A móló végén sötét alak állt. Zola hosszú, fekete kabátja lobogott a szélben, ahogy a férfi szigorú tekintettel figyelte a távolodó Marigoldot.

TIZENHAT

Éreztem, hogy egyre távolodott a tengerfenék, ahogy a mélyebb vizek felé közeledtünk. Csend ereszkedett a Marigoldra, mindenki a Dernben vásárolt új készletek rendezgetésével volt elfoglalva, mielőtt még a szél viharosra fordult volna.

Hamish és West egy lámpás fénye mellett dolgoztak a főkönyvön. Auster és Paj a rekeszeket és a hordókat szortírozták. Kiválasztották azokat, amelyeket csak Cerosig terveztek szállítani, és azokat, amelyek egészen Sowanig a hajón maradhattak.

Willa a főárbóc legtetején ült. Hátradőlve figyelte a felénk közeledő vihart. Én is felmásztam, és találtam magamnak egy helyet a lány mellett a kötélen. Meztelen lábamat a levegőbe lógattam, és a távolban faágakként szerteágazó villámokat néztem. Ebből a magasságból úgy tűnt, mintha a felhőkön át vitorláznánk. Vastag pára ölelte a hajót, és eltakarta a vizet alattunk.

- Elég rossznak ígérkezik - mondta Willa halkan.

Az ég alapján mindketten tudtuk, mi vár ránk. A vihar erőszakos lesz, de gyors lefolyású.

- Szerintem is.

Az árbócnak dőlve a lány felé fordultam, és őszinte kíváncsiságot olvastam le az arcáról.

- Kotró vagyok.

- Még sosem láttam, hogy egy kotró ilyen ügyesen kiszúrta volna a hamis drágakövet.

- Értek a kövekhez - vontam vállat.

Willa lemondón elnevette magát.

- Én a helyedben ezt megtartanám magamnak.

- West is ezt mondta - mosolyodtam el.

- Hát, igaza is van - felelte. Az ujjai hegyével a kötélbe kapaszkodott. - Hogy kötöttél ki éppen ott? Jevalon?

Fájdalom nyilallt a mellkasom közepébe.

- Hogy érted?

A lány felvonta az egyik szemöldökét.

- Nem tudom. Hogyan köt ki bárki éppen ott, ahol van?

Újabb villámcsapás szelte át a fekete eget, ezúttal kicsit közelebb.

- Akármit is kellett tenned ott, hogy túlélj - mondta csöndesen -, a Szoros-öbölben még rosszabb lesz. Nehezebb.

- Ezt én is tudom.

- Nem, szerintem nem tudod - sóhajtott.

- Azt gondolod, Jevalon kellett volna maradnom.

- Nem tudom. De nemsokára kiderül.

Alattunk hangos koppanás hallatszott. Willa felült, az egyik karját a kötélbe akasztotta, hogy fel tudjon állni. West a főárbóc alatt állt, és a lányt nézte. Kezében hosszú vésőt szorított, mögötte Paj és Auster hatalmas ládát cipeltek a fedélzetre.

Willa, amint meglátta West arcát, felállt.

- Mi a baj? - kiáltott.

West azonban nem válaszolt. Még egy hosszú pillanatig meredt Willára, míg a két férfi lerakta a háta mögött a ládát.

- Mit csinál? - kérdeztem. Előrehajoltam, hogy jobban lássak.

Mindketten figyeltük, ahogy West a láda fedele alá illeszti a vésőt, és felfeszíti azt. A deszka pattant egyet. Willa az arca mögé tűrte a haját, és hunyorogva figyelte a történéseket. West kiszabadította a fedél másik végét is, majd hangos koppanással ledobta a vésőt, és kinyitotta a ládát.

Willának elállt a lélegzete. Elvesztette az egyensúlyát a kötélen, remegő kezét kitátott szája elé kapta.

Alattunk a fehér holdsugár megvilágította a nyitott ládát, amelyből egy férfi meredt ránk kerekre nyílt szemekkel a sáros szalmaágyáról.

- Mi a... - leheltem.

Willa, a sötétben a cövekek után tapogatózva, már csúszott is le az árbócról. Én is mellette landoltam a fedélzeten. A lány jóformán lefagyott, minden izma befeszült, és a szemében könnyek csillogtak.

A ládában vonagló férfi felmordult, és a csuklója, illetve a bokája köré kötözött szoros béklyót húzogatta. A száját betömték egy ronggyal, így csak tompa nyögések jöttek ki a torkán. A nyakára Zola címerét tetoválták - egy növekvő holdat, körülötte rozskötegekkel.

Ezt a férfit kereste Zola. Crane. Biztos, hogy ő volt az.

Willa a szájába tömte az öklét, hogy elfojtsa a sírást, majd nedves arccal Westre nézett. A többiek csöndben maradtak, mintha várták volna, hogy a lány megszólaljon. A tenger nyugodtabbnak tűnt körülöttünk, a vihar előtti csend különös némaságba fagyasztott minket, ahogy a férfi könyörgő szemekkel nézett Willára.

A lány mélyet lélegzett, leeresztette a kezét, és gyorsan bólintott. Előhúzta az övéből a fejszét. Auster és Paj biztos kezekkel visszazárták a láda tetejét, még inkább elfojtva a férfi tompa üvöltését. Willa előkotort még néhány szöget.

- Mit csinálsz? - suttogtam.

De már tudtam a választ.

Willa az egyik szöget a láda sarkára illesztette, és a fejszével a fába verte azt, majd elővett még egyet. A műveletet minden egyes saroknál megismételte. Mikor végzett, West, Hamish, Paj és Auster megragadták a láda négy oldalát, és lassan felemelték a fedélzet deszkáiról.

- Ne - szóltam volna közbe, de nem jött ki a hang a torkomon. - West, ezt nem tehetitek...

West azonban nem figyelt rám. Ahogy egyikőjük sem.

A férfi a ládában még egyet kiáltott, ahogy felemelték őt a hajó oldalánál. A ládát tartó ujjak pontosan egyszerre engedték el terhüket. A láda a levegőbe repült, majd súlyos csobbanással a fekete vízbe esett. A korláthoz rohantam, és figyeltem, ahogy elnyeli a sötétség.

Már nemcsak a kezem reszketett, hanem az egész karom. Keresztbe tettem, és az öklömmel az ingem vásznába kapaszkodtam. Mikor visszafordultam a többiekhez, láttam, hogy az üveges tekintetű Willa az arcán lévő hegek elé vonta az ujjait.

Arra tippeltem, hogy Zolának köze lehetett a lány égési sérüléseihez. Tudtam, hogy a Szoros-öbölben minden tett következményekkel járt. Néhányszor magam is láttam apám hajóján, ahogy végrehajtották az efféle büntetéseket. Egyszer az éjszaka közepén a fedélzetre osontam, és megláttam, hogy apám ugyanazzal a késsel vágta le egy tolvaj kezét, amelyet az ételbe való hús felszeletelésére is használt. Viszont arra már nem emlékeztem, milyen érzés volt. Elfelejtettem, hogyan hangzik, amikor egy felnőtt férfi üvölt a félelemtől.

Hát ezt csinálta West a kereskedőházban. Akárkivel beszélt is, biztosan utasítást hajtott végre: meg kellett találnia a férfit, aki bántotta Willát. Amikor azt mondta a lánynak, hogy majd elintézi, erre gondolt.

A lány a fedélzeten át West elé sétált, majd égő könnyekkel a szemében lábujjhegyre állt, hogy megpuszilja az arcát. Ez nem az a csók volt, ami szeretők között csattan el, viszont a két ember tekintete száz titkot hordozott, ahogy egymásra néztek. Száz történetet.

West a háta mögé nyúlt, és elővette Willa kését. A lány elé tartotta. Willa megtörölte az arcát, majd elvette a kést, és a holdfénybe tartotta, hogy megcsillanjanak a drágakövek a markolaton.

- Köszönöm - mondta.

A legénység elcsöndesedett, amikor a szél újra felerősödött. West nézte, ahogy Willa a helyére csúsztatta a kést. A korlátnál álltam, és lassan minden cseppnyi melegség elhagyta a testemet. Alattunk egy férfi süllyedt a mélybe. Willa viszont úgy kötötte hátra hosszú, bronzszínű haját egy bőrszíjjal, mintha nem is követtek volna el éppen gyilkosságot. Mintha a halál suttogása nem visszhangzott volna a hajón.

Ilyen volt az élet a Szoros-öbölben. És most először jutott eszembe, hogy talán Szentnek igaza volt.

Téged nem erre a világra teremtettek, Fable.

Süvítő szél fújt át a hajón, reszkettem. Felnéztem, és láttam, hogy a villám ezúttal pontosan szelte át az eget.

- Biztosítsátok a fedélzetet! - üvöltötte West, miközben felmászott a lépcsőn.

Mindenki visszatért a munkához. Willa felmászott a főárbócra, Paj és Auster pedig a rakomány rögzítésével foglalkoztak. Kerestem valami tennivalót magamnak. Egy feladat biztosan eltüntetné a fejemből a süllyedő láda képét. Leszaladtam a lépcsőn a folyosóra, és lezártam a kabinok reteszeit, ellenőriztem minden ajtót.

Amikor visszaértem a fedélzetre, West nem nézett rám, csak állt ott a villódzó fényben. De tudtam, hogy érez engem. Látszott abból, ahogy elfordult, és abból, ahogy lesütötte a szemét. Talán szégyellte, amit tett. Vagy azt szégyellte, hogy nem is szégyelli. Talán azt képzelte, hogy szörnyetegnek tartom. És igaza is volt.

Felpillantottam a fejünk fölött összecsapó, vakító villámokra.

West tényleg szörnyeteg volt. Ahogy mi is. És ez a vihar gondoskodik róla, hogy megfizessünk érte.

TIZENHÉT

Nem akartam odanézni.

A pillantásomat a kötelekre szegeztem, és nem törődtem a süvítő széllel, sem az egyre növekvő hullámokkal. De amint megéreztem a hűvös fuvallatot, a szívem kalapálni kezdett. Az égből hideg eső zuhogott, a víz elárasztotta a fedélzetet. Lefolyt a lépcsőn, megtöltötte az alagsort is.

A csattogó vitorlákra néztem, és nagyot nyeltem. Inkább leszegtem a fejem.

- West! - kiáltotta Paj a főárbócról, egyik karját a kötélbe akasztotta. Előrehajolt, és úgy figyelt.

A felhőket nézte. Olyan volt, mintha egyre erősödő fekete füst vonta volna be az eget vastag, végeláthatatlan takaróval. Hosszan sóhajtottam, és West utasítására vártam. A kormányos bármelyik pillanatban rájöhet, mekkora viharba keveredtünk.

- Orrvitorlát behúzni! - üvöltött West. A mennydörgés szinte elnyomta a hangját.

Nem vártam meg, hogy Auster lejöjjön a tatról. Felmásztam a főárbócra, és a kötelekért nyúltam. Az orkán ebben a pillanatban érte el a hajót. A Marigold megdőlt, a csizmám lecsúszott a cövekről, és én a levegőben lógtam, majdnem tíz méter magasan.

A távolban West a kormánykerékbe kapaszkodva tartotta magát a szakadó esőben.

Visszatartott lélegzettel kapálóztam a levegőben, ahogy a hajó még mélyebbre dőlt, és alattam már csak a fekete hullámok morajlottak. Amikor West meglátott, elkerekedett a szeme. Szavakat formált a szájával, amelyeket nem hallhattam. Elnyelte őket a süvítő szél.

Felhúztam magam, a karomat a kötélbe akasztottam, pont amikor a hajó kiegyenesedett. Az árbócnak csapódtam. Amint a csizmámmal megtaláltam a cöveket, a kötélért nyúltam, amely szorosan a rögzítőléchez volt kötözve. Olyan erősen húztam, hogy a kezemen megrepedt a bőr, a nedves csomó mégis túl szorosnak bizonyult.

Még egy széllökés korbácsolta felénk a hullámokat. Káromkodva a kötélbe kapaszkodtam. Ekkor végre sikerült kioldanom a csomót, a kilazult kötél pedig magával húzott. A levegőbe ugrottam, mire a vitorla felemelkedett. Pont azelőtt lassult le a zuhanásom, mielőtt a kemény fedélzeten landoltam. Az ujjaim között csúszó kötél égette a tenyeremet, de a vitorla kinyílt.

- Paj! - üvöltötte túl West a hullámokat, amikor elkapott minket a következő széllökés. A Marigold ismét megdőlt. Auster lecsúszott a fedélzeten.

- Megvan! - kiáltott Paj, ahogy elfoglalta West helyét a kormánynál. Észak felé fordított minket, a parttal ellentétes irányba. Már így is túl nagy sebességgel sodorta a szél a hajót a zátony felé.

West a főárbóchoz sietett.

- Állítsátok fel a viharvitorlát, most!

Felpillantottam. West is tudta, hogy hiba lehet most felállítani a viharvitorlát. Elképzelhető, hogy néhány percen belül úgyis le kell bontanunk az összes vitorlát, hogy a hullámokra bízzuk magunkat. De ha kivonjuk az összeset, addigra képtelenség lesz leszedni őket.

Willa és Auster felmásztak az árbócokra, és a következő széllökésnél kinyíltak a viharvitorlák. A hajó erőteljes lökéssel iramodott előre. A lábam alatt lévő víz a korlát felé sodort. West elkapott, amikor mellé értem, és erősen megragadta a csuklómat. Talpra állított.

- Menj a fedélzet alá! - üvöltötte, és a lépcső felé lökött.

A tat fölött láttam, hogy újabb fekete felhőtömegek gyűrűznek felénk a tenger felett. Éhesen.

Lehunytam a szemem, és mélyet lélegeztem a nyirkos levegőből. Az egész gyermekkoromat ilyen viharok szelték át, sokszor még vérmesebbek is, mint ez. Ez volt az oka annak, hogy csak a legbátrabb kereskedők mertek a Szoros-öbölben hajózni. Éreztem a vihar erejét minden csontomban, minden izmomban, és ettől mintha valami mélyen, legbelül felébredt volna bennem. Rémisztő volt, de ismerős. Gyönyörű, de halálos.

A hajóra egy lélegzetvételnyi csönd ereszkedett, amikor a többiek is meglátták, amit én. Minden fej West felé fordult. A kormányos a hajóorrban ácsorgott, és előrenézett. A szélcsendes morajlással száguldott felénk.

- Felkészülni! - kiáltott West. Mindenki megkapaszkodott a legközelebbi biztos helyen.

A mellettem lévő vasléchez ugrottam, és átkaroltam, mielőtt a hajó megdőlt volna. A ládák rögzítése felszakadt, a rakomány ezer darabra törve a tengerbe hullott. Nyugaton pedig láthatóvá vált a part halovány árnyéka. Túl közel voltunk. Nagyon közel.

Auster, aki a főárbócba kapaszkodott, felkiáltott. Ahogy a hajó jobbra csapódott, a férfi a levegőbe repült, és kapálózó végtagokkal a tenger felé zuhant.

- Nem! - hangzott Paj nyers üvöltése a dühöngő szélben. Mind láttuk, ahogy Auster eltűnt a vízben.

Paj nem késlekedett. Egy pillanatra sem. Felkapta a fedélzeten heverő kötél végét.

- Ne! - üvöltötte West, és a férfi felé rohant.

De már túl késő volt. Paj átvetette magát a korláton, és kiugrott. West átszelte a fedélzetet borító vizet, és elkapta a kötelet, mielőtt az a tengerbe csúszott volna. Én mögötte térdre estem, úgy tartottam a kötél végét. Paj súlya erősen húzott minket lefelé. West a korláton át a hullámokat fürkészte.

Aggodalmas, émelyítő csend telepedett a hajóra, egy pillanatra még a szél is lecsillapodott. Szorosan lehunytam a szemem, amíg meg nem hallottam West üvöltését.

- Ott vannak! Húzzátok!

Nem láttam semmit, de teljes erőből hátradőltem, és húztam a kötelet West mögött. Az anyag rostjaitól felszakadt a tenyerem. Hirtelen megjelent a korláton egy kéz. Üvöltöttem, és úgy húztam a kötelet, ahogy csak bírtam. Előtűnt Paj feje is. A férfi tátott szájjal kapkodott levegőért. Willa és Hamish a fedélzetre segítették őt. A karjában Austert szorította, aki, amint elterült a deszkán, tengervizet kezdett felöklendezni.

Paj kétségbeesetten sírt Auster vizes hajába, és olyan erősen szorította őt, hogy úgy tűnt, az ujjai menten felszakítják Auster ingének varrását.

- Te hülye állat! - fuldoklott Auster.

A pillanatot rövidre zárta egy fülsiketítő, fémes koppanás, amely az egész hajón visszhangzott.

- Orrhorgony! - kiáltotta Hamish. A hajó jobb oldalára sietett, és a mélybe nézett.

Az orrhorgony kiszabadult a helyéről, ahová rögzítették a hajótesten. A vízbe esett, és a kötele megfeszült. West káromkodva a kormányhoz sietett, és a szél felé irányított minket. A vihar majdnem teljesen fölénk ért. Nem volt más hátra, mint hagyni, hogy eltaláljon, és remélni, hogy nem süllyeszt el minket.

West felém nyújtotta a karját.

- Menj le a fedélzet alá, azonnal!

A hullámok még magasabbra csaptak, és az eső még erősebben zuhogott, elárasztva a hajót. A szél oldalról fújta ránk az esőcseppeket, amelyek üvegszilánkokként sértették fel a bőröm. Megráztam a fejem, és a szememmel Willát kerestem.

- Menj le, vagy a következő szigetnél kidoblak, és akkor úszhatsz Cerosig! - fenyegetett West. Megragadta az arcomat, és komolyan a szemembe nézett.

A férfi arca úgy elkomorult, akár a mennydörgés a villámcsapás után. A rettegés testének minden porcikáját átjárta és megfeszítette, az érintésétől kirázott a hideg. Sokatmondó volt a tekintete, ahogy rám nézett. Volt benne valami, ami megfeszítette a mindkettőnk által kiejtett hazugságok hálóján a csomókat.

Mögöttünk a vihar legkeményebb része csak másodpercekre volt attól, hogy a hajóba csapjon. Erős volt, de a Marigold kiállhatja, ha nem csapódik a zátonynak. Addig rendben vagyunk...

- Fable! - üvöltötte West ismét.

A hajó megdőlt, mire én lecsúsztam a fedélzeten, a folyosó felé. Az egyik póznába kapaszkodva leereszkedtem a lépcsőn. Odalent egyenesen a hátamra zuhantam. A nyíláson fölöttem megjelent Willa, és lezárta a csapóajtót, mire én a sötétben maradtam.

Óvatosan lábra álltam, és belegázoltam az egyre mélyülő vízbe. A hajó morgott körülöttem, ahogy a kabin sarkába kuporodtam. A legénység tompa kiáltásai és a csizmájuk kopogása a fejem fölött szinte belemosódott a hajóba csapó, dühöngő vihar üvöltésébe, és a deszkák között átszűrődő utolsó fénysugarak is kihunytak.

Mondani akar valamit.

Anyám szavai rám találtak a sötétben.

Szorosan lehunytam a szemem, és anyám arca tökéletesen kirajzolódott előttem. Láttam a hosszú, sötétvörös hajfonatát a válla fölött. Halvány, szürke szeme a reggeli ködöt idézte, és tengerisárkány-lánc ékesítette a nyakát, ahogy felnézett a felhőkre odafönt. Isolde imádta a vihart.

Azon az éjszakán megkongatták a harangot, és apám eljött értem. Kivett engem, az álmos szemű, zavarodott gyermeket a függőágyból. Mikor az evezőscsónakba tett, addig üvöltöttem anyám után, míg teljesen ki nem száradt a torkom. A Pacsirta addigra már félig elsüllyedt, és lassan a tengerbe tűnt mögöttünk.

Anyám szerint ilyenkor megérintettük a vihar lelkét. Amikor a vihar így beterített, a szívébe fogadott bennünket, és hagyta, hogy igazán a mélyére lássunk. Mondani akart valamit. És csak ilyenkor ismerhettük meg igazán, belülről is.

Ilyenkor tudhattuk meg, kicsoda is ő valójában.TIZENNYOLC

Mondani akar valamit.

Ki sem nyitottam a szemem, amíg az első napsugár át nem vágott a sötétségen, beragyogva a kabinban rekedt zöld vizet. A vihar gyorsan átszáguldott a Marigoldon, de utána a szél még órákon át sodorta a hajót. Nem borultunk fel, nem süllyedtünk el, ennél többet nem is kérhettünk volna.

Rekedt hangok szűrődtek be odakintről, de még pár percig ott maradtam a sötétben, összegömbölyödve. A víz csobogott körülöttem, és apró hajócskákként úsztatta a kiszóródott holmikat. Láttam egy kis csomag ökörfarkkórót, pennát, bedugaszolt, régi üveget. Napokba fog telni, mire eltüntetjük innen ezt a vizet, és a savanyú szag valószínűleg csak még rosszabb lesz utána.

A Szoros-öbölben csak a viharokkal szembenézve lehetett hajóra szállni. Egyszer megkérdeztem Szentet, hogy megijedt-e valaha, mikor a Pacsirta fölé fekete fellegek gyűltek. Szent nagydarab ember volt, toronyként magasodott fölém a kormánykerék mellől. Amikor lenézett rám, az arcát gomolygó, fehér pipafüst takarta.

Rosszabb dolgokat is láttam már, mint a vihar, Fable - felelte.

A Pacsirta volt az egyetlen otthonom Jeval előtt, de még a születésem előtt Szent négy hajót is elvesztett a tengeri démonok haragja miatt. Gyermekként már attól is könnyek gyűltek a szemembe, hogy elképzeltem azokat a gyönyörű, hatalmas hajókat a hűvös mélyben. Akkor láttam először ilyet a saját szememmel, amikor áthajóztunk a Viharcsapdán anyámmal, ami a Pacsirta vesztőhelyévé vált.

Lassan lábra álltam. A testem minden egyes izma és csontja sajgott az eséstől. A kezem érdes volt az alvadt vértől, szúrt a tenyerem a kötél súrlódásától, és az öklömmel fogtam fel egy esést. A fény az arcomra siklott. Ahogy a szemem lassan hozzászokott a világossághoz, láttam, hogy a lépcső tetején Hamish kuporog. Homokszínű haja, amelyet általában hátrafésülve viselt, most a homlokához tapadt, a szemüvege bepárásodott. Mögötte a déli napsütésben úgy gőzölgött a fedélzeten rekedt nedvesség, mint egy tál főzővíz.

Paj vigyorogva biccentett felém.

- Úgy tűnik, mégis túléltük a balszerencse-átkot.

Nehéz, vizes csizmámban fellépdeltem a lépcsőn. Körülöttünk nyugodt volt a tenger, szinte belesimult a tiszta, mélykék égbe.

West az ajtónál állt, a hátán hosszú kötelet tartott. Vastag, izmos alkarját mély vágás szelte át, egy másik pedig a halántékán éktelenkedett. A lecsorgó vér éles vonalakban száradt az arcára.

A hajó oldalán Willa ült egy kötélhurokban, fogai közé a kése élét szorítva. A lábát megvetette a hajótesten, és az orrhorgony rögzítését javította. Az erőteljes hullámok áttörték a léceken a rögzítőkarikákat.

A lány elővette a fejszéjét, és minden egyes lyukba nyers fadarabot tömött. Ezzel megakadályozható, hogy a víz elöntse a hajótestet, amíg Cerosba érünk, de a kikötés után még sok javítási munka várt a legénységre.

Auster Willa mellett lógott, és a kiszabadult horgony kötelét húzta, de az nem mozdult. Paj összeszorított fogakkal figyelte a korláton keresztül. Eszembe jutott, hogyan ugrott utána a fekete vízbe. Ahogy a karjában szorította Austert, és ahogy eltorzult arccal sírt a hajába. Igazam volt velük kapcsolatban. A helyzet, amióta csak ezek ketten a fedélzetre léptek, kristálytiszta volt.

Paj szerette Austert, és az arckifejezéséből ítélve Auster is szerette Pajt.

Soha, semmilyen körülmények között ne fedd fel, hogy mi vagy ki számít neked.

Éppen ezért kötötte a lelkemre Szent, hogy soha, senkinek nem árulom el, hogy valójában a lánya vagyok.

Felnéztem az előárbócon fityegő vitorlára, amelyet szétszaggatott a vihar. A folyosón is elszakadtak a kötelek, amelyek az ellátmányt rögzítették. A Marigoldnak legalább egy hétig kell majd a kikötőben maradnia, hogy legyen idő mindent megjavítani.

A tengervíztől csöpögő Auster felmászott a kötéllétrán a fedélzetre.

- Zátony lehet. Nem látok le ilyen mélyre.

- Mennyire lehet mély? - kérdezte West a tengerfelszínt fürkészve.

- Talán hatvan méter? Nem vagyok benne biztos.

Megfogtam a kötelet, és enyhén megrántottam.

- Én lemehetek érte.

- Nem - szögezte le a hátát mutató West.

- Miért nem? Hiszen csak hatvan méter!

- Ez a legkevesebb, amit tehet - vetette rám Auster a szúrós tekintetét, de acélos szeme közben jókedvűen csillogott. - A balszerencse miatt.

- Miről beszélsz?

- Reggel szavaztunk - hunyorgott Willa a napsütésben. Homokszínű orcája alatt vörösen izzott a bőre. Valószínűleg beverte a korlátba vagy az egyik ládába. - A végeredmény egyhangú. Balszerencsét hozol ránk, kotró.

Elnevettem magam, és elengedtem a kötelet.

- Tarthatunk új szavazást, ha kiszabadítom a horgonyt?

West a véres kezeimre pillantott.

- Megvárjuk az apályt. Magától is kiszabadul, ha a hajó lejjebb ereszkedik.

Willa felnézett a kormányosra, majd újra rám meredt.

- Már így is el vagyunk késve.

- Mennyire? - kérdezte West. Áthajolt a korláton, és a lány munkáját figyelte.

- Nem sokkal.

- És a vitorla?

- Arról majd én gondoskodom - szólt Paj, és a fedélzet alá sietett.

Követtem őt. Megragadtam egy lámpást, és meggyújtottam, amint leértem a lépcsőn. A kabinban a térdemre ereszkedtem, és addig kutattam a vízben, amíg meg nem találtam az övemet. Westnek semmi oka nem volt rá, hogy ne engedjen merülni,

hogy arra sem, hogy Dernben a hajón tartson, vagy hogy a vihar alatt a kabinba küldjön. Ha viszont kiszabadítom a horgonyt, viszonozhatom West állítólagos szívességeit. Már nem lesz adósságom, és ott lesz az egész legénység, mint tanú.

A szerszámaim közül csak hármat találtam, de talán ez is elég lehet ahhoz, hogy kiszabadítsam a horgonyt. Az övet a csípőmre kötöttem, és jól megszorítottam a csatját. Visszamentem a fedélzetre. West éppen Hamishnek segített, aki az utolsó ládákat rögzítette.

Lerúgtam a csizmám, és a vízre néztem, ahol a kötél a mélységbe veszett.

- Mit csinálsz? - kérdezte a korlátnak hajoló Auster.

- Meghúzom a kötelet, ha kiszabadítottam a horgonyt - mondtam halkan, és előrébb léptem. - Aztán felhúzhatjátok.

Auster a szeme sarkából pillantott rám, majd kimérten bólintott. A hajó szélére másztam, és a korláton egyensúlyoztam.

- Fable - szólított figyelmeztetőn Hamish.

Willa elvigyorodott.

West megfordult, rám nézett a válla fölött, és a tekintetünk pont abban a pillanatban találkozott, amikor a vízbe ugrottam. A férfi arca eltűnt, mikor a talpammal a habok közé csobbantam. A testem süllyedt. Hagytam, hogy körülöleljen a hűvös víz, hogy a só csípje szememet.

Mikor a vízfelszínre értem, West nyers kiáltását hallottam.

- Fable!

Nem törődtem vele. Elfordultam a hajótól, és mélyen a hasamba szívtam a levegőt, míg egészen a torkomig el nem telítette a tüdőmet. Hosszan, kimérten engedtem ki a levegőt, miközben West tovább kiabált utánam.

- Fable!

Még két levegő, és lemerülök. A sejtelmes kékség minden irányba terjeszkedett körülöttem, a vihar által felkavart üledék még mindig nem nyugodott le egészen. Az egyik ujjamat a kötélen tartottam, hogy az vezessen a mélybe. Az áramlat a hajamat simogatta, ahogy alámerültem. Elmosolyodtam, ahogy körbenéztem a tágas ürességben. Gyermekkorom óta majdnem mindennap lemerültem. A víz sokkal inkább jelentette az otthont számomra, mint Jeval valaha.

Ami azt illeti, szerettem kotró lenni. Sőt, egyenesen imádtam.

Követtem egy csapatnyi papagájhalat lefelé, lilás pikkelyeik megcsillantak, ahogy tovább úsztak. A víznyomás egyre súlyosabban nehezedett rám. Kiengedtem egy fújásnyi levegőt, amint megláttam odalent a zátonyt. A fekete szikla élesen szelte át a fehér homokos tengerfeneket. Lágyan a szikla gerincére léptem, ott, ahol a horgony is beakadt. Fölöttem a Marigold nem volt más, mint egy lebegő fekete folt.

Fájó tenyeremmel a sziklának feszültem, és a sarkammal a horgonyba rúgtam. Meg se moccant, úgyhogy elővettem a vésőt és a kalapácsomat, és nekiláttam, hogy megdolgozzam egy kicsit a kő szélét. Minden ütéssel sikerült letörnöm egy darabot. Apró, fekete morzsák hulltak a tengerfenékre, a kezem között porfelhő úszott. Mikor elég nagy rést ütöttem, a lábamat a sziklának vetve olyan erősen kezdtem húzni a kötelet, ahogy csak tudtam. A levegő hiánya égetni kezdte a mellkasomat, és remegtek az ujjaim.

A szikla nagy reccsenéssel szétvált, helyet adva a horgonynak. A feszes kötél kilazult. Erőteljesen megrángattam a kötelet, míg meg nem éreztem, hogy húzni kezdik felülről. A lábamat a horgonyba illesztettem, és figyeltem, ahogy odafent egyre nőtt a ragyogás, miközben lassan közeledtem a vízfelszín felé. A Marigold alján élő kagylók között hullámzó hínárrengetegben halrajok úszkáltak. Mielőtt felértem, kiengedtem az utolsó lélegzetemet, majd odafent heves zihálással újra megtöltöttem a tüdőm levegővel. West még mindig a korlátra hajolt, az ajka egyetlen, keskeny vonallá keményedett. Amint meglátott, eltűnt.

Auster és Paj a kurblit tekerték, kihúzták a horgonyt a vízből, én pedig a létráért nyúltam, amit leeresztettek nekem a fedélzetről. Willa épp egy réteg szurokkal kente le az egyik lyukat a hajó oldalán, és a fejét rázva vigyorgott magában.

- Mi az? - kérdeztem, ahogy levegő után kapkodva megálltam mellette a létrán.

- Nem tudom eldönteni, hogy kedvellek, vagy hülyének tartalak - nevetett.

Elmosolyodtam. Felmásztam egészen a korlátig, majd a forró fedélzetre léptem.

West már a főárbócon volt, és azt a feszültséget láttam a hátán, ami mindig összerántotta, ha ideges volt. Nem szokott hozzá, hogy nem engedelmeskednek neki, én pedig ahhoz nem voltam hozzászokva, hogy valaki megmondja, mit csináljak.

A férfi a kezét és a lábát a vasléchez illesztette, és a vitorlánál egyensúlyozott. Ahogy a köteleken dolgozott, fogai között a késével, a haja szabadon lobogott a szélben.

Igaza volt - minél előbb lejutok erről a hajóról, annál jobb. De az biztos, hogy bármiféle tartozás nélkül fogom otthagyni a Marigoldot.

TIZENKILENC

Mikor sötétedés után a kabinba tértem, egyedül Willát találtam a függőágyában. A kofferem még mindig úszott a vízben, de azért kinyitottam, és beledobtam az övem. Léptek hallatszottak fölöttünk, West szobája felől, a deszkák rései között gyertyafény szűrődött át. A kormányos azóta rám se nézett, hogy lemerültem a horgonyért. Lehet, hogy ez így is marad, amíg le nem szállok a hajóról. Talán így a legjobb.

A függőágyamba másztam, és az ölembe vettem a vitorlavásznat, miközben a kabint elöntő zöld víz fölött himbálóztam. A szakadás átlósan szelte át az anyagot. Méregettem, vajon milyen hosszú cérnára lesz szükségem a javításához.

- Már ötéves korom óta megvan - szólt Willa. Felnéztem, és láttam, hogy szurokfoltos kezével maga elé tartja a kését. - Egy részegtől loptam a kikötőben, aki az utca közepén ájult el. Csak elvettem az övéből.

Erre a vallomásra nem számítottam.

- Valójában nem is olyan különleges. Csak ez az egyetlen értékem. Megpróbáltam eladni a derni zálogházban, de West valahogy visszaszerezte nekem.

- Miért? - kérdeztem, fel sem nézve a vitorlából.

- Mert van az a rossz szokása, hogy problémát csinál magának más emberek miatt.

Magam felé húztam a tűt az anyagon át, és amikor felnéztem, megértettem, mire gondolt a lány. Nemcsak a késről beszélt, hanem rólam is.

- Így szedte össze a legénységet?

- Igen - mondta szinte nevetve.

- De Paj azt mondta, hogy már a kezdetektől itt voltatok a hajón.

- Egy legénységben nőttünk fel mind - felelte. Amint a plafont bámulta, a szemét elködösítette az emlék. - Amikor West szert tett a Marigoldra, olyan embereket akart, akikben megbízhat.

Elkötöttem a cérnát, és felemeltem a vásznat, hogy ellenőrizzem, egyenesre sikerült-e a varrás.

- És hogyan vált egy utcagyerek egy ilyen nagy hajó kormányosává?

- Ő West - vont vállat Willa. - Tudja, hogyan kapja meg, amit akar.

- És te is ezt akarod? Kereskedni a Szoros-öbölben?

- Én csak nem akarok egyedül meghalni - halkult el hirtelen. - Nem én választottam ezt az életet. Ez jutott.

A kezem megállt a vitorlán.

- Amíg itt vagyok, nem leszek egyedül. És az már nem rossz helyzet, ha jön a halál.

Nem voltam biztos benne, mit mondjak. Willa vallomása szomorú volt és ismerős. Túl ismerős. A lány kimondta azt az egyetlen, néma vágyat, amit valaha meg mertem fogalmazni magamban. És ezáltal túlságosan valóságossá vált a gondolat, mintha életet nyert volna. És ettől lett igazán törékeny. Ebben az életben túl könnyű megölni az ilyesmit.

- Mi történt a Marigold kotrójával?

- Tessék?

- Volt kotró is a fedélzeten. Mi történt vele?

A lány a kofferre pillantott a válaszfalnál, ami üresen állt, amikor megérkeztem.

- Lopott tőlünk - mondta egyszerűen.

- De mi történt vele?

- Nem az volt, mint Crane-nel, ha erre vagy kíváncsi. Neki elvágtuk a torkát, mielőtt bedobtuk volna - mondta Willa félelmetesen nyugodt hangon.

- És az égésnyom?

- Igen, azt Crane tette. Vagyis inkább Zola - mesélte, és megérintette a sima, rózsaszín bőrt az arcán. - Néhány héttel ezelőtt történt Cerosban.

Azt akartam mondani, hogy sajnálom, hogy ez történt vele. De tudtam, nekem milyen érzés lenne, ha valaki ezt mondaná. Bizonyos értelemben a sajnálat még rosszabb volt, mint ha bántanak.

- Miért csinálta?

- Túlságosan sokallta a pénzt, amit kerestünk. Már néhányszor figyelmeztetett, de mi nem hallgattunk rá. Ezért úgy döntött, a tettek mezejére lép.

Így működött az üzlet. A figyelmeztetéseket nagyszabású, nyilvános büntetések követték. A nagyobb kereskedők bármire képesek, hogy kordában tartsák az alattuk állókat.

- Mit fogsz csinálni Cerosban?

A kezemben tartott vitorlát szoros háromszögbe hajtogattam.

- Már mondtam. Megkeresem Szentet, és megkérem, hogy vegyen be a csapatába.

- Úgy értem, mit fogsz csinálni, amikor nemet mond?

Összeszorított fogakkal pillantottam fel rá.

- Kész a vacsora - szólt be Auster a kabinba, még mielőtt válaszolhattam volna. A férfi levette a kabátját, és az egyik kampóra akasztotta. - Nem sok, de legalább ehető.

Willa kiugrott a függőágyból, és a folyosó felé vette az irányt. Én is követtem a lányt a lépcsőn felfelé. A fő- és az előárbóc vitorláit a szél domborította, a Marigold alatt pedig fekete víz suhant. Jó időben voltunk, mégsem volt lehetséges, hogy teljesen behozzuk a lemaradást. A legénység túl sokat veszített a készleteiből a vihar alatt, így az üzletben is nagy lesz a kiesés.

Felmásztam az előárbócra, és nekiláttam felkötni a megjavított vitorlát. A vászonba belekapott a szél, ahogy kicsomóztam a köteleit, és húzni kezdtem. Az éjszakai égbolt fekete volt és üres, a fodrozódó párán át csillagok ragyogtak. Az árbócnak dőltem. Hagytam, hogy a súlyom a kötelekre nehezedjen, és a fejemet enyhén hátradöntöttem. Éreztem a sebesen fújó szél simogatását a testemen.

Odalent a legénység a hajótaton a kásástálak fölé görnyedve vacsorázott. Mindenki, Westet kivéve. A férfi a kormánykeréknél állt, a sötétben szinte láthatatlan volt. Ahogy a kereket markolta, az arcát éles árnyék szelte át.

Próbáltam elképzelni őt kisfiúként, ahogy Waterside utcáin kóborolt. Rengeteg kereskedő kezdte azzal a pályafutását, hogy egy hajó legénysége kiemelte a koszos utcákról, hogy szinte végkimerülésig dolgoztassa a fedélzeten. Sokan a vesztükbe hajóztak a tengeren, de néhányan egészen fontos pozíciókig emelkedtek a nagyobb hajókon. Ők az egész Szoros-öblöt bejárták, néhányan még a Névtelen tengert is.

Mikor Szent kereskedőútjai során megálltunk Cerosban, mindig figyeltem az ottani gyerekeket, és azt kívántam, bárcsak hozzájuk hasonló játszótársaim lennének. Arról fogalmam sem volt, hogy a legtöbbjük éhezett, és családjuk sem volt.

Miután az általam megjavított vitorla is elfoglalta a helyét a többi mellett a szélben, lemásztam az árbócon. West figyelte, ahogy közeledem felé. Épp csak annyira grimaszolt, hogy lássam, még mindig dühös.

- Nem szeretem, ha nem lehet hasznomat venni - mondtam, és a férfi elé álltam, hogy egyenesen rám kelljen néznie.

- Nem vagy a legénység tagja - mondta. A szavai fájtak, habár nem értettem, miért. - Te csak utas vagy.

- Már kifizettelek. Ha meghalok, mielőtt Cerosba érünk, akkor is nálad marad a pénzem.

A férfi végignézett rajtam. Láttam, hogy több is rejlett a szavai mögött, de a pillantásával elárulta, hogy nem kívánja megosztani velem. Sok démon kísértett ezen a hajón, és a legtöbb láthatóan Westben lakozott.

- Szent bázisa még mindig Pinchben van? - kérdeztem a West melletti póznának dőlve.

- Igen.

- Willa azt mondja, nem fog felvenni a hajójára.

- Igaza van.

Figyeltem, ahogy a férfi keze végigsimít a keréken, majd az egyik küllőjén.

- Téged felvett.

- Meg is fizettem az árát.

- Ezzel mire célzol?

West láthatóan kereste a szavakat.

- Semmi sincs ingyen, Fable. Mindketten tudjuk, hogy a túlélésért néha olyasmit kell tennünk, ami utána egész életünkben kísért.

A kormányos szavaitól még ingatagabbá váltam. Tudtam, hogy a férfira gondol a ládában. De mit mondhattam volna? A férfi meghalt. Már vége volt. Akármennyire is megrémített, megértettem. Ez a gondolat viszont őszintén megijesztett.

- Mi mást tettél még, ami azóta is kísért? - kérdeztem, de tudtam, hogy nem fog válaszolni.

A Marigold mögött egész óceánnyi hazugság úszott. Megölték a kotrójukat, és egy másik kormányos ellátmányfelelősét. Akármit is tettek Sowanban, az egész Szoros-öbölben arról beszéltek. És ha mindez nem lett volna elég, a saját munkáltatójuk, Szent háta mögött folytattak mellékkereskedelmet.

Nem számít, mennyit változott, mióta utoljára láttam, az apám még mindig az apám volt. Pillanatnyi hezitálás nélkül megtenné a legrosszabbat Westtel és a többiekkel, ami még szörnyűbb lenne, mint amire a Marigold legénysége Crane-t ítélte. Nem akartam, hogy ez megtörténjen.

Féltettem Westet.

A gátszigeteken, amikor Jevalra jött, csak üzleteltem vele, de az ő pénzének köszönhetően volt mit ennem. A két év során, mialatt tartott ez az üzleti kapcsolat, minden egyes alkalommal megbízhatóan felbukkant. Jóval többször mentette meg az életem, mint ahányat össze tudnék számolni, még akkor is, ha nem állt szándékában.

Amikor Ceroson leszállok a Marigoldról, valószínűleg soha többé nem fogom látni Westet. És nem akartam aggódni amiatt, hogy mi lesz vele.

- Nem érdekel, mit csináltál. Amikor megjelentem a gátsziget mólóján, nem volt muszáj segítened rajtam.

- De, muszáj volt - mondta kifürkészhetetlen arccal.

A szavai szép lassan utat találtak a bőröm alá, és ellopták az összes levegőt a tüdőmből. Épp, amikor megkérdeztem volna, hogy miért, a férfi felemelte a szemét, és a távolba révedt. Megfordultam, és követtem a pillantását a horizont felé, ahonnan lágy, narancsszínű ragyogás árasztotta el a szememet.

Ceros.

Ott, a lámpások pislákoló fényében rejlett az egyetlen jövő, ami várt rám.

HÚSZ

Hajnalhasadásra értünk a kikötőbe. Miközben Auster megcsomózta az utolsó köteleket is, én a hajóorrban állva figyeltem a közeledő várost. Négy éven keresztül álmodoztam róla, hogy eljutok Cerosba, és most eljött ez a pillanat. Nem tudtam másra gondolni, csak arra, amikor meglátom apám arcát. Kíváncsi voltam, vajon mit fog mondani, mit fog tenni.

A víz fölötti dombon egymást érték a kőépületek. A szögletes ablaküvegek visszaverték a hajnali fényt, ahogy mögöttünk felkelt a nap, és ettől az egész város olyan volt, mintha gyémántokkal rakták volna ki. A látkép legtetején kötélhidak feszültek, amelyeken már most tömegek masíroztak.

- Tartsd tisztán - szólt Auster. Megvárta, hogy bólintsak, majd a lábánál heverő vödröt felkapva az árbócra mászott.

Lenéztem az összekarcolt kezeimre, amelyeket fehér lenvászon- darabok borítottak. Már elmúlt a lázam, és a vállam sérüléseiről is leapadt a duzzanat, az ajkam pedig gyógyulásnak indult. Végeredményében több sebhely is emlékeztetni fog majd az utamra a Szoros-öblön át.

A köteleken egyensúlyozó Auster árnyéka a fedélzeten táncolt, körös-körül sirályokkal, amelyek a szélre feküdtek kinyújtott szárnyaikkal. A férfi halat dobott a levegőbe. Az egyik madár elkapta röptében, egy másik pedig Auster vállára szállt. Elgondolkodtam, vajon igaz-e, amit apám mondott mindig a sirályokról. Ha igen, akkor egyikük talán Crane volt.

A legénység felkészítette a Marigoldot a kikötésre. Ahogy elnéztem a többi hajót a kikötőben, nem mi voltunk az egyetlenek, akik átszelték a vihart. Repedt árbócok, szakadt vitorlák és összekarcolt hajótestek tűntek fel a móló mentén. A kikötő munkásai sokat kereshetnek jövő héten, az ő megélhetésük nagyban függött a Szoros-öblöt rendszeresen felkavaró viharoktól.

A kikötőben álló hajók több mint fele Szent címerét viselte, és én a legkevésbé sem lepődtem meg ezen. Még azután is, hogy elvesztette a Pacsirtát, apám üzlete jelentősen növekedett az elmúlt években. Anyám mindig is csodálta ezt a tulajdonságát: az apám sosem veszített, és mindig többre volt éhes. Nem lehetett tudni, hány hajó volt a tulajdonában.

Willa a főhorgony mellé guggolt, én pedig megragadtam a kötelet, amíg ő kioldozta a csomót.

- Mi lesz, ha Zola rájön, mi történt Crane-nel?

- Már tudja.

Erősen megmarkoltam a kötelet. Nem csak West miatt aggódtam.

- Mit fog tenni?

- Zolának nagyobb bajai vannak ennél - vont vállat a lány.

- Nagyobb annál, hogy leölik a legénységének tagjait?

- Volt egy kis összetűzése egy bastiani drágakő-kereskedővel, aki évekkel ezelőtt meghiúsította az egyik tervét. A Névtelen tengeren legfeljebb csak úszni tudna, ha nem akarja, hogy elvágják a torkát. Most, hogy Szent felügyeli a Szoros-öböl kereskedelmét, Zola kétségbe van esve. Ezért tartotta rajtunk a szemét. Nem tudja kiterjeszteni a kereskedelmi útvonalát, úgyhogy muszáj itt nyeregben maradnia. Tudja, hogy Szentnek nem árthat, ezért szabotálja a kisebb hajókat, hogy ne erősödhessenek meg.

A kereskedelmi háború a Névtelen tenger és a Szoros-öböl között apámnál is idősebb volt. Mindig is a Szoros-öbölnek volt vezető szerepe a rozs termesztésében és kereskedelmében, a drágakövek azonban Bastianhoz tartoztak. Mindkét nagyhatalomnál kulcsfontosságú volt, hogy bőkezűen lefizessék a céhmestereket.

Ez a világ pengeélen táncolt.

- Miféle drágakő-kereskedőről van szó? - kérdeztem.

- Az egyetlenről, aki számít. A Kereskedelmi Tanács eddig nem adta meg Hollandnak az engedélyt, hogy a Szoros-öbölben is kereskedhessen, de most már csak idő kérdése. Akkor Zolának már nem lesz hová bújnia.

Holland már jóval a születésem előtt is legendának számított. Ő volt a drágakő-kereskedelmet uraló bastiani birodalom feje. Szent üzlete az övéhez képest csak csepp volt a tengerben. Holland olyan nő volt, aki félelmetes hatalmat gyakorolt a céhekre. Ha a Kereskedelmi Tanács valaha megadja neki az engedélyt, hogy a mi kikötőinkben is dolgozzon, azzal ellehetetleníti az összes itteni szervezetet, köztük az apámét is.

Odalent a halászok már összegyűjtötték a halcsapdáikat az erősen hínárszagú levegőben. Auster és Willa ledobták a nehéz köteleket a kikötőmunkásoknak, akik lassan a móló felé húztak minket. A kikötőmester, hóna alatt egy kötegnyi pergamennel felénk sétált.

- Marigold! - kiáltotta, ahogy megállt a móló szélén.

- Szólj Westnek, rendben? - mondta Willa, és megragadta a horgonyt.

A lány válla fölött a kormányos kabinjának bezárt ajtajára pillantottam. West és Hamish még hajnal előtt eltűntek, valószínűleg előkészítették a főkönyvet Szentnek. A vihar miatti veszteség következményekkel jár, és apám nem a megértő jelleméről volt híres.

Bekopogtam az ajtón, majd hátraléptem. Mély lélegzetet vettem, és próbáltam összeszedni az erőmet, hogy elbúcsúzzak. Vége azoknak az időknek, amikor kora reggelente Jeval szikláiról lestem a Marigold vitorláit. Többé nem utazom Speck hajóján a gátszigetekre tűzkőtől duzzadó erszénnyel, és nem fogom látni Westet, aki a móló végén vár rám. A gyomrom összeszorult, és hányingerem támadt. Nem szívesen gondoltam bele, hogy többé nem láthatom őt. És nem örültem, hogy így érzek.

Lépéseket hallottam odabentről, majd az ajtó nyikorogva kinyílt. Hamish állt mögötte. Mögötte az asztalon egész halomnyi rézpénz hevert, alatta nyitott térképpel.

- Mi az? - dörrent rám West. Megfordultam, és megláttam őt a folyosón ácsorogni.

- Ó, azt hittem, hogy... - hebegtem. A hajótest mélyére vezető sötét lépcsők felé pillantottam. - A kikötőmester téged keres.

West bólintott, és közelebb lépett. Észrevettem, hogy a kezében az övemet és a kabátomat tartja. Ahogy elsétált mellettem, a kezembe nyomta a holmit.

Az ajkamba harapva néztem a varratokkal átszelt bőrkabátra. A kormányos nem viccelt, amikor azt mondta, hogy tűnjek el a hajóról, amint kikötünk Cerosban. Azt kívántam, bár ne fájna, de nagyon is fájt. Ahogy álltam a folyosón, a szívem a torkomban dobogott. Próbáltam kitalálni, hogyan köszönjek el, de West már alig várta, hogy megszabaduljon tőlem.

Az övet a derekamra kötöttem, és megszorítottam. Végigsimítottam még egyszer az egyik oszlop lakkozott fafelületén, és végignéztem a hajón. A Marigold még vihartól csapzottan is gyönyörű volt. Tudtam, hogy hiányozni fog.

Odalentről kiáltások hallatszottak, mialatt Hamish leeresztette a létrát. A férfi ezután a kabátzsebébe nyúlt, és átnyújtott egy összehajtott pergament.

- Térkép. Ez egy nagy város.

- Köszönöm - feleltem. Elvettem a térképet, és elmosolyodtam a ritka kedvességen.

- Vigyázz magadra odakint - szólt Willa csípőre tett kézzel. A nap vérvörösre színezte az égésnyomot az arcán, de már láthatóan gyógyult a heg. Most, hogy Crane már a tengerfenéken volt, talán a szemmel láthatatlan részek is gyógyulásnak indulhatnak.

- Fogok.

- Valamiért nem hiszek neked - vigyorodott el a lány.

Paj a kezét nyújtotta, én pedig elfogadtam. A férfi megszorította a tenyeremet.

- Sok szerencsét, kotró.

- Köszönöm.

Paj mögött Auster könnyed mosolyt villantott rám.

- Fable - szólt West. Felém sétált a fedélzeten keresztül, majd a szélben lobogó ingével megállt előttem.

- Köszönöm - mondtam, és a kezemet nyújtottam neki. A férfi valamilyen okból vállalta a kockázatot, és felengedett a Marigoldra. Ha már soha többé nem láthatom, azt akartam, hogy legalább tudja, értem a helyzetet.

Ő azonban nem fogadta el a kezem. Bizonytalanul állt előttem, és mindenhová nézett, csak rám nem.

- Mindig tartsd begombolva a kabátod, a késed pedig legyen olyan helyen, ahol könnyen elérheted. Ne cseréld el semmire a szerszámaidat, még akkor se, ha nincs mit enned. És ne aludj az utcán - mondta. Felemelte a kapucnit a fejemre, miközben egészen a nyakamig begomboltam a kabátot. - Ne hívd fel a figyelmet magadra. Ebben a városban jobb, ha nem vagy senki, mint ha valaki lennél.

Akármit is akart még mondani, meggondolta magát, és inkább nagyot nyelve becsukta a száját. Újra felemeltem a kezem, és vártam, hogy megfogja. Ezúttal így is történt. Az ujjainkat egymás csuklójára fontuk, és a férfi szemébe néztem.

- Köszönöm, West - mondtam halkan.

West nem mozdult. Úgy nézett ki, mintha levegőt se vett volna. El akartam engedni, de ő még jobban szorította a kezemet. Felgyorsult a pulzusom, amikor maga felé húzta a karomat, és a sebhelyem láthatóvá vált a kabátujj alatt.

- Komolyan mondom, Fable - lehelte West. - Légy óvatos.

West ujjai ellazultak a karomon. Hevesen dobogó szívvel hátrébb léptem. Lesütött szemekkel átléptem a korláton a kötéllétrára. A férfi végignézte, ahogy lemászom a himbálózó létrán, és amint a csizmám a zsúfolt mólón koppant, valami az oldalamba csapódott. Előreestem, és a karommal a hajótestbe kapaszkodtam, nehogy a vízbe essek.

- Nézz a lábad elé! - viharzott el mellettem egy széles vállú férfi, kezében egy láda hallal. Vissza sem nézett.

Visszahúztam a kabátom ujját, hogy eltakarjam a sebhelyemet, és a tömegbe nyomultam. A kikötőt, amely legalább hatszor nagyobb volt a derni kikötőnél, élénk zsibongás járta át. Az emberek forgatagában kacskaringózva megtaláltam a főutat a város felé, és még egyszer visszanéztem a Marigoldra. A hajó majdnem a móló végén kötött ki, a faszerkezet a méz színét idézte a napfényben. West a fedélzeten állt, és karba tett kézzel nézett rám.

Még egyszer, utoljára a szemébe néztem. Reméltem, hogy a férfi tudta, anélkül, hogy kimondtam volna.

Igenis tartoztam neki. Mindenemet neki köszönhettem.

A kormányos még egy pillanatig nézett engem, majd végül elfordult, és eltűnt a hajón. Mély levegőt vettem, hogy leküzdjem a szemembe gyűlő, szúró könnyeket.

A kufárokhoz sétáltam, akik egymás hegyén-hátán árulták a portékáikat a Waterside felé vezető mólón. A különböző hajók legénységei, akik épp most kötöttek ki, már a város kocsmái felé tartottak, alkalmi partnerek és több üvegnyi rozsszesz reményében.

Szent bázisa Pinchben volt, vagyis egy kétes sikátorban, ahová tisztességes ember biztosan nem teszi be a lábát. Azok, akik mégis, nagy valószínűséggel apám támogatásának köszönhetően éltek túl, emiatt jó sok ember tartozott Szentnek. Többek között ennek köszönhetően tudta felépíteni a birodalmát. Tudta, hogyan érje el, hogy mások tőle függjenek.

Valaki ismét nekem nyomódott, mire én megbotlottam, és egy oszlopnak csapódtam. De ahogy megláttam a fényesített csizmát a hosszú, zafírkék kabát alatt, minden gondolatom halvány suttogássá halkult.

Ahogy felnéztem, a kikötő káosza elcsendesült, és a dübörgő szívemen kívül minden más lelassult. A levegő égette a mellkasomat, és úgy éreztem, belefulladok a hirtelen rám törő emléktengerbe.

A férfi hátrapillantott a válla fölött, miközben elhaladt mellettem, és szorosan megfeszítette szögletes állkapcsát.

Ő volt az. Szent.

A kereskedő, aki felépített egy egész birodalmat. Az apám, aki otthagyott. A férfi, aki ezernyi könyörtelen vihar erejével szerette az anyámat.

Szent pislogott, a szeme egy pillanatra megcsillant a kalapja alatt, majd újra lesütötte a tekintetét.

Aztán, mintha csak képzeltem volna, továbbsétált.

HUSZONEGY

Látott engem.

Látott, és pontosan tudta, ki vagyok. Láttam az összeszorított öklén, miközben hátranézett a válla fölött. Az állkapcsa mozgásán, amikor a tekintetünk találkozott. Felismert.

Szent tudta, hogy sikerült eljutnom Cerosba, és azt is, miért. Mint ahogy én is tudtam, miért sétált tovább. Sosem szegtem meg az ígéretet, amit tettem neki. Clove-ot leszámítva egyetlen ember sem tudta egész Szoros-öbölben, hogy ő az apám, és Szent nem venne tudomást rólam csak úgy, nyilvánosan. Nem kockáztatná, hogy bárki elgondolkodjon rajta, vajon ki lehetek.

Az apám eltűnt a kikötői munkások forgatagában, és biztos léptekkel haladt az öbölbe tartó hatalmas hajó felé, amelynek elővitorláján az ő címere díszelgett.

A homlokomba húztam a kapucnimat, és alig kaptam levegőt. Égett a torkom, és a szememet könnyek szúrták. Szent egy cseppet sem változott, ugyanúgy nézett ki. Hogy lehetséges ez? Pontosan ugyanolyan jóképű, zord férfi volt, mint amikor utoljára láttam.

A kereskedőház nyitását hirdetve megszólaltak a harangok. Megfordultam, és az egyik kezemmel egy oszlopba kapaszkodtam. Szent találkozik az érkező hajóinak kormányosaival, azután visszatér a Pinchben lévő házába. És én ott fogok várni rá.

Felmásztam a lépcsőn, és megálltam Waterside kovácsoltvas kapuja előtt. Ez volt Ceros legszörnyűbb nyomornegyede, egy sor mocskos sikátor, amely párhuzamosan fut a kikötőn túli tengerparttal. Waterside mögött a város labirintusként terült szét. Az utcák és a sikátorok szoros csomókként értek egymásba, minden egyes ablakból és ajtóból embertömegek folytak. Ez volt a Szoros öböl legnagyobb kikötője, itt volt minden üzlet és kereskedő csomópontja, de a Névtelen tenger fényűző városaihoz képest még így is aprónak bizonyult volna.

Elővettem a térképet, amit Hamishtől kaptam, és kihajtogattam a sikátor sáros falán. Ha mögöttem volt a kikötő, akkor Pinchnek északkelet felé kellett lennie. Nem volt könnyű az odajutás, talán ezért is választotta Szent ezt a helyet székhelyéül. Senki sem számított volna rá, hogy egy ilyen gazdag üzletember a város legocsmányabb szegletében tanyázzon.

Lábujjhegyre álltam, és megpróbáltam kiszúrni a hidakhoz legközelebb eső létrát. A következő árus mellett láttam néhány elmosódott árnyat a háztetők felé mászni. Az összehajtott térképet a kabátomba gyűrtem, és a főutcára fordultam. Az utcán egész tömeg csoportosult, az emberek krumpliskosarakkal és búzazsákokkal nyomakodtak a piac felé.

Az utca forgataga a téren sem csillapodott, ahol színpompás napernyők borították rózsaszín árnyékba a piacot. A poros levegőt átjárta a sült hús illata, és az árusok standjai kígyózó sorokban fonták be a teret: gyümölcsökkel, halakkal, és különféle vásznakkal megrakodott asztalaik mindenféle színben pompáztak.

Keresztülvágtam a tömegen, és a hidakat figyelve igyekeztem megjegyezni az útvonalamat. Az övemet és a pénzes erszényemet biztonságosan az ingem alá rejtettem, ahonnan senki sem veheti el anélkül, hogy átvágná a kabátomat. A kezemmel ösztönösen a gombok közé nyúltam, hogy kitapintsam a késem markolatát.

Egy alacsony nő, aki egy hatalmas, ezüst halat vetett át a válla fölött, a tömegbe tolakodott. Követtem őt a résen át, amit az emberek között szorított magának. Egész közel maradtam hozzá, míg át nem értünk a piac túloldalára. Megtaláltam a sort a létrához, és amikor én következtem, felmásztam a kötélen. A városon átfújó hűvös szél a bőrömet simogatta, ahogy egyre magasabbra értem, és elhalványult a város erős szaga. Mélyen beszívtam a friss levegőt, és a híd hálókorlátjának támaszkodva vártam, hogy haladjanak az emberek előttem. A deszkák imbolyogtak a lábam alatt, gyengéden hintáztak. Ujjaimmal a kötélbe kapaszkodva Cerost néztem. A magasodó téglafalak és a rongyos háztetők a város minden négyzetcentiméterét lefedték, és hidak keszekusza rendszere szőtte őket egybe.

Kelet felé már láttam Pinchet. Az volt a látkép legalacsonyabb, de legsűrűbben lakott része, ahol egymás hegyén-hátán álltak az omladozó épületek.

- Kisasszony? - húzta meg egy kislány a kabátom szegélyét. Feltartott egy fehér selyemzsebkendőt, amelybe kék cérnával hajót hímeztek. - Apró?

A kislány kék szeme szinte fehérnek tűnt a vakító napfényben.

Lenéztem a ráncos anyagdarabra, amelyet a koszos kezében tartott. A minta hatalmas kereskedőhajót ábrázolt, négy árbóccal, és több mint egy tucat vitorlával.

- Sajnálom - ráztam a fejem, és továbbmentem.

Óvatosan elindultam a híd túloldala felé, szorosan az egyik oldalon haladva. Egy időben még kívülről tudtam az utat Pinch felé, a hidakon azonban könnyű volt eltévedni. Ha nem vigyáz az ember, könnyen az ellenkező irányban találhatja magát. Megfordultam, és kelet felé haladtam, míg meg nem láttam az északra vezető hidat. A késő délelőtti nap teljes erejével sütött, és beragyogta az egész kikötőt. Ilyen messziről azonban még a Marigoldot sem ismertem fel.

A távolban megszólaltak a torony harangjai. Ezzel jelezték a piac végét. Egy pillanattal később egész tömegek másztak a kötéllétrákra. Felléptem az egyik erősen himbálózó hídra, és akkor megéreztem a szagot. Pinch bűze szinte égette az ember légutait, és napokig nem ürült ki onnan. A városrész lakóinak pedig egyenesen a részévé vált a szag.

Az utcák alattam egyre sötétebbnek és sárosabbnak tűntek, ahogy a híd lejteni kezdett, majd véget ért. A földre vezető kötéllétrát is ugyanaz a mocsok borította, mint az utcát. Felhúztam az ingem gallérját, hogy eltakarjam az orromat, és visszafojtott lélegzettel másztam le. Az épületek még ebben a napszakban is sűrű árnyékot vetettek a negyedre. A szűk utcán vad kutyák ugatása és gyerekek sírása visszhangzott. Újra előhúztam a térképet, hogy meghatározzam a megfelelő irányt.

A hely pontosan ugyanúgy nézett ki, mint négy évvel ezelőtt, habár most mintha mindenből több lett volna - sárból, emberből, elutasításból. A magasra húzott falak között alig lehetett látni az eget.

Követtem a főutcából leágazó sikátort. Néhol olyan szűk volt az épületek közötti járat, hogy csak oldalazva fértem el. A magas ablakokból kíváncsi szemek leselkedtek rám a kiterített, száradó vásznak között. A távolban ismerős, törött boltív kanyarodott az épületek fölött. A rozsdás vasdarabok a Szent címerét díszítő vitorlaháromszögeket idézték. Arra vettem az irányt a lemenő nappal egyre hűvösödő levegőben.

A sikátor ismét kiszélesedett, helyet adva egy sornyi faajtónak. Az összes zöld volt, egyet leszámítva - az egyik ajtó élénkkék színben pompázott, rajta bronz kopogtatóval, amely a tengeri démon arcát formálta. A démon szélesre tárt szemekkel nyújtotta rám a nyelvét.

Szent bázisa.

Egyre több szempár leselkedett rám felülről. Valószínűleg Szent lefizette őket, hogy figyeljenek. De pontosan tudtam, hogy juthatok be. Már legalább százszor megcsináltam. Kigomboltam a kabátomat, levettem, és hosszában az övembe tömtem. Az ujjaimat a fehér agyagfal hasadékaiba mélyesztettem. A kezem már nagyobb volt, mint amikor legutoljára felmásztam itt, de a repedések és a kapaszkodók nem változtak. A lábamat a kopogtatóba illesztve felhúztam magam. Amikor a kis ablak sarka elérhető távolságba került, felléptem a párkányra, és az ujjaimat a szegélybe akasztva átlendültem.

A könyökömet két faléc közé illesztve elővettem a vésőmet. A szerszám éle könnyedén utat talált magának, én pedig benyúltam, és elhúztam a reteszt. Aprócska ablak volt, úgy kellett bepréselnem magam. Először bedobtam az övemet, majd a csípőmet felemelve bepréseltem magam a helyiségbe. Durván landoltam a csempén, a bordáim közé nyilalló éles fájdalomtól felnyögtem, majd újra talpra álltam.

A szobában sötét volt, egyedül a kis ablakon át szűrődött be némi fénysugár. Kerestem egy lámpást. Addig tapogattam a polcokat, míg a csizmám orra bele nem ütközött egy asztalba, amelyen találtam egy gyertyát. Amikor meggyújtottam egy gyufát, majd az arcom elé emeltem a gyertyát, visszatért a gombóc a torkomba.

Térképek. Diagramok. Listák. Táblázatok.

Egy bronz iránytű, amelynek az ő nevét vésték az oldalára.

Szent.

Minden ugyanolyan volt. Éppen úgy, mint ő. Mintha az elmúlt négy év meg sem történt volna, mintha nem is telt el volna idő. Apám még mindig itt volt, még mindig vitorlázott, kereskedett, üzletelt, hajókat épített.

Mintha én sosem léteztem volna.

HUSZONKETTŐ

Négy évvel ezelőtt

A harangok éles kongása rengette meg az éjszakát, amikor apám értem jött. A függőágyamban feküdtem, zavarodottan és karikás szemekkel.

Nem értettem, mi történik, amíg ki nem nyílt előttünk a csapóajtó: a villám olyan erősen csapott be a hajótól nem messze, hogy kis híján elvakított. A mennydörgés fájdalmasan visszhangzott a fülemben. A szemem előtt táncoló sötét foltok elvakítottak, hevesen pislogtam, hogy kitisztuljon a látásom.

Szent a kabátjába burkolt, ahogy csak tudott, azután kiviharzott a süvítő szélbe, a dühösen záporozó esőbe.

Sosem láttam még ilyen esőt.

- Anya! - üvöltöttem apám válla fölött, de a fedélzet üres volt. Felnéztem a viharfelhőkre odafönt, és felsikoltottam. A Pacsirta főárbóca kettétört.

Pontosan tudtam, mit jelent ez. Ha eltörik a főárbóc, nincs menekvés.

Elhagytuk a hajót.

Kimásztam Szent kabátjából, és a kezei közül kicsúszva olyan keményen ugrottam a fedélzetre, hogy még a lélegzetem is elakadt.

- Fable! - kiáltotta apám. Hatalmas hullám csapott át a taton, ledöntve őt a lábáról. Az ajtóhoz rohantam.

- Anya! - üvöltöttem, de a saját hangomat sem hallottam. Csak a szél süvítése és a hajó jajongása hallatszott.

Valaki hátrahúzott, a karjai közé szorított, majd újabb arc jelent meg a szemem előtt. Clove. Szent dobott az irányába, az elárasztott fedélzeten végigcsúszva pontosan nekiütköztem.

Clove nem hezitált. Felmászott a korláton, szorosan magához szorított, és a szélbe ugrott. A sötétségbe zuhantunk, iszonyú robajjal csapódtunk a vízbe, majd hirtelen minden elcsendesült. A dühöngő vihar zaját felváltotta a tenger mély búgása. A felszín alatt mozdulatlan testek lebegtek a fekete vízben, és a rég elsüllyedt hajók árbócai megcsillantak alattunk a villámcsapásban.

Amikor feljöttünk a felszínre, köhögtem, és remegő kezekkel kapaszkodtam Clove-ba.

Szent hirtelen mellettünk termett.

-Ússz! - üvöltötte.

A dobhártyaszaggató mennydörgés olyan volt, akár az ágyúlövés. A vízbe ugrottam. A Pacsirta teste kettétört. Pontosan középen.

- Ússz, Fable!

Még sosem hallottam ilyennek apám hangját. Sosem láttam még, hogy az arca eltorzult volna a félelemtől.

Szeltem a vizet, úsztam, ahogy csak tudtam a süllyedő hajó húzásával ellentétesen. Szent velem maradt, minden hullámnál felbukkant mellettem. Olyan sokáig úsztunk, hogy nem éreztem már sem a karomat, sem a lábamat, és a gyomrom félig megtelt tengervízzel. Amikor feltűnt előttünk egy lámpás narancssárga fénye, süllyedni kezdtem. Clove megragadta az ingemet, és maga után húzta ernyedt testemet a vízfelszínen. Amikor újra kinyitottam a szemem, Szent erős kezei egy kisebb csónakba húztak.

- Anya... - sírtam, és figyeltem a távolban süllyedő Pacsirtát. - Anya, anya, anya.

Szent szó nélkül mászott utánam a csónakba. Vissza se nézett. Egyszer sem.

A csónak apró vitorláját csak másnap reggel húztuk fel, amikor elült a vihar, és a tenger álomba merült. Én a tatban ültem, és vödörrel mertem ki a tengervizet, amíg ki nem ürült a csónak. Szent le sem vette a szemét a horizontról. Csak ekkor vettem észre, hogy a férfi, aki kihúzott a vízből, megsérült: sápadt arca elárulta a sorsát. Néhány órával később meghalt, és Szent még az utolsó lehelete előtt kidobta a testét a csónakból.

A következő reggelen érkeztünk Jeval homokos partjára. Még sosem voltam a tűzkőben gazdag szigeten, amelynek zátonyain anyám már sokszor merült. A homokra feküdtem, és éreztem, ahogy a hullámok a lábamat simogatták. Clove elment élelemért és vízért, apám pedig elővette a kését.

- Bízol bennem? - kérdezte, és rémisztő nyugalommal nézett a szemembe.

Bólintottam, mire ő érdes ujjai közé fogta a kezemet, és maga felé fordította az alkarom lágy bőrét. Fogalmam sem volt, mire készül, míg a kése hegyével ki nem ontotta az első csepp véremet.

El akartam húzódni, de apám szigorú tekintetétől megdermedtem. Az arcomat a térdem közé temettem, és próbáltam nem üvölteni, miközben vágott. Lágy, gömbölyű vonalakat vésett a bőrömbe, a csuklómtól egészen a könyökömig. Mikor befejezte, a vízhez vitt, hogy lemosson, majd a szétszaggatott inge darabjaival bekötözte a sebemet.

Clove visszatért egy vödörnyi kagylóval, amit a parton szerzett. Tüzet raktunk, és csendesen elfogyasztottuk sovány vacsoránkat. A gyomrom felfordult az alkaromat égető fájdalomtól, a szívem pedig anyám elvesztése miatt sajgott. Még csak nem is beszéltünk róla. Ami azt illeti, a Jevalon töltött idő alatt egyszer sem beszéltem anyámról.

Meg sem kérdeztem, mi történt. Ha életben maradt volna, Szent sosem hagyta volna őt hátra.

A parton aludtunk, és amikor feljött a nap, Clove előkészítette a csónakot. Amikor azonban én is a vízbe gázoltam, hogy kövessem, apám a vállamra tette nehéz kezét, és közölte, hogy nem mehetek velük. Rám nézett, az arckifejezését lehetetlen volt kiolvasni. Nem értettem. Háromszor is elmondta, mire a szavak összeálltak a fejemben. A kezem reszketni kezdett.

- Miért? - kérdeztem rekedten. Próbáltam nem mutatni a kétségbeesésemet. Apám utálta, ha valaki kétségbeesett.

- Mert téged nem erre a világra teremtettek, Fable - felelte. Egy pillanatra azt hittem, könnyeket látok csillogni a szemében, és a hangja elcsuklott az érzelemtől. Miután azonban pislogtam egyet, visszatért a maszk, akit apámnak ismertem.

- Szent... - kezdtem. Nem akartam könyörögni. - Ne hagyj itt!

A hajóra néztem, ahol Clove várakozott. Ő azonban nem nézett rám, a válla olyan keményen megfeszült, akár egy szikla.

- Ha megígérsz valamit, én is teszek neked egy ígéretet.

Hevesen bólintottam, mert azt hittem, meggondolta magát.

- Élj túl. Juss ki a szigetről. És ha legközelebb látlak, megadom neked, ami a tiéd.

Az arcába néztem.

- És ha sosem látlak többé?

Szent azonban elfordult, a keze kicsúszott az ujjaim közül, és elsétált.

Nem mertem sírni, amíg be nem szállt a csónakba. Egy nyikkanást sem hallattam. Aztán a könnyeim forró patakokként folytak az ingemre. A szívem olyannyira összeszorult, hogy már attól féltem, meg fog állni. Belül minden porcikám sikított.

És amikor eltűnt a kis, háromszög alakú vitorla, egyedül maradtam.

HUSZONHÁROM

Apám rojtos bőrfotelébe süppedtem az asztala mögött, és mélyen beszívtam pipafüstjének meleg illatát. A szag az egész szobát átitatta: édes fűszeressége olyan ismerős volt, hogy belesajdult a mellkasom.

Anyám nyomai mindenhonnan visszaköszöntek.

Az ablakpárkányon az ő iránytűje hevert. A padlón egy apró ládában kotrószerszámokat fedeztem fel. Az ajtó mellett türkiz selyemsál lengett egy rozsdás szögre akasztva. Ha becsuktam a szemem, még mindig láttam ezt a sálat anyám nyaka körül, és a hosszú hajfonatát, ahogy a vállára omlott.

Úgyhogy inkább nem csuktam be a szemem.

Ahogy a nap lement, gyertyákat gyújtottam, úgy néztem ki Pinchre. A sötét ablakok mögül még mindig figyelő tekintetek leselkedtek. Azon tűnődtem, megismernék-e bárkit is közülük. Felismeri-e bennem bárki a kislányt, aki egykor Szent nyomában járta az utcákat.

A vállam fölött az aranyozott tükörre pillantottam a falon. Az ezüst már elkezdett hullámosodni az üveg mögött, és ettől úgy tűnt, mintha vízalatti képet mutatna.

Ott voltam, a közepén.

Megmerevedtem. Nem ismertem fel a lányt, aki visszanézett a tükörből. És valahogy mégis.

Pont úgy néztem ki, mint ő. Hasonlított rá minden formám, a színeim, az állkapcsom íve.

Az évek megváltoztattak. Természetesen magasabb lettem, és a csípőmnek is volt már íve, amelyről eddig nem is tudtam. A szeplők, amelyek egykor csak az orromat hintették, már úgy megszaporodtak, hogy össze sem tudtam számolni őket. Sok közülük egyetlen folttá olvadt össze. Vörös hajam sötétebbé vált, a színe a fényekkel változott. Valami miatt nem esett jól így látnom magamat. Nyugtalanított.

Megérintettem az arcomat, az ujjam hegyével végigsimítottam a csontjaim formáját. A kezem megállt a levegőben, amikor megéreztem - mintha óriási, mélyről jövő áramlat rohant volna át a belsőmön.

Isolde.

Éreztem őt, mintha csak mögöttem állt volna a szobában. Mintha a melegsége a bőrömön táncolt volna. Valami megvillant a polcon. Hunyorítva próbáltam a halványzöld ragyogásra fókuszálni.

Egy nyitott fadobozban olyasmit vettem észre, amit felismertem. Valamit, amiről sosem gondoltam volna, hogy újra látom.

Éles fájdalom nyilallt a bordáim közé, a szememet elöntötték a forró könnyek. Nem lehet igaz!

Az egyszerű medál a dobozban pihent, a hozzá tartozó ezüstlánc ölelésében. Egy zöld tengeri sárkány. Nem igazán ért semmit. Leszámítva, hogy az övé volt.

Minden nap láttam ezt a nyakláncot, ahogy anyám fölém hajolt, és megcsókolt. Mikor a zátonyokban merültünk, a nyaka körül lebegett a vízben. Aznap éjjel is viselte, amikor meghalt.

Hogy kerülhetett ide?

Óvatosan felemeltem a medált, mintha attól félnék, hogy köddé válik a kezemben.

Az ablakon túlról hangok szűrődtek be, mire az ujjaim összezáródtak a nyakláncon, és kinéztem.

Szent kék kabátja, az egyetlen színfolt a komor sikátorban, megvillant a halvány fényben. Az emberek elálltak az útjából, ahogy közeledett, mintha néma alakja csíkot húzott volna maga előtt. Mindig is ilyen volt.

Újra reszketni kezdtek a csontjaim, kezemet a kabátom zsebébe vágtam. A nyaklánc az ujjaim köré fonódott, miközben a székbe süppedtem. Kihúztam magam, és az ajtó felé fordultam.

Az ajtó mögött cipők koppantak, és a férfi várt egy pillanatot, mielőtt a zárba illesztette volna a kulcsát. Próbáltam megnyugtatni zakatoló szívemet, de a homlokomon árulkodó izzadságcseppek gyülekeztek. Az ajkamba haraptam, hogy megfékezzem a remegésem.

Ahogy az ajtó kinyílt, hűvös levegő áramlott a helyiségbe. A férfi, akit sosem hívhattam apámnak, előttem állt, jégkék szeme megkeményedett a gyertyafényben.

Megdermedtem, még levegőt sem voltam képes venni.

-Én...

- Fable. - Mély, rekedtes hangja betöltötte a csöndes szobát.

Felismert a kikötőnél. Tudtam.

Becsukta az ajtót maga mögött, előrébb sétált, és mindkét kezével az asztalra támaszkodva az arcomba nézett. Hevesen pislogva igyekeztem elhessegetni a szemembe szökő könnyeket, de hiába. Vártam, hogy megszólaljon, és próbáltam kitalálni, vajon mit fog mondani. Hogy mit tesz. De ő csak bámult rám.

- Az egyik hajódnak fizettem az útért - mondtam, és úgy csengett a hangom, akár egy idegené.

- A Marigold.

- Úgy van - bólintottam.

A padló recsegett, ahogy a férfi a polchoz sétált, és megtöltötte a pipáját.

- Hol van Clove? - kérdeztem. A navigátor mindig Szent közelében volt, és kíváncsi voltam, mit szólna, ha látna.

- Elment.

- Elment?

Szent rágyújtott, és mélyen beleszívott a pipába, mire a levelek felizzottak benne.

Ez nem lehetett igaz. Clove és Szent már a születésem előtt is együtt dolgoztak. Kizárt, hogy Clove elment volna apám hajójáról. Hacsak.

Letöröltem egy kóbor könnycseppet a szemem sarkából, amikor megértettem, mire célzott ezzel. Clove meghalt. És ha Clove meghalt, Szent egyedül maradt. Ettől a gondolattól úgy éreztem magam, mintha a fekete víz alá merültem volna, miközben fölöttem némán cikázik egy villám.

- Láttam a hajóidat Dernben, és itt, a kikötőben is - szipogtam, hogy témát váltsak. - Hány van most?

- Huszonnyolc. - Szent leült a székre előttem.

Elkerekedett a szemem. Legfeljebb húszra tippeltem volna. Az, hogy majdnem harminc hajót vezetett a címere alatt, már többet jelentett egyszerű kereskedelmi láncnál. Ha ennyi hajója volt, akkor már nem pusztán az a feltörekvő kereskedő volt, akit négy évvel ezelőtt ismertem. Egészen a létra tetejére mászott.

- Megcsináltad - suttogtam mosolyogva.

- Mit?

- Megnyitottad az utat a Névtelen tenger felé.

Szent mélyet szippantott a pipából, majd a füst lassan kiszivárgott az ajkai közül.

- Pont, mint Isolde...

- Ne mondd ki a nevét! - Szent megfeszült, a szeme összeszűkült.

Oldalra döntöttem a fejem, úgy próbáltam olvasni az arcában. A férfi azonban olyan volt, akár egy erőd. Egy szakadék, amelynek nem volt vége. Kevés olyan dolog volt, ami kiborította, és nem gondoltam volna, hogy anyám neve is ilyen.

Nem erre a köszöntésre számítottam. Nem gondoltam, hogy meleg fogadtatásban lesz részem, nem vártam sem ölelést, sem más érzelemkifejezést, de még csak annyit sem kérdezett, mi történt velem, miután Jevalon hagyott. Sem azt, hogyan éltem túl, vagy hogy hogy jutottam Cerosra.

- Azért jöttem, amit megígértél - mondtam. A haragom átitatta a szavaimat.

Az apám szeme körül elmélyedtek a ráncok, miközben egy hosszú pillanatig tanulmányozott. A szájába vette a pipát, felállt, betolta a recsegő széket, és a polchoz sétált. Felemelt egy kötegnyi poros könyvet, és az asztalra tette őket.

- Az örökséged - mondta.

- A micsodám? - Előrehajoltam.

Elővett egy vastag, feltekert pergament a polc hátuljából, és elém dobta az asztalra. Lassan, reszkető ujjakkal felvettem. Szent figyelte, ahogy kibontom, a gyertyafény elöntötte a kifakult térképet. A Viharcsapda.

- Nem értem.

Szent elővett egy rézérmét a kabátjából, és a térképre helyezte egy ponton, a jobb felső sarkához közel.

- A Pacsirta.

Egyre erősebben égett a bőröm, a forróság elöntötte a testemet, a fejemben vihar tombolt.

- Mi?

Szent az ujjával az érmére mutatott.

- Ott van. A tiéd.

A szempilláimon keresztül meredtem rá.

- Neked tartogattam.

- Sosem mentél vissza érte?

- Egyszer. - Szent megköszörülte a torkát, és az ujjaim még erősebben fonódtak a medálra a zsebemben. Hát így került hozzá. Visszament érte. Isolde-ért. - De a rakományt ott hagytam.

- Egy vagyon volt azon a hajón - mondtam elhaló hangon.

- Csak három ember élte túl azt az éjszakát. - Egy pillanatra úgy tűnt, az emlék fájdalmasan apámba hasít. - Csak hárman tudták, hol süllyedt el a Pacsirta.

Én, Szent, és Clove.

- A tiéd - mondta.

Felálltam, elsétáltam az asztal mellett, és a karomba zártam őt. A fejemet a vállába fúrtam. Ő csak mereven állt, a feszültség érezhetően egyre nőtt benne. De nem érdekelt. Az elmúlt négy év minden egyes napját azzal töltöttem, hogy próbáltam visszajutni hozzá. Minden egyes nap azon tűnődtem, vajon megtartja-e az ígéretét.

Igen.

A Pacsirta a Viharcsapdában szunnyadt, anyámmal együtt. És engem várt. Minket.

Elég pénz és drágakő volt ott, hogy azt tehessek vele, amit csak akarok. Négy éven keresztül minden egyes nap kotortam, de ezután nem kell majd hiányt szenvednem semmiben.

A szememet törölgetve elengedtem az apámat.

- Mikor megyünk?

Ekkor az arca megváltozott, a tekintete megkeményedett.

- Nem megyünk.

Rábámultam.

- Azt a hajót ott hagytam neked a tenger fenekén. Ha akarod, menj el érte.

- De azt hittem... - Elakadt a szavam. - Azt mondtad, megadod nekem, ami az enyém.

- Így is tettem.

- Azt hittem, hogy helyem lesz itt. - Lassan visszatért a hangom. - Azért jöttem, hogy veled legyek. Hogy belépjek a legénységedbe.

- A legénységembe?

- Jó kotró vagyok, és még jobb kőérző. Nem olyan jó, mint Isolde volt, de.

- Ne. mondd. ki. a nevét. - A hangja élesen csengett.

- Nem értem - leheltem.

- Sosem lett volna szabad hagynom, hogy anyád a hajómra tegye a lábát. Nem követem el újra ugyanezt a hibát. - Szent felállt, és az ablakhoz sétált. Figyeltem, ahogy az izmok megfeszültek a nyakában, ahogy összeszorította a száját.

- Elutasítasz? Csak így?

- Most adtam egy egész vagyont! - A térképre mutatott.

Felemeltem a térképet, és áthajítottam az asztalon. A pergamen eltalálta Szentet, majd a földre esett.

- Nem akarom a Pacsirtát. A legénységed tagja akarok lenni.

- Nem.

Forró könnyek csorogtak az arcomon, és egyre kétségbeesettebben kapkodtam a levegőt.

- Fogalmad sincs, min mentem keresztül, hogy ide jussak!

- És most már tudod, hogyan kell túlélni ebben a világban. - Szent felemelte az állát.

- Mit akar ez jelenteni?

- A legjobb, amit érted tehettem, hogy otthagytalak Jevalon!

- Úgy érted, amit magadért tehettél. Éheztem. Halálra voltam rémülve! - A fogamat csikorgatva meredtem apámra. Azt várta, hogy hálás legyek a pokolért, ahová juttatott, és még ő arassa le a babérokat. - Elvesztettem az anyámat és az otthonomat. Te meg kiraktál a legközelebbi sziklára, és a sorsomra hagytál.

- A sorsodra hagytalak? - A hangja halkan, keserűen csengett. -

Szerinted ki látott el élelemmel? Ki tömte meg a zsebedet, hogy ki tudd fizetni az utat? - Egyre emelkedett a hangerő.

Zavarodottan bámultam rá.

- Fable, szerinted micsoda a Marigold?

- Tudom, hogy mi az az árnyhajó. Egy álca, amit arra használsz, hogy manipuláld a kereskedelmet, és információkat gyűjts. Nem vagyok hülye. West gondolom azért állt be hozzád, mert olyan sokkal tartozik, amit sosem tudna kifizetni.

- Nagyon okos. - Láthatóan elégedett volt a válaszommal.

- És ennek mi köze hozzám?

- Szerinted West akkor is felbukkant volna Jevalon, ha én nem küldöm oda? Szerinted fizetett volna neked a tűzkőért, ha nem utasítom rá?

Elkerekedett a szemem, és tátva maradt a szám. Remegő kézzel az asztalnak támaszkodtam.

- Mire célzol ezzel?

- Gondoskodtam rólad.

A mellkasomból előtörő sírás keserű nevetéssé változott. Hát persze. West tudta, ki vagyok. Egész végig. És amikor két évvel ezelőtt a gátszigetre hajózott, hogy tűzkövet vegyen, valójában engem keresett. Ezért nem akart a hajóján. Ezért nem hagyhatta, hogy bármi történjen velem.

Én voltam a legdrágább szállítmány, amit valaha a Szoros-öbölbe kellett vinnie.

A földet bámultam, és próbáltam lelassítani kavargó fejemet. Minden összezavarodott. Minden hamisnak tűnt.

- Még nem érted, és talán soha nem is fogod megérteni. De ez volt a legjobb megoldás mindkettőnknek. Megtartottad az ígéreted, és én is az enyémet. - Felvette a földről a térképet, és szorosan visszacsavarta. - Most ideje, hogy a magad útját járd, Fable.

Újabb zokogáshullám tört fel belőlem. Szégyenkezve az arcom elé kaptam a kezem. Átszeltem a Szoros-öblöt egy olyan emberért, aki valószínűleg soha nem is szeretett engem. Egy álomért, ami sosem válhatott valóra. Ebben a pillanatban nem is értettem, hogy hihettem valaha, hogy megtörténhet.

- Erős vagy, okos. Ki fogod találni.

- Ha nem jössz velem, nincs hasznomra a térkép. - A papírra bámultam. A testem hirtelen elnehezedett. - Még ha ki is találom, hogy jussak oda, sosem leszek képes áthajózni a Viharcsapdán nélküled. Te vagy az egyetlen, aki tudja az utat a zátonyok között.

Szent felém nyúlt, mire én hátrarebbentem. Ő azonban követett, felemelte a karomat, és az ingem ujját a könyökömig tűrte. A pislákoló fényben a sebhelyem gyöngyházfényben ragyogott közöttünk.

- Itt van - mutatott a jobb felső sarokba, a sebhely leghosszabb vonalának végére.

Ahogy megértettem, a gyomromba émelygő fájdalom nyilallt. Mintha először látnám: a minta életre kelt, és a szemeim előtt öltött formát.

Egy térkép volt.

Ez a büszke, makacs szemétláda a Pacsirtához vezető út térképét véste a bőrömbe. Ez az út vezetett keresztül a temetőn, ahol az elmúlt kétszáz évben az arra járó összes hajó váza pihent.

Lángoló arccal elhúztam a karom.

- Mindened megvan, hogy felépítsd a saját életedet.

Arra gondolt, hogy tőle távol építhetem fel az életemet. Ez nem örökség volt. Még csak nem is ajándék. Ez volt a zálog, hogy távol tartsam magam tőle.

- Rendben - mondtam elcsukló hangon. - A magam útját járom. És ha azt hiszed, hogy bármivel tartozom neked...

- A lányom vagy, Fable.

A szemébe néztem. A hangom fortyogott a véremben tomboló gyűlölettől.

- Isolde lánya vagyok.

Szent kőkemény állkapcsa egy kicsit engedett, és tudtam, a szavaim érzékeny pontra tapintottak. De komolyan gondoltam. Ostoba voltam, hogy azt hittem, Szent örömmel fogad majd a Szoros-öbölben, hogy boldog lesz, hogy láthat.

Ugyanaz a kegyetlen, hideg zsarnok volt, aki mindig is.

Jobban utáltam, mint valaha, bármit az életben.

Fogtam a térképet, és elsétáltam mellette. A díszes tükrön úgy villant fel a képmásom, mint egy kísérteté, ahogy elhaladtam mellette. Mikor kinyitottam az ajtót, Pinch ocsmány szaga áramlott be a szobába. A sárba léptem, és a kabátomba rejtettem a térképet.

Ezúttal én hagytam ott Szentet.

HUSZONNÉGY

Sötétben sétáltam vissza a hidakon.

A tenger felől sós szél fújt. Az egyik kezemmel végigsimítottam a csomózott kötélből készült korláton, és követtem, amerre vezetett. Nem érdekelt, hova jutok. Már nem volt hová mennem.

Emberek sétáltak el mellettem, sáros ruhaszegéllyel és csizmákkal. A pislákoló lámpások fényei életre keltették Cerost, amit lassan felfalt a sötétség. Amikor az egyik híd végül zsákutcába torkollt, egyedül találtam magam a város fölött, épp Waterside határán. Lemásztam a létrán, a csizmám a sárba toccsant, miközben az utolsó narancsszín fénysugarak a girbegurba utcákon kúsztak.

- Be kéne menned, kislány - szólt rám egy bíbor fejkendős nő az egyik ablak mögül.

Felhúztam a kapucnimat, és továbbsétáltam.

A város keskeny sikátorok szövevényes hálózata volt, mindent beborítottak az épületek. Anyám mindig azt mondta, hogy Ceros olyan, akár egy korallzátony, leszámítva a zajokat. Minden egyes repedésben és hasadékban élet lakozott, a víz alatt azonban egyedül a mély csend járja át az ember csontjait. Anyám sosem szerette ezt a várost úgy, mint Szent. Ő a tengerhez tartozott.

Elővettem a nyakláncot a zsebemből, és feltartottam a holdfénybe.

Igazából nem is akartam elvenni. De az ujjaim egyre szorosabbra fonódtak a lánc körül, ahogy hallgattam Szent mérgező szavait. Végül úgy éreztem, az ékszer nem tartozhat hozzá.

A nyakamra csatoltam a láncot, és olyan erősen meghúztam, hogy égetni kezdte a bőrömet. Ha Isolde nem merült volna el örökre a Pacsirtával, talán most együtt járnánk ezeket az utcákat. A hidakon bóklásznánk, míg apám a főkönyvet tanulmányozza, vagy kereskedőkkel üzletel a kikötőben. Vennénk sült szilvát a piacon, aztán keresnénk egy jó helyet, hogy a meleg gyümölcstől ragacsos kézzel megnézzük a naplementét a domb fölött.

Túl fájdalmas volt ez a fantáziakép. Olyan volt rágondolni, mintha vizet forralnék a fejemben.

- Szia - lépett elő hirtelen egy férfi, és elállta az utamat. A szeme villogott a lámpafényben, az ínyében látszottak a fogai helyén éktelenkedő lyukak.

Felnéztem rá, és szó nélkül az övemben őrzött késemre markoltam.

- Hova mész? - Közelebb lépett, mire én kiszabadítottam a pengét.

- Engedj át!

A férfi közelebb hajolt, és megbotlott, miközben ügyetlenül az övemért nyúlt. Mielőtt még felegyenesedhetett volna, én egyetlen, tiszta mozdulattal lecsaptam, a füle hegyét találtam el a késemmel.

Az idegen hátrazuhant, a részegség hirtelen kitisztult a szeméből. Három gyors lépéssel követtem, és a falhoz szorítottam. Felemeltem a pengét, a torkához szegeztem, és pont annyira szorítottam, hogy kicsorduljon egyetlen csepp vére.

A férfi mereven kihúzta magát. A szemébe néztem, szinte provokáltam, hogy mozduljon meg. Azt akartam, hogy okot adjon arra, hogy bántsam. Azt akartam, hogy jogosan márthassam a hideg penge hegyét a bőrébe. Úgy tűnt, egyedül ez tudná enyhíteni a tompa fájdalmat a belsőmben, és hűtené le az arcomon tomboló forróságot.

A férfi lassan oldalra lépett, kikerült engem, és hosszú káromkodást mormolva eltűnt a sötétben. Én pedig ott maradtam, és addig bámultam a téglafalat, amíg üvegcsörömpölésre nem lettem figyelmes. A sikátor végén egy lógó redőnyű ablak tátongott nyitva, mögötte fény táncolt. A szél a kiömlött rozsszesz ismerős, savanyú szagát hordozta. Nagyot sóhajtottam, és az ajtó felé indultam.

Besurrantam a gyengén megvilágított, zsúfolt kocsmába, ahol az emberek Ceros mocskát hordozták a bőrükön és a ruhájukon. Kereskedők. Kikötőmunkások. Hajójavítók. Minden sarokba tömeg nyomult. Az emberek apró, zöld poharakat szorongattak a kezükben, a levegőt mosdatlan testek csípős szaga töltötte meg.

Csak egyetlen szabad szék volt a pultnál, két toronymagas férfi között. Lábujjhegyre álltam, hogy felüljek rá. A kocsmáros felém biccentett, mire az övembe nyúltam, és előhalásztam egy rézérmét.

A kezem megmerevedett, ahogy megéreztem az erszényem súlyát. Nehezebb volt, tömöttebb.

Kinyitottam az erszényt, és belenéztem. Legalább húsz érmét láttam benne, amelyek előző nap még biztosan nem voltak ott. Próbáltam rájönni, mi történhetett, a felismerés pedig lángcsóvaként villant az agyamba.

West.

Újra előtűnt a képe, ahogy reggel a hajó folyosóján állt. Megtöltötte az erszényemet. Ezért volt nála az övem, amikor kijött a kabinból.

- Nos? - fújtatott a kocsmáros, és kitartotta elém a kezét. Egy érmét dobtam a tenyerébe, aztán gyorsan összezártam az erszényt, még mielőtt bárki észrevehette volna a tartalmát.

Karba font kézzel a pultnak döntöttem a homlokomat, és a csizmámra bámultam.

West végig tudta, ki vagyok. És azt is pontosan tudta, mi fog történni, ha megtalálom Szentet. Vigyázott rám, úgy, ahogy az elmúlt két évben is, amikor tűzkövet vásárolt tőlem a gátszigeten. Még ha Szent parancsára tette is, megcsinálta. A vártnál több pénz azonban nem hozott megkönnyebbülést. Csak arra emlékeztetett, hogy a pénz eleve soha nem is volt az enyém.

A kocsmáros nagy löttyenéssel poharakat vágott elém, majd rögtön a következő feltartott kéz felé fordult. Ahogy felemeltem az elsőt, a smaragdzöld üveg úgy csillant meg a levegőben, akár egy ékszer. Beszívtam a rozs tőzegillatát, és aprót kortyoltam az italból.

A szag Szentre emlékeztetett. A kormányos pipafüstös szobájában a Pacsirtán minden este egy apró pohárka állt az asztalán, pedig a hajóra elvileg tilos volt rozsszeszt vinni.

Utálni akartam. El akartam átkozni.

Amióta azonban kisétáltam az ajtaján, az igazság ragályként terjedt bennem: nem egyszerűen csak utáltam. Valójában semmit nem tudtam arról, honnan jött, csak azt, hogy nem szeret erről beszélni. A semmiből építette a birodalmát, hajóról hajóra, és annak ellenére, hogy elárult és otthagyott, egy aprócska részem még mindig szerette őt. És azt is tudtam, miért. Isolde miatt.

Anyám szerelme Szent iránt olyan erős volt, hogy az egész óceánt lángra tudta volna lobbantani.

Emiatt volt nehéz a halálát kívánnom. Három pohár rozsszesz után viszont már ez sem tűnt elképzelhetetlennek.

Hátradöntöttem a fejem, és egy hajtásra kiittam a poharat. Úgy égette a torkomat, hogy összeszorítottam a szemem. A szesz egészen a gyomromig hatolt, és azonnal könnyebbnek éreztem tőle a testem. A melegsége ellazította a lábamat. A pultra dőltem.

Az egyetlen ember egész Szoros-öbölben, akihez még fordulhattam volna, Clove volt, de ő is elment, akárcsak az anyám. A gondolat a lelkemre nehezedett, és a szememet elöntötték a könnyek. A Jevalon töltött évek során egyszer sem éreztem olyan egyedül magam, mint ebben a pillanatban.

- Kotró - hangzott egy mély hang a hátam mögül, mire felvettem a második poharat, és megfordultam.

Zola állt előttem a kocsma faoszlopának támaszkodva, arcán nagy mosollyal. Eltűnt a kalapja, így láthatóvá vált az ezüstös szálakkal átszőtt, hosszú, fekete haja.

- Gondoltam, hogy te vagy az.

Szótlanul bámultam rá, majd visszafordultam, és kiürítettem a poharamat.

Zola szúrós pillantást vetett a mellettem ülő férfira, mire az felállt, és átadta a székét. Zola leült, és egy érmét vetett a pultra.

- Mit csinálsz itt egyedül, éjszaka, a Szoros-öböl legveszélyesebb városában? - kérdezte vidoran, mintha jót mulatna a helyzeten.

A kocsmáros lassan letett elé három pohár rozsszeszt, vigyázva, nehogy egy cseppet is kilöttyentsen.

- Semmi közöd hozzá! - pirítottam rá.

- Hol a legénységed? - hajolt közelebb.

- Ők nem a legénységem.

- Valószínűleg jobb is - nevetett. - Nem hiszem, hogy a Marigold még sokáig fogja húzni. Ahogy a kormányosa sem.

A pulton körkörösen húzogattam az utolsó pohár italomat.

- Ez mit akar jelenteni?

Zola vállat vont, és a poharába bámult.

- Csak azt, hogy West tudja, hogyan sodorja bajba magát. Az lesz a vége, hogy nem fog tudni kimászni belőle. - Felemelte a poharat, majd vissza is tette. - Hallottam egy kotróról, akit még sosem láttak Dernben, és aki kiszúrta a hamis köveket. Te voltál az?

- Nem.

A férfi a pultra könyökölt, és összefonta az ujjait.

- Jó hazudozó vagy, mondták már?

A férfi szemébe néztem. Koy ugyanezt mondta, mielőtt megpróbált megölni.

- Hasznos tulajdonság a Szoros-öbölben. Jó kotró vagy, értesz a kövekhez, és még hazudni is tudsz. Szeretnél munkát, vagy sem?

- Nem a te hajódon - meredtem rá.

- Miért nem?

- Tudom, mit tettél Willával.

A férfi még szélesebben vigyorgott, a szeme csillogott.

- Nem hiszem, hogy nekem kell elmagyaráznom, mi kell ahhoz, hogy valaki túléljen a Szoros-öbölben.

- Nem érdekel, miért tetted. Nem vagyok rá kíváncsi.

Zola engem tanulmányozott, míg én lenyeltem az utolsó korty rozsszeszem. Mire újra felnéztem, a tekintete megváltozott. A gondolataiba mélyedve hunyorgott, a fejét pedig oldalra billentette.

- Mi van?

Úgy pislogott, mintha egy pillanatra elfelejtette volna, hol van.

- Emlékeztetsz valakire. - Olyan halkan beszélt, hogy alig hallottam. A maradék két poharát egy húzásra kiitta, majd a kocsmárosnak jelezve újabb érmét ejtett a pultra.

A helyiség elcsendesült, ahogy a szívemet lelassította az alkohol a véremben. Megnyúlt körülöttem a tér. A fény is lágyabban ragyogott.

- Vigyázz magadra, kotró - mondta Zola mély hangon, és felállt.

Három újabb pohár landolt a pulton. Körülnéztem. Zola elment, a széke üresen állt mellettem. Amikor először találkoztam vele Dernben, azt mondta, Crane neki dolgozott, de Zola hajója, a Luna sokkal nagyobb volt, mint a Marigold. Nagyobb volt a legénysége is. Vajon ismerte a férfit, akit West és a többiek a szemem láttára öltek meg, vagy csak egy ismeretlen arc volt számára, akit mocskos feladatokra utasított? Mi mindent csinálhatott még az az ember Zola parancsára?

Miután befejeztem a következő poharat, megdörzsöltem az arcom. Az az éjszaka a Pacsirtán, az évek Jevalon, a Marigold. Az emlékek dühös, lázadó csőcselékként rohantak meg. Be akartam csukni a szemem, és ki sem nyitni, amíg a tél el nem csendesíti a Szoros-öblöt.

Letettem a második poharat, felhúztam a kabátom ujját, és kinyújtottam a karom. A seb, amit Szent vájt a bőrömbe, dühösen csobogó patakként ágazott szerte a bőrömön. A sima vonalak az egész alkaromat átszelték. Az ujjammal követtem a leghosszabb vonalat, ami egészen a csuklómig ért.

Ahol a Pacsirta szunnyadt a tenger alatt.

- Fable?

Gyorsan visszarántottam a kabátom ujját, az oldalamhoz szorítottam a karom, és felnéztem. Willa állt ott. A lány képe erősen imbolygott a szemem előtt, és hirtelen úgy éreztem, leesek a székről. A kezemmel a pultba kapaszkodtam, hogy a helyemen maradjak.

- Mit keresel itt? - Willa mellém ült, és előrehajolt, hogy jobban lássa az arcomat.

Felvettem az utolsó poharat, kiürítettem, és a pultra csaptam.

- Hányat ittál?

Lehunytam a szemem, és mélyeket lélegezve próbáltam leküzdeni a hányingert.

- Mit érdekel az téged?

- Jól van - mondta, és felállt. - Gyere!

Kézen fogott, én azonban kis híján elestem. Willa átkarolt, felültetett, így már sikerült felállnom. Mozogtam. A tömött helyiség forgott körülöttünk, ahogy átkeltünk rajta. Mikor megbotlottam, és a falnak csapódtam, Willa lehajolt, és átlendítette a testemet a vállán.

- Elég! - szóltam a karomat lóbálva. De a lány nem hallgatott rám. Megmásztuk a sötét lépcsőket, és a kulcsok csilingelésére kinyitottam a szemem. Mire újra feleszméltem, már egy ágyban feküdtem.

- Hülye - motyogta Willa.

- Mi? - krákogtam.

- Mondtam, hogy nem tudom eldönteni, kedvellek-e, vagy hülyének tartalak.

A szavak egyetlen, süvítő ricsajként robbantak az elmémbe. Willa fémvödröt hajított az ágy mellé, az oldalamra fordított, és kinyitotta a számat.

- Mit csinálsz...

A lány ledugta az ujját a torkomon, mire én kapálózva próbáltam szabadulni. De már hánytam is. Willa az arcomhoz emelte a vödröt, és a tenyerével a hátamat paskolta.

- Mit csinálsz? - köhögtem, és próbáltam eltolni őt.

- Holnap majd megköszönöd, hogy csak a méreg fele van a véredben - nevetett, és felállt.

- Hogy találtál meg?

- Órákig követtelek. Gondoltam, szívesen abbahagynád a bulizást, mielőtt még elájulsz a pulton.

- Te követtél engem? - Ismét ellöktem magamtól.

- Hidd el, én sem így akartam tölteni az estémet - pirított rám.

- Akkor miért vagy itt?

- Ezt az utasítást kaptam. - Willa lenézett rám, és várta, hogy megértsem a szavait. Mikor végre sikerült, rájöttem, hogy Westre célzott. Még mindig végezte a munkáját - életben tartott. - Mi volt Szenttel?

A hátamra gurultam, a szememet pedig a tetőgerendára szegeztem, hogy enyhüljön az émelygés.

- Pontosan az, amit mondtál - motyogtam.

- Értem. - Keresztbe fonta a karját, és a falnak dőlt. - Azt hiszed, te vagy az egyetlen lány a Szoros-öbölben, akinek nem váltak valóra az álmai?

- Menj el - morogtam.

- Akarsz valamit az életben? - Willa elém állt. - Akkor vedd el, Fable!

- Miről beszélsz?

- Kereskedőhajón akarsz dolgozni.

Nem csak erről volt szó. Az apámnak akartam dolgozni. De ha ezt elmondom, megszegem a Szentnek tett ígéretem.

- Tudod, hogy a Marigoldnak nincs kotrója - mondta közönyösen.

-És?

- És? - sóhajtott.

Elgondolkodva pislogtam, de túlságosan homályos volt minden.

- Ha akarsz valamit az életben, vedd el - mondta ismét, ezúttal hangosabban. - Nem értem, miért kell ezt egy olyan lánynak mondanom, aki Jevalon élt.

- West sosem fogadna be.

- Már mondtam. Westnek van az a szokása, hogy más emberek miatt csinál magának problémát.

Igaza volt. A kikötőben egyetlen kormányosnál sem lett volna esélyem. Senki nem fogadna be egy jevali kotrót, akit nem is ismer, hacsak nem mutatom meg, mit tudok a kövekkel. Ez viszont olyan kockázatot jelentett, amit nem vállalhattam. A kőérzők voltak a rivális kereskedők első számú áldozatai, és ez gyakran elég oknak bizonyult, hogy valakit megöljenek.

Viszont ahhoz, hogy eljussak a Pacsirtához, szükségem volt egy hajóra.

- Ő mondta, hogy kövess?

Ahogy Willa leült mellém az ágyra, eltűnt az arcáról a keménység, ami mindig uralta a vonásait. Azon tűnődtem, vajon ő is ivott-e a rozsszeszből.

- Vedd rá, hogy felvegyen.

Még mindig nem értettem teljesen, miben sántikált a Marigold, de Szent ármánykodásánál nem lehetett rosszabb. Vagy talán mégis. Talán néhány nap múlva rájövök, hogy West legénységének több ellensége van, mint gondoltam. Ha belemegyek ebbe, akkor tudnom kell, pontosan mire számítsak.

- Mi történt a sowani kereskedővel? - Kihasználtam az alkalmat, hogy rákérdezzek.

Willa kinézett az ablakon, és tompa hangon válaszolt.

- West valami rosszat tett egy jó emberrel, mert muszáj volt. És most együtt kell élnie ezzel.

HUSZONÖT

Mindenem fájt.

A szobába besütő reggeli napsugár késként hasított a koponyámba. Óvatosan kinyitottam az egyik szemem, és visszatartottam az újabb öklendezési ingert. Eltűnt az ágy mellől a vödör, amelybe az éjszaka folyamán a gyomrom tartalmát ürítettem. Valaki kinyitotta az ablakot, a tengeri szellő lágyan áramlott a szobába, és lassan felültem. Már nem forgott velem a világ.

A sarokban vizeslavór állt. Megmostam az arcom és alaposan kiöblítettem a számat, majd újra befontam a hajam. A fényben a vörös tincseim szinte lilának tűntek. Az övem a padlón hevert, az ágy mellett. Felvettem a pénzes erszényemet, a levegőbe hajítottam, és elkaptam. Ha Willa igazat mondott, és tényleg West utasította rá, hogy kövessen, akkor talán volt rá esély, hogy felvegyen a hajójára.

Odalent már ébredezett a kocsma. A teáscsészék csörömpölése és a beszélgetők zsivaja már a lépcsőn hallatszott. Lassan, kongó fejjel lementem. Amint leértem, megláttam a szélesen mosolygó Willát a sarokban, aki feltartott kézzel üdvözölt. Az ajkába harapott, hogy visszatartsa a nevetését.

Paj, Auster és Hamish egy kosárnyi kenyér és egy vajastálka fölé görnyedtek, és teli szájjal köszöntöttek.

- Nicsak, kit mosott partra a rozs. - Auster letört egy darab kenyeret, és felém nyújtotta. Én a fejemet ráztam, és leültem Paj mellé. Auster azonban nem tágított. - Bízz bennem, jobb, ha eszel valamit.

Willa teáscsészét rakott elém, és megtöltötte gőzölgő fekete teával. Mikor mögöttünk tányércsörömpölés hangzott, grimaszoltam a fájdalomtól. Majd’ felrobbant a fejem. A tenyerembe temettem az arcomat, és próbáltam egyenletesen venni a levegőt.

Auster két kanál cukrot kevert a teámba. A férfi felkötötte a vállára omló haját, és az arcát is tisztára mosta.

- Szóval, nem jött össze a terved, hogy beállj Szent legénységébe?

- Nem... nem jött össze - motyogtam.

- Mondhattam volna, hogy ez lesz - nevetett.

- Én mondtam is - visszhangzotta Willa.

És igaza is lett. Hiába voltam a lánya, Szent akkor is Szent maradt.

- Mit fogsz csinálni? - fürkészett Paj a csészéje mögül.

Idegesen megmarkoltam a kezemen a kötést. Ez a legénység sokkal jobb volt a legtöbb másiknál, még a kis létszám és a gondjaik ellenére is. Egyszer sem szorítottak kést a torkomhoz, azt az éjszakát leszámítva, amikor először másztam a hajójukra. Vigyáztak egymásra, és okosan üzleteltek, még ha nagy kockázatot vállaltak is. A Marigoldon várt egy üres függőágy, és az igazat megvallva: nem volt hová mennem.

Willa szemébe néztem, és mély levegőt vettem.

- Hol van West?

- Még nem jött le. - A lány a lépcső felé pillantott.

Óvatosan a teámba kortyoltam. Ha West távollétében teszem fel először a kérdést, jobb esélyekkel indulok, ha szavazásra kerülne a sor. Viszont, ha West rájön, ellenem fordul. Bölcsebb volt várni.

- Valószínűleg korán elment. - Hamish elővette a bőrkötésű könyvét a kabátjából, és az asztalra tette. - Willa, te és Auster feleltek a konyhai ellátmányért. Csak a gabonás hordót töltsétek meg, keveset fogunk enni.

- Mi? - kérdezte Auster sértetten.

- Le kell faragnunk a költségeinkből, amennyire csak lehet, hogy Sowanban kártérítést fizethessünk - sóhajtott Hamish.

- Utálom a kását - rázta a fejét Auster.

- Hát, pedig nem fogsz mást enni, míg legközelebb Cerosba nem érünk. Talán még azután sem - pillantott rá Hamish. - Paj, ki kell cserélni a sérült köteleket, de ne menj többet ahhoz a waterside-i szeméthez. Ő túl sokat kér, és a vihar miatt különben is cserélgetni kéne, mert sok hajó szorul javításra.

- És a hajótest? - Willa az asztalra könyökölt. - Vissza kell térnünk a tengerre, amint lehet.

- Az emberek, akiket felvettünk, egész éjjel dolgoztak, úgyhogy ma reggelre végezniük kellett a legsürgősebb javítási munkákkal. Menjünk le a kikötőbe, és nézzük meg, hogy állnak. Valószínűleg már West is ott van, és ott tudok majd pontosat mondani a kötelekről.

- Rendben. - Paj a kanala hátuljával vastagon megkent egy szelet kenyeret lekvárral.

Hamish jegyzetelt még valamit a könyvbe, majd eltette, és felállt. A többiek követték, én pedig csak bámultam rájuk. Mindenki felhúzta a kalapját és a kabátját, és kiitták az utolsó kortyokat a csészékből. Auster a zsebébe tömködte a megmaradt kenyeret, Paj pedig a mellettünk lévő elhagyatott asztalról is összecsomagolta a maradékokat.

- Gyere, kotró - biccentett Willa az ajtó felé.

Haboztam, vártam a többiek jóváhagyását, de senki nem reagált a helyzetre. Mind a négyen felálltak, és az ablakon beszűrődő, hűvös reggeli fényben várakoztak. Összeszorítottam az ajkam, nehogy elmosolyodjak, majd megittam a teámat, és követtem őket a sikátor felé.

- West sosem fog ebbe belemenni - mondtam halkan, hogy csak Willa hallja.

- Akkor jobb, ha ügyesen érvelsz, hogy a többiek leszavazzák.

Igaza volt. Nem West beleegyezésére volt szükségem, csak a szavazatok többségére. West semmit sem tehet, ha a legénység nagy része szívesen befogad. Muszáj beleegyeznie.

Willa kacsintott, majd előresietett. Egyedül maradtam a sor végén.

A fejünk fölött a hidak már megteltek a reggeli forgataggal. Végigsiettünk az utcákon, a szűk átjárókon nyomakodtunk keresztül, éles sarkokon fordultunk be, míg Waterside macskaköves útjaira nem értünk. A tengerhez érve erős szélbe ütköztünk. A part mentén hajók végtelen sora ringatózott a vízen. Körülöttünk koszos arcú, mezítlábas gyerekek rohangáltak nyitott tenyérrel.

Waterside-i utcagyerekek. Mint West.

Képtelen voltam elképzelni őt a napszítta hajával és arany bőrével, ahogy gyerekként ételt kéreget az utcákon, és a szemétben kutat a sikátorokban. Nem is akartam.

Paj elővette a kenyeret a zsebéből, és elosztogatta a darabjait. Auster a magáét a magasba emelte. Rögtön meg is jelentek körülötte a sirályok, és kiharapták a morzsákat a férfi tenyeréből.

Beleütköztem Willába, aki hirtelen megtorpant előttem. A lány torkát tompa sikoltás hagyta el. A hangtól felállt a szőr a hátamon. Gyorsan körülnéztem, és a kikötőt fürkészve kerestem az ijedtség forrását. Paj elkapta Auster kezét, Hamish pedig megállt. Minden arc a távolba meredt.

- Nem - suttogta Willa megtörtén.

A lány elé léptem, és amint megláttam a hajót, az egész bőröm lángolni kezdett a borzalomtól.

A Marigold.

Az árbócok a kék égbe nyúltak, a vitorlák pedig szétszakítva fityegtek. Az összes vitorla - szakadt, fehér vásznukat a szél rángatta.

Paj és Auster futásnak eredtek. A csizmájuk a vizes kövön csattogott, Hamish pedig a szájába tömte az öklét.

- Micsoda... ki...? - dadogtam.

Willa viszont már meg is fordult, és a közelben horgonyzó hajókat fürkészte, míg meg nem látta a címert, amit keresett. A Luna.

- Zola. - morogta.

Auster és Paj után rohantunk, átnyomultunk a hajó köré gyűlt bámészkodók tömegén. A két ember, akiket Hamish azért fizetett, hogy őrködjenek, a mólón feküdtek a saját vérükbe fagyva, szélesre nyílt, üveges szemekkel.

- West! - kiáltott Willa, és olyan gyorsan mászott fel a létrán, ahogy csak a lába vitte. Villámgyorsan követtem őt a kötélen. Auster és Paj már a fedélzeten vártak.

- Nincs itt - mondta Paj, és még mindig a megrongált vitorlákat nézte.

A tekintete a mólón fekvő két férfiéra hasonlított. Ez felért egy halálos ítélettel. A legénység összes tartaléka rámenne az új vitorlákra, és a cseréjük annyi időt venne igénybe, hogy súlyosan lemaradnának a tervezett menetrenddel. Annál is több pénzt buknának, mint amennyit a viharkár elvitt. Ez még egy gazdag, sok hajóval bíró kereskedőnek is súlyos csapást jelentene. Egy olyan csapatot azonban, mint a Marigold, teljesen tönkretesz.

Hamish mélyvörös arccal kutatott a könyvében, a hüvelykujjával sebesen szelte a lapokat. Azonban semmilyen számítás, érvelés vagy ügyeskedés nem hozhatta ki őket ebből. Zola vérre ment, gyorsan és hatékonyan.

Willa lángoló arccal állt a korlátnál. Három hajóval arrébb Zola kint állt a Luna fedélzetén, és minket figyelt.

- Meg fogom ölni. Felvágom a hasát, és puszta kézzel töröm el a csontjait, míg még él és lélegzik - suttogta, az arcán patakokban csorogtak a könnyek.

- Mondta nekem - mondtam, és felidéztem az éjszakai, ködös találkozásomat Zolával.

- Mi? - Hamish és a többiek mellénk álltak.

- Tegnap éjjel azt mondta nekem, hogy a Marigold már nem fogja sokáig húzni.

Willa falfehér arccal a fogát csikorgatta.

De ennél többet is mondott.

Nem hiszem, hogy a Marigold még sokáig fogja húzni. Ahogy a kormányosa sem.

Az üres fedélzeten fodrozódó szél hirtelen jéghideggé vált. A mellkasom köré vontam a karomat, hogy melengessem magam.

Ahogy a kormányosa sem...

Láthatóan ugyanez a gondolat fogalmazódott meg a többiekben is, az arcuk egyszerre torzult el a rémülettől.

Willa szeme hirtelen elkerekedett a félelemtől.

- Hol a fenében van West?

HUSZONHAT

- Ki látta? - Paj megragadta a kikötőmestert a kabátjánál fogva, és a tömeg közepén álló oszlopnak lökte.

Nőttön-nőtt a ricsaj körülöttünk, minden tekintet a Marigoldra szegeződött.

- Ki? - üvöltötte Paj.

A férfi kiszabadította magát, és megigazította fehér gallérját.

- Megmondtam, mire feljött a nap, a vitorlák már szét voltak szakítva. Senki nem látott semmit.

Még ha látták volna, sem árulnák el soha. Volt egy szabály a Szoros-öbölben, amit soha, egyetlen kereskedő sem szegett meg. Ha az ember lát valamit, megtartja magának. Senki nem akart efféle gondot a nyakába, és Zola éppen erre számított. Ha valaki jelentené az ügyet a Kereskedelmi Tanácsnak, Zola elvesztené az engedélyét, amiért megrongálta egy másik hajó vitorláját. De biztos lehetett benne, hogy senki nem szól egy szót sem.

A kikötőmester a földön fekvő két férfira mutatott.

- Jobb, ha megkeresitek a kormányosotokat. Nem ér annyit a pénzed, hogy ekkora felfordulást okozz a kikötőmben. - A férfi sarkon fordult, és elment. Lassan a tömeg is szétszéledt körülöttünk.

- Menjünk. - Willa nekilódult, és Waterside felé indult. Libasorban mentünk. Auster és Paj benézett minden ajtón és ablakon, ami mellett elhaladtunk.

A szívem a torkomban dobogott. Próbáltam visszaemlékezni, láttam-e Westet azon a homályos éjszakán a kocsmában. Nem láttam. Vagy talán mégis. Csak Willára emlékeztem. És Zolára. Meg a férfira a sikátorban, akire kést rántottam.

Paj kinyitotta a kocsma ajtaját, és egyenesen a falépcsők felé vettük az irányt, míg fel nem értünk az emelet sötét folyosójára. Willa kopogás nélkül rontott be. A vállával nekilendült a zárnak, amíg az meg nem adta magát. Az ajtó kinyílt.

A szoba tiszta volt, a szürke gyapjútakaró feszesen összehajtva feküdt az ágyon. Összeszorult a gyomrom.

West nem aludt itt tegnap este.

- Ki látta őt utoljára? - kérdezte Willa halkan. Furán állt neki a törékenység. Mindannyiuknak. Mindenki halálra volt rémülve.

- Gondolkodjatok! Ki látta őt utoljára?

- Tegnap este. Vacsorázott, aztán... - Auster elgondolkodva simított végig rakoncátlan, sötét tincsein. - Nem tudom, hogy láttam-e felmenni a lépcsőn.

- Nem jött föl - biccentett Hamish a kis asztal felé a sarokban, amin érintetlen gyertya állt. West valószínűleg be sem lépett a szobába.

Willa az ablakhoz ment, és a kabátja gombjait szorongatta.

- Hamish, te menj el Szenthez. Kérdezd meg, hallott-e valamit. West talán Pinchbe ment tegnap este. Paj és Auster, ellenőrizzétek az összes fogadót a városban. Fable és én beszélünk a kocsmárossal, aztán elmegyünk a zálogházba.

Egy pillanattal később már mindenki lement a lépcsőn, és amint a többiek látótávolságon kívülre kerültek, Willa kiengedett egy hosszú sóhajt. A szemébe forró könnyek gyűltek.

- Mire gondolsz? - kérdeztem lány arcát tanulmányozva. A harag, amely a kikötőben tükröződött rajta, mostanra eltűnt, és helyét a vegytiszta félelem vette át.

- Azt gondolom, hogy porig égetem a várost, ha nem találom meg őt.

Willa elhúzott mellettem, én pedig követtem lefelé a lépcsőn. Egyenesen a pulthoz mentünk, ahol a kocsmáros a tiszta poharakat rendezte szabályos sorokba. Willa elvett egy üveg rozsszeszt előle, mire a férfi felnézett a munkájából.

- Mi van, Willa?

A gyengeség, amit az emeleten láttam rajta, egy csapásra eltűnt: már csak egy igazi kereskedő kemény, hideg pillantását láttam.

- Láttad Westet tegnap este? - A lány kihúzta a dugót az üvegből, és mélyen belekortyolt az italba.

A kocsmáros a pultra hajolt, és kettőnk közé nézett.

- Nem, miért?

- Hallottál róla valamit? - Willa hangja furcsán nyugodtnak tűnt, a tekintete majdnem halottnak látszott.

- Nem törődöm a pletykákkal. - A kocsmáros felvett egy újabb poharat, és elfordult.

- Most fogsz!

Willa maga elé tartotta a rozsszeszes üveget, és fejjel lefelé fordította. Az ital a pultra ömlött, onnan pedig a székekre és a lábunkra csorgott.

-Mi a.

A férfi felénk kapott a pult fölött, de Willa addigra már a második üvegnél tartott: felkapta, és a fapadlóhoz vágta. Az üveg ezer szilánkra tört. Már azelőtt tudtam, mire készül Willa, hogy megtette volna. A lány sarkon fordult, és a kocsmáros mellett a falhoz sétált, ahol három gyertya égett egy üveglámpásban. Levette a lámpást a kampóról, és maga elé tartotta.

- Willa.

A férfi feltartotta a kezét, és tágra nyílt szemét a lámpásra fordította.

A pislákoló gyertyafényt visszatükrözte a rozsszeszpocsolya Willa lábánál. Mind tudtuk, mi történne, ha elejtené a lámpást. A kocsma egy csapásra lángra lobbanna. Porig égne, aztán a tűz olyan gyorsan átterjedne minden épületre, hogy senki nem tudná megállítani. Ha egy ilyen városban tűz üt ki, az mindenki számára a biztos halált jelenti.

Hát komolyan gondolta - tényleg porig égetné a várost.

- Hallottál bármit Westről tegnap este? - ismételte lassan. Az olvadt viasz a gyertyáról a lámpás üvegére csöpögött.

- Talán! - A férfi remegő kézzel előrébb lépett. - Talán az egyik kereskedőhajó kincstárnoka említette a nevét.

- Ki?

- Nem tudom, esküszöm! Csak annyit kérdezett, hogy a Marigold legénysége itt tölti-e az éjszakát.

- És te mit mondtál? - kérdezte Willa oldalra döntött fejjel.

- Azt, hogy igen. Ennyi. Semmi több! - dadogott. - Esküszöm, semmi mást nem tudok!

- Azt hittem, nem törődsz a pletykákkal. - Willa a fehér lángokba bámult. - Ha nem találom meg Westet napnyugtáig, visszajövök. És mielőtt felgyújtom a kocsmát, a pulthoz kötözöm a testedet.

A férfi hevesen bólogatott, a haja tövében izzadságcseppek csillogtak. Willa rémisztően festett a forró penge okozta vágásokkal gyönyörű arcán. Kinyitotta a lámpás üvegajtaját, elfújta a gyertyákat, majd a földre ejtette. Az összetört üveg szilánkjai szerteszét repültek a földön.

- Gyere - szólt. Kinyitotta az ajtót, mire a kocsmát elöntötte a napfény, és az utcára léptünk.

Követtem a lányt a kikötő felé. Végigcsörtettünk a sikátorokon, amelyeken reggel is, de ezúttal gyorsabban. A csizmánk szelte a sarat, és mi egészen addig tolakodtunk át az épületek közé zsúfolódott emberek tömegén, míg el nem ért minket a hűvös tengeri szellő. Willa a mólókon túlra vezetett, arra, ahol Waterside kunyhóinak kusza labirintusa düledezett.

- Azt hittem, a zálogházba megyünk - mondtam, és igyekeztem tartani a lépést.

Willa nem válaszolt. Úgy fordult jobbra-balra, hogy körül se nézett. Pontosan tudta, hová megy.

Amikor megállt egy üres ajtókeret előtt, a kését visszatűzte az övébe, mély levegőt vett, majd szembefordult velem.

- Bízhatok benned?

- Igen - mondtam, magam is meglepődve azon, milyen gyorsan rávágtam a választ. Egy pillanatra sem gondolkodtam el rajta.

- Ennek kettőnk között kell maradnia. - Hosszan a szemembe nézett, mielőtt bement volna. - Csak kettőnk között.

A város mocska még rosszabbnak tűnt a sötét, szűk szobában. A bútorozatlan helyiség puritánnak tűnt az üres falaival. A fülledt levegő fullasztónak hatott. Csak egy aprócska faszék állt az ablak alatt, ahol egy lavór és egy kisméretű tűzrakóhely jelezte a konyha helyét.

- Anya?

Annyira meglepődtem, hogy a lábam megdermedt a következő

lépcsőfokon.

- Hmmm? - válaszolt egy magas hang.

A szemem lassan hozzászokott a sötéthez, mire egy vékony, botszerű nőalak bontakozott ki az árnyas sarokban. Csontos vállát lila kendő fedte, vékony ajkát fakóvörös festék díszítette.

Willa leült mellé, és megfogta a nő kezét.

- Willa - mosolygott az asszony, és lassan pislogott.

Több száz hozzá hasonló nőt láttam már Waterside-on. Szegény, éhező nőket. Nőket, akik eladják magukat az éjszakára kikötő kereskedőknek, és megnőtt hassal végzik. Ezért volt tele Waterside gyerekekkel.

- Anya, járt itt West? Múlt éjszaka? - kérdezte Willa halkan.

Körülnéztem a szobában, a férfi nyomai után kutatva. A sarokban egy kosár retek állt egy üveg savanyított hal és egy bontatlan doboz tea mellett. Lehet, hogy West Willa anyukájának életét is a saját vállára vette.

- Ühüm - bólintott a nő fáradtan.

- Mikor? Mikor jött?

- Tegnap éjjel. Mondtam. - Kivette a kezét Willáéból, a falnak dőlt, és becsukta a szemét.

Willa felállt, és elgondolkodva nézett végig a helyiségen.

- Miért jött ide? - kérdeztem suttogva.

Willa arca elvörösödött, és elfordult tőlem. Levett a falról egy felakasztott paplant, és beburkolta vele az asszonyt.

- West túl sovány, Willa. Ennie kell - motyogta.

- Tudom, anya.

- Gondoskodj róla, hogy egyen.

- Fogok is, anya - suttogta. - Most menj aludni.

Willa kisétált mellettem, míg én még egy pillanatig bámultam, ahogy elnehezednek a nő arcvonásai. Az ágya apró volt, a keret alig maradt egyben, a kis kunyhó pedig a kevés ennivalót leszámítva üres volt.

Követtem Willát, aki odakint a sikátorban megtorpant.

Megvártam, hogy rám nézzen.

- Mit csinált itt West?

A lány bizonytalanul zsebre dugta a kezét.

- Vigyáz rá.

- Miért?

- Mert senki más nem fog.

Ebben a pillanatban belém hasított a felismerés, Willa arca elárulta az igazságot.

- West... a bátyád?

Willa nem pislogott. Még csak levegőt sem vett.

Soha, semmilyen körülmények között ne fedd fel, hogy mi vagy ki számít neked.

- A többiek tudják? - suttogtam.

A lány lesütötte a szemét. Még a saját legénységük előtt is titokban tartották.

- Ha bárkinek elmondod, megöllek - mondta kétségbeesetten. - Nem akarlak megölni, de meg fogom tenni.

Bólintottam. Megértettem az efféle titkokat. Egy ilyen információ elég volt ahhoz, hogy valaki mindenét elveszítse.

Willa megmerevedett, a vállam fölött nézett valamit. Megfordultam, és megláttam egy mezítlábas kisfiút, akinek a teste körül hatalmas, felnőtt ruhák lobogtak. Idegesen intett a kezével, ahogy meglátta Willát.

Mintha valami különös, titkos nyelven kommunikáltak volna, a fiú hirtelen futásnak eredt. Willa követte. Rohantunk a fiú után a kanyargós, szűk utakon át, követtük a gyereket, amíg végül meg nem állt egy kunyhó sarkánál. Onnan felugrott a romos háztetőre, úgy állt meg rajta, akár egy madár. Egy ládahalomra mutatott, majd átlendült a falon, és el is tűnt.

A nedves földet megvilágító napfényes foltba léptünk. Vettem egy mély levegőt, miközben Willa elkezdte szétszedni a ládakupacot, egyenkét a földhöz vágta őket. A lány megdermedt és a földre rogyott, amikor egy ernyedt kéz került a napfényre.

West.

HUSZONHÉT

Leszedtem az ágyról a paplanokat, miközben Auster és Paj felhozták Westet a kocsma lépcsőjén, nyomukban az orvossal. Letették a férfit az ágyra, a gyertyafény megvilágította az arcát. Csúnyán elverték, véres arca feldagadt, így még csak nem is láthattuk a sérülés komolyságát.

Az orvos a földre tette a táskáját, és felhúzta az ingujjait, mielőtt munkához látott.

- Víz, rongy... - motyogta. - Jobb, ha hoztok egy kis rozsszeszt is. Paj feszesen bólintott, és eltűnt az ajtó mögött.

- Mi történt? - Willa West fölé hajolt, az egyik kezével óvatosan megérintette a nyílt vágást a szemöldökénél.

A férfi hunyorgott, és fájdalmasan sóhajtott, amikor az orvos a bordáit kezdte tapogatni.

- Zola - felelte. Valószínűleg ennél többet nem is tudott volna megosztani a történtekről. - Nem lett volna szabad elhagynunk a hajót. Dern után nem.

Willa a szemembe nézett. West egy szót sem szólt a Marigoldról, de biztosan tudta, mi történt vele.

Paj visszatért a kért holmikkal. West márt nyúlt is a szeszesüvegért, még mielőtt Paj kinyithatta volna. Egy húzásra ki is ürítette a kisméretű üveget. Aztán hátradőlt, és ritmikusan hullámzó mellkassal grimaszolt a fájdalomtól.

Mintha csak most vett volna észre, hirtelen felnézett, és találkozott a tekintetünk.

- Te meg mit csinálsz itt?

Próbáltam mosolyogni, de elég gyatrán sikerült.

- Mindenféle sikátorokból kaparlak ki. - Nem tetszett, hogy ilyen véres. A látványtól fájdalmasan összeszorult a gyomrom.

Még mielőtt elárulhatott volna az arcom, kisurrantam a folyosóra, és onnan figyeltem, hogyan dolgozik az orvos a gyertyafényben.

A padlót használt kötések és sáros lábnyomok borították, West pedig minden alkalommal káromkodva felordított, amikor az orvos hozzáért. Mikor a férfi ismét előrehajolt, West olyan erővel tolta el magától, hogy a férfi kis híján hátrarepült.

Auster keserűen felnevetett mellettem, és letörölte West vérét a karjáról, amelyre kígyók voltak tetoválva. A legénység szinte végig szorosan West mellett maradt, mióta felhoztuk őt a fogadó emeletére. Az arcukra kiült a néma szorongás.

West felült, a lábát az ágy egyik oldalára húzta, és előrekönyökölt, hogy az orvos összevarrhassa a vágást a vállán. A háta és a karja még inkább aranyszínűnek tűnt a meleg fényben, azonban mindenhol kék és fekete zúzódások tarkították, mintha csak egy tintafoltos rongydarab lenne.

- Mennyi idős voltál, amikor Szent felvett a hajóra? - suttogtam, és közelebb léptem Willához.

A lány kiengedett egy hosszú sóhajt, és úgy bámulta a csizmáját, mintha képtelen lenne eldönteni, válaszoljon-e.

- Nem vett fel.

- Akkor hogyan kötöttél ki a Marigoldon?

- Az a hülye... - bökött West felé. - Egy kereskedő felvette őt a hajójára, mikor kilencéves volt, és egy évvel később visszajött értem. Felcsempészett a hajóra az éjszaka közepén, és másnap reggel a tengeren úgy tett, mintha csak akkor talált volna meg. - A lány szomorúan elmosolyodott. - Meggyőzte a kormányost, hogy tartsanak a fedélzeten, mert apró voltam, és mindenkinél gyorsabban tudtam az árbócra mászni.

Hát erre gondolt Willa, amikor azt mondta, nem ő választotta ezt az életet. West választotta neki.

- És ő beleegyezett?

- Nem dobott ki - vont vállat Willa. - Azt mondta, vagy megtanulok túlélni, vagy nincs helyem a tengeren.

- Előfordult már, hogy azt kívántad, bár ne vitt volna a hajóra? - suttogtam.

- Mindennap - felelte gondolkodás nélkül. - De West nem akart Waterside-on hagyni. És most én nem akarom őt a Marigoldon hagyni.

Ez az átok ült mindenkin a Szoros-öbölben, aki szeretett valakit. Az ajtó résén keresztül láttam Westet, ahogy összeszorította a szemét a fájdalomtól, amint az orvos lecsippentette a fonál végét, amit a bőre összevarrásához használt.

- Amúgy mi van veled és Szenttel? - hajolt közelebb Willa, és lehalkította a hangját.

- Hogy érted? - egyenesedtem ki.

- Miért keltél át a Szoros-öblön egy ilyen emberért? Nem gondolhattad komolyan, hogy felvesz a hajójára.

Összeszorított foggal bámultam a lányra.

-Én...

Az orvos a táskáját a mellkasához szorítva kirontott az ajtón, és morogva lement a lépcsőn. Fehér köpenyét friss vér tarkította. West az oldalát szorítva kiürített egy újabb rozsszeszes üveget.

- Gyertek be! - szólt rekedten.

A legénység besereglett a szűk szobába, mindenki Westet nézte. A férfit nagyjából letisztították, de az egész testét varrások borították, és a zúzódásai is egyre rosszabbnak tűntek. Ha még egy vagy két napot Waterside útvesztőiben tölt, valószínűleg kilehelte volna a lelkét.

- Ki vele. - Egyik kezével megérintette duzzadt ajkát.

Hamish mély levegőt vett, mielőtt válaszolt volna.

- A vitorlák javíthatatlanok. Ha befoltoznánk őket, az első viharnál megadnák magukat. Azok után, hogy ennyit veszítettünk a rakományból, nincs elég pénzünk, hogy kihajózzunk.

West elrévedt tekintettel gondolkodott.

- És ha kölcsönkérünk Sowanig?

- Senki nem adna annyit - rázta a fejét Hamish.

- Hadd lássam - nyújtotta ki a kezét, mire Hamish átadta neki a könyvet.

Némán álltunk, mialatt West átlapozta a könyvet, és az ujját végigvezette a számokon. Amikor becsukta, felsóhajtott.

- Elmegyek Szenthez.

- Nem! - Willa hirtelen az oldala mellé ejtette a kezét. - Már így is tartozol.

- Akkor kiterjesztem.

- Nem, West - ismételte.

- Azt akarod, hogy be kelljen állnod máshova, ahol befogadnak? - csattant fel a férfi.

- Nem - felelte villámló szemekkel a lány. - De így legalább visszaadhatod neki a hajót, és felszámolhatod a tartozást.

- És veszítsem el a Marigoldot? - bámult hitetlenül West.

- Inkább, mint hogy eladd a lelked megmaradt apró darabjait is!

Ez egy olyan adósság, amiből soha nem fogsz tudni kijönni!

- Ti mit gondoltok? - nézett West a többiekre.

Hamish válaszolt először.

- Willának igaza van, de neked is. Ebből egyedül Szent hozhat ki.

Auster és Paj egyetértőn bólintottak, óvatosan kerülve Willa dühös pillantását.

West morogva felállt, a kezét ismét a mellkasát átszelő kék zúzódásra szorította.

- Hova mész? - kérdezte Willa, és kinyújtotta a kezét, hogy segítse a férfit.

- Pinchbe. Kölcsönkérünk Szenttől, és kitaláljuk, hogyan jöjjünk ki ebből.

- Öhm... szerintem nem kell egészen Pinchig menned, hogy beszélj Szenttel - szólt Auster, és elkerekedett szemmel az ablaknak dőlt.

A férfi mögé álltam, a válla fölött elnézve figyeltem az utcát. Egy gazdag, kék kabátot viselő alak ragyogott a sötétben, akinek jöttére szétrebbent a tömeg.

Szent.

- Tüntessétek el innen a lányt. - West a kócos hajába túrt, és a füle mögé tűrte a tincseit.

Willa karon fogott, és átlökdösött a szobán.

- Várj! - Küzdeni próbáltam ellene, de Paj megragadta a másik karomat, és visszahúzott a folyosóra.

- Azt akarod, hogy még rosszabb legyen? - köpte Willa. Kinyitotta a szomszéd szoba ajtaját, és betuszkolt rajta.

- Ez lehetséges egyáltalán? - Kiszabadítottam magam a lány szorításából. Paj ránk zárta az ajtót, egyedül hagyva minket a sötétben.

Willa meggyújtott egy gyertyát az asztalon. Hallgattam a fogadó csöndes búgását, amíg a nehéz léptek meg nem zengették a lépcsőházat.

- Mozgás! - Szent mennydörgő hangja betöltötte az épületet, aztán becsapta az ajtót maga mögött.

Willa és én a két szobát elválasztó vékony deszkafalnak nyomtuk a fülünket. A hirtelen beálló kényelmetlen csendben a fülemben hallottam a szívem dobogását.

- Ezt hívod te kormányzásnak? - kérdezte Szent nyugodtan, de hidegen.

Ahogy óvatosan végigmértem a falat, találtam egy apró repedést, amelyen keresztül átszűrődött a fény. A szám grimaszba rándult, amint megláttam Westet. A férfi egyenes háttal állt az ablak előtt, és a fájdalmai ellenére magasra emelt fővel, mereven nézett Szentre.

- Egyezséget kötöttünk, amikor neked adtam a Marigoldot.

- Nem adtad nekem a Marigoldot - vágott közbe West.

- Tessék?

- Nem adtad nekem a Marigoldot - ismételte.

Szent értetlenkedve meredt rá.

- Adtam neked egy lehetőséget. Annak a lehetőségét, hogy a saját legénységed kormányosa lehess, és felépítsd a saját üzletedet. Ehelyett a hajóm a kikötőben áll szétszaggatott vitorlákkal, és az embereid úgy kaparják össze a félholt testedet Waterside-ról.

- Zola...

- Nem akarok Zoláról beszélni. Most rólad van szó - emelte fel a hangját Szent. - Ha gondod adódik egy másik kereskedővel, megoldod.

- Igen, uram!

- Menj vissza a vízre, és találd ki, hogyan mássz ki ebből.

- Nem megy - sütötte le a szemét West.

- Tessék? - merevedett meg Szent.

- Nincs pénz új vitorlákra. A vihar túl sokat elvett.

Szent szemei résnyire szűkültek, az orrlyuka kitágult.

- Azt mondod, mozgásképtelenné vált a hajó?

West bólintott.

- És azt akarod, hogy én vegyek új vitorlát?

- Hozzáadhatod az eddigi tartozásomhoz.

- Nem - suttogta mellettem Willa.

- Nem! - visszhangozta Szent néhány pillanattal később.

West láthatóan meglepődött a válaszon.

- Nem hozod a mocskodat az ajtómhoz, és nem az én pénzemmel fogod feltakarítani. Ha nem tudod megoldani, akkor nincs helyed azon a hajón.

West megfeszítette az állkapcsát, de sikerült visszanyelnie egyre növekvő haragját.

- Dolgom van, és az utamban állsz. - Apám kabátjának szegélye libbent egyet a csizmája körül, ahogy sarkon fordult. A kezével a kilincsen azonban még megállt. - És ha rájövök, hogy bárki tudomást szerzett a rakományról, amit Jevalról hoztál, az egész legénységedet darabokra tépem és szétszórom a városban.

West megmarkolta az övét.

- Erről szól ez az egész? A lányról?

A mellkasomban égető érzés áradt szét. Hirtelen rájöttem, hogy egy ideje nem vettem levegőt.

- Szóval, akkor ez büntetés. - West lépett egyet Szent felé.

- Hívd, aminek akarod. Azt csinálod, amit mondok. Nem léphetsz egy tapodtat sem az engedélyem nélkül. Ha nem tetszenek a feltételek, legalább száz embert találok a mólón, aki szívesen átveszi a helyed.

- Ha nem hozom el Jevalról, akkor a csupasz csontjai még most is a zátonyhoz lennének láncolva.

- Fable tud vigyázni magára - felelte Szent mélyebb hangon.

Willa elkerekedett szemmel felém fordult.

- Akkor mégis miért kellett annyi pénzt pazarolnom arra, hogy kéthetente elhajózzak a szigetre? Ha valami történt volna a lánnyal, mindketten tudjuk, kinek a torkát vágod el. Mindkettőnk életét megmentettem azzal, hogy idehoztam.

Az apám a fogát csikorgatta, dühe betöltötte a hirtelen beálló csendet.

- Nem akarlak látni, amíg helyre nem hozod, ami történt. Ha nem sikerül, akkor nem Zola fog érted jönni. Én fogok. És vele ellentétben én nem végzek félmunkát.

Az ajtó olyan erővel csapódott be, hogy megrengette a falakat. Szent léptei a lépcsőn dübörögtek. Az ablakhoz siettem, és figyeltem, ahogy a sikátorba ér. Módszeresen begombolta a kabátját, majd elsietett a sötétségbe. Nem nézett vissza.

Willa nagy szemeket meresztett rám, és keresztbe tette a karját.

- Van valami, amit szeretnél elmondani nekünk?

- Igen - sóhajtottam. - Beszélnünk kell.

HUSZONNYOLC

Amikor beléptünk a szobába, West az ablaknál állt, és az utcát figyelte.

- West... - Willa a kezét nyújtotta felé, a férfi azonban kitért előle.

- Nem fogja kölcsönadni a pénzt. Fel kell használnunk a tartalékot.

Mindenki némán meredt Westre.

- Nem lehet - mondta Auster. - Megegyeztünk, hogy azt sosem fogjuk felhasználni.

- Megesküdtünk - mormolta Paj.

Halvány csönd ereszkedett a csapatra. Most először vettem észre apró repedéseket a legénység egységének falán.

- Milyen tartalékot? - kérdeztem.

- A pénzt, amit egy melléküzletünkből teszünk félre. Azt. későbbre szánjuk. - Meglepetésemre Hamish válaszolta meg a kérdésemet. Talán azért, mert már úgysem számított.

- Későbbre?

A férfi levette a szemüvegét, és az ujjai közé biggyesztette.

- Miután megvásároltuk a hajót Szenttől.

- Csak ha mind beleegyezünk - tette hozzá West. - Az elég pénz, hogy új vitorlákat vegyünk, és pótoljuk, amit tönkretett a vihar. Újra kihajózhatunk, és megint megkereshetjük a pénzt. - A férfi igyekezett magabiztosnak tűnni. - Az egyik hajóval holnap elvitethetem magam a korallszigetekre.

Hát persze. A korallszigeteken volt az egyik rejtekhelyük.

Minden hajónak megvoltak a maga rejtekhelyei. Őrültség lett volna egy helyen tartani az egész vagyont, amikor a hajók elsüllyedhetnek, a városi rejtekhelyeket meg kifoszthatják a tulajdonosuk távollétében. A hajósok, akiknek volt egy csöpp eszük, több rejtekhelyen, szétszórva tartották a pénzüket.

- Két évünkbe telt ennyit félretenni - mondta Willa.

- Ez az egyetlen esélyünk - vont vállat West.

Ez azonban nem volt igaz. Ha arra játszom, hogy helyet szerezzek a hajón, akkor ez a legjobb esélyem. A kabátom zsebébe nyúltam, és megmarkoltam a tengeri sárkányt. Összeszorult a gyomrom, amikor beszélni kezdtem.

- Nem ez az egyetlen esélyünk - mondtam West szemébe nézve.

A szobára ismét csend zuhant. A bőröm felizzott a többiek kutató pillantásától. Most már nem volt visszaút.

- Hogyan? - kérdezte Hamish gyanakvón.

- Fel tudok ajánlani egy másik megoldási lehetőséget - mondtam, és kihúztam magam. - Ha akarjátok.

Hamish visszatolta a szemüvegét.

- Mire célzol?

- Vegyetek fel a Marigoldra, mint kotrót, és szerzek új vitorlát - mondtam egyetlen levegővel.

- Nem - hangzott West kemény válasza.

Willa azonban kíváncsinak tűnt.

- És ezt mégis hogyan tudnád kivitelezni?

- Számít az? Megszerzem a vitorlákat. Vegyetek fel, mint kotrót, és szerzek elég pénzt, hogy kivásároljátok magatokat Szenttől.

Auster előrébb lépett a fal mellől.

- Te meg miről beszélsz?

- Ez az ajánlatom. - A pillantásom még mindig Westre szegeztem.

- Nem - ismételte a férfi, ezúttal dühösebben.

- Miért nem? - vágott közbe Willa. - Ha tudja, hogyan...

- Senki nem alkalmasabb nálam. Gyakorlott kotró vagyok - tettem hozzá.

- Nem!

Meginogtam a határozott választól. A többiek is zavarodottnak tűntek.

- Nincs is kotrónk - tátogott elhűlve Willa. - Azt mondja, állja a vitorlák költségeit, és kivásárol minket Szenttől. És te nemet mondasz?

- Pontosan. Őt nem vesszük be.

- Miért nem? - erősködött Willa.

Adtam Westnek egy utolsó esélyt. A legénység ismét némaságba burkolózott. A titok úgy égette a torkomat, mint az ital, amit előző éjjel magamba döntöttem. Ilyesmit sosem mondanék ki hangosan. Megesküdtem, hogy sosem teszem. Azonban Szent is megszegte a nekem tett ígéretét. Rám hagyta a Pacsirtát, de nem adta nekem, ami az enyém. Azt nem, amivel tartozott.

Most én szegem meg az ígéretem.

- Ne - suttogta West, mintha olvasna a gondolataimban.

- Szent az apám.

Akkorára nőtt a feszültség a szobában, hogy kirázott a hideg. Egy ilyen kijelentést nem vonhattam vissza.

- Mi a... - hitetlenkedett Willa.

- Ezért kellett Westnek Jevalra hajóznia minden második héten. Ezért vett tőlem, és csak tőlem tűzkövet. Szent utasítására ellenőriznie kellett a Szoros-öbölben hátrahagyott lányát. Csak Dernben jöttem rá, hogy neki dolgoztok.

A többiek arckifejezéséről lerítt, hogy tudták, igazat mondok. Túl nagy őrültség lett volna ilyesmit hazudni.

- Amikor Szent Westnek adta a Marigoldot, én is része voltam az egyezségnek. Neked pedig igazad volt - biccentettem Willára. - Egy lelketlen embernek adtátok el a lelketeket. Sosem fogjátok megvásárolni a Marigoldot. Szent megtalálja a módját, hogy az adósaként tartson. Mindig ezt csinálja.

- De ha Szent az apád, akkor. - Willa hangja fokozatosan elhalkult.

- Isolde volt az anyám. Ezért értek a drágakövekhez.

- Kőérző vagy.

Bólintottam.

- Nem fogsz a Marigoldon dolgozni - mondta West nyugodtan. Úgy festett, mintha minden megmaradt erejére szüksége lenne. - Szent sosem engedné. Ha mégis, mindnyájunk torkát elvágná, ha bármi történne veled. Felérne egy halálos ítélettel, ha csatlakoznál.

Mellette azonban Auster láthatóan jól szórakozott.

- Te mit nyernél ezzel?

Bizonytalanul próbáltam leplezni a szégyenérzetemet.

- Semmim sincs. Szent nem akar engem.

Mindenki rám bámult.

- Ha bevesztek, a Marigold újra vízre szállhat, és lesz elég pénzetek, hogy kifizessetek minden adósságot. Ez az ajánlatom.

- Hogy tudnád ezt megcsinálni? - kérdezte Hamish, aki óvatosan kerülte West pillantását.

- Van valamim. Valami, amiről senki sem tud. A víz alatt várja, hogy érte menjek.

- Mi az? - szólalt meg végül Paj.

- Nem mondom meg, csak akkor, ha elfogadjátok az ajánlatot.

Paj felsóhajtott.

- Egy zátonyi merülés nem lesz elég ahhoz, hogy megoldja a problémánkat, Fable.

- Nem egy zátonyról van szó. Több, mint elég pénzről, hogy kivásároljátok magatokat.

Willa csillogó szemmel elmosolyodott.

- Hagyjatok magunkra. - West visszafordult az ablak felé. Amikor a többiek nem mozdultak, felkiáltott. - Hagyjatok magunkra!

A csapat egy szó nélkül elhagyta a szobát. Bezártam az ajtót mögöttük, és hátradőlve Westet figyeltem. A varratok kígyókként szelték át a vállát, és a hátán is folytatódtak. Még így is gyönyörűnek láttam őt.

- Hogy csináltad? - kérdeztem halkan.

A férfi kinézett az utcára, a fény csak az arca felét világította meg.

- Micsodát?

- Tűzkövet vettél tőlem Jevalon, eladtad Dernben, és aztán Szentnek adtad a profitot?

- Nem adtam neki a profitot - rázta a fejét. - Nem kérte.

- Megtartottad?

- A rejtekhelyen van. Minden egyes érme. Az a pénz is onnan van, amit adtam, amikor Cerosba értünk.

Hát ezért álltunk meg a korallszigeteknél Dern felé.

- Egész végig azt hittem, a saját lábamon állok. Azt hittem, rájöttem, hogyan éljek túl - suttogtam.

- Rá is jöttél.

- Nem. Egyedül miattad nem haltam éhen a szigeten. - A szavaim láthatóan zavarba hozták Westet. A férfi lesütötte a szemét. - Hazudhattál volna Szentnek. Sosem tudta volna meg az igazat.

- Nem akartam ezt tenni vele.

- Viszont saját mellékkereskedelmet futtatsz?

- Az más - mondta egyszerűen.

- Ne mondd, hogy felnézel az emberre, aki a markában tart?

- Úgysem értenéd - motyogta.

- Biztos vagy benne?

A férfi láthatóan jól megfontolta a kérdést, mielőtt válaszolt volna.

- Egy kereskedő kiemelt Waterside-ról, és felvett a hajójára, mikor még csak kilencéves voltam. Mindent megtanított a vitorlázásról és a kereskedelemről, de rossz ember volt. Szent megvásárolt arról a hajóról, és a sajátján dolgoztatott. Egy rohadt szemétláda, de egyedül ő mentett meg attól, hogy most is a kagylókat vakarjam a hajók aljáról a kikötőben, vagy hogy a tengerfenéken rothadjak.

Nem akartam elképzelni, mire célzott West azzal, hogy a kereskedő rossz ember volt. Láttam az akadozó nyelvén, hogy bármi is történt, szégyellte.

- Ezért tudta, hogy megbízhat benned - mondtam. - Nagyon jól csinálja. Megbizonyosodik róla, hogy mindenki pont eléggé tartozik neki.

- Okos.

A fejemet ráztam.

- Hogy védheted őt azok után, amit tett? A sorsodra hagyott!

- Igaza van. Én felelek a legénységemért és a hajómért. És elszúrtam. Nem hagyott minket a sorsunkra, csak nem fogja állni a költségeinket.

A torkomra fagyott a szó. West tényleg védte az apámat.

- Igazad van, tényleg felnézek rá. A Névtelen tenger kereskedői azt hiszik, hogy a Szoros-öböl a kezükbe fog pottyanni. Szent viszont megmutatja nekik, hogy képesek vagyunk megállni a saját lábunkon.

Sosem ismertem volna be, de mélyen, legbelül büszkének éreztem magam, még ha egyébként utáltam is Szentet. Ebben a pillanatban arra is rájöttem, hogy talán West volt az egyetlen, aki megérthette, hogyan létezhet egymás mellett ez a két érzelem.

- Mennyi ideig tartana, amíg kivásárolod magad Szent alól?

West nem válaszolt.

- Mennyi ideig?

West az oldalához nyomta a kezét, mintha súlyos fájdalom gyötörné. Nem is értettem, hogy képes még mindig állva maradni.

- Tizenhat évig.

Tettem egy lépést felé, és megvártam, hogy a szemembe nézzen, mielőtt megszólaltam volna.

- Tizenhat év, vagy egy éjszaka?

- Tessék?

- Eltölthetsz tizenhat évet azzal, hogy összekaparod az összeget, amivel kivásárolhatod magad. Vagy megteheted ugyanezt egyetlen éjszaka alatt. Velem. Nem lesztek többé árnyhajó. Senki nem tesz jelentést, senki nem fog kémkedni, és nem lesznek olyan parancsok, mint amilyet Sowanban kellett teljesítened.

A férfi megmerevedett. Láttam, hogy érzékeny pontra tapintottam. Nem akarta, hogy bármit is tudjak arról, ami Sowanban történt.

- Nem vehetlek be, Fable - ismételte, és hátrasimította a haját az arcából.

- Azt hiszed, hogy nem vagyok elég jó.

- Négy évig Jevalon éltél. Tudom, hogy elég jó vagy.

- Akkor mitől félsz? Szenttől?

A férfi rángó állkapoccsal meredt a csizmájára.

- Szent az egyetlen kereskedő a Szoros-öbölben, aki még a Névtelen tengerre is kihajózik, mióta Zola hajóit kitiltották. Ő az egyetlen legitim versenytársa a bastiani kereskedőknek. Ezért a pozícióért bármely hajós a Szoros-öbölben levágná a karját. És ha bárki rájön, ki vagy, akkor rajtad keresztül fogja zsarolni Szentet.

Jogos érv. De még mielőtt vitába szállhattam volna, West újra megszólalt.

- De ami ennél is fontosabb, nem bízom benned.

- Tessék?

- Most próbáltad ellenem fordítani a legénységemet.

Eltátottam a szám.

- Én...

- Manipulálni akartad azokat, akikre az életem is rábíznám. Tőlük függök.

- De te meg sem akartál hallgatni. Tudtam, ha megtudják, ki vagyok, akkor meghallgatják, amit mondani akarok.

- Nem így működik a legénység.

Sóhajtottam.

- Akkor taníts meg, hogy működik.

West a zsebébe süllyesztette a kezét, és egy pillanatra elhallgatott.

- Ha arra kerülne a sor, hogy választanod kell köztünk és Szent között, Szentet fogod választani.

- Miért választanám őt? - nevettem. - Ő sem választott engem soha.

- Csak azért akarsz a Marigoldon dolgozni, mert Szent elutasított - próbálkozott ismét.

- Te pedig csak azért vagy a Marigold kormányosa, mert Szent felvett az árnyhajójára. Nem számít, miért vagyunk itt, West. Itt vagyok. Nekem is szükségem van valakire, akire rábízhatom az életem.

A férfi szája egyetlen kemény vonallá szűkült.

- Te nem bízol bennem, én viszont bízom benned - tettem hozzá halkabban.

- Nincs okod rá, hogy megbízz bennem.

Keresztbe tettem a karom, és félrenéztem.

- Visszajöttél.

- Te meg miről beszélsz?

- Jevalon minden este kiültem a sziklákra a tengerparton, és elképzeltem a horizonton apám hajójának vitorláját. Reméltem, hogy visszajön értem - mondtam, majd egy pillanatra elakadt a szavam. - Ő nem jött vissza, te viszont igen.

West felnézett, egyenesen a szemembe.

- Kotróként akarok dolgozni a Marigoldon. Ki akarlak húzni titeket Szent alól.

West a falnak dőlt, és megvakarta az állát.

- Sosem lett volna szabad hagynom, hogy felszállj a Marigoldra.

- Ennek mi köze van ahhoz, ami Jevalon történt?

- Minden.

- Épp most mondtad Szentnek, hogy azért hoztál el, hogy a saját bőröd mentsd!

- Azért hoztalak el Jevalról, mert nem akartalak ott hagyni - lehelte. - Nem tudtalak ott hagyni. - Ez volt az első olyan nekem szóló mondata, amin éreztem az igazság mázsás súlyát.

Próbáltam olvasni a West arcán átsuhanó árnyakból, de mint mindig, most is csak egy apró részletet mutatott. Mindig csak a darabjait láttam, sosem az egészet.

Egy pillanatra elhallgatott, majd közelebb lépett.

- Arra fogok szavazni, hogy befogadjunk, mint kotrót. - A férfi testéből áradó forróság körém fonódott. - Ha megígéred, hogy egyvalamit megértesz.

- Micsodát?

- Nem törődhetek még egy emberrel, Fable - mondta, ahogy a tekintete végigsiklott az arcomon.

A mondat kitöltötte azt a kevés helyet közöttünk, úgy éreztem, falak kúsztak be közénk. Pontosan tudtam, miért mondta ezt. Láttam rajta, abban, ahogy időnként az ajkamra pillantott, amikor engem nézett. Ott volt a hangjában, ami mindig elmélyült egy kicsit, amikor kimondta a nevem. West másfajta kockázatot is vállal, ha arra szavaz, hogy fogadjanak be a legénységbe, és ebben a pillanatban fel is fedte előttem ezt.

- Mondd, hogy megérted. - Várakozva feltartotta a kezét kettőnk közé.

Ez nem pusztán vallomás volt, hanem szerződés.

Úgyhogy a szemébe néztem, és határozottan megfogtam a kezét.

- Megértem.HUSZONKILENC

Amikor a sötét mólóra értem, a Marigold fedélzetén csupán egyetlen lámpás világított.

Az üres hajók úgy lebegtek a vízen, mint az alvó óriások. A legénységük tagjai mind a városban ittak, a kikötőben csak azok a munkások maradtak, akiket azért fizettek, hogy vigyázzanak a kikötőre. Még Waterside is üresnek tűnt, hiányoztak a sikátorban nyüzsgő kicsiny arcok. Ceros sokkal kisebbnek tűnt a sötétben, én pedig még apróbbnak éreztem magam benne.

Amikor elértem a póznát, ahová a Marigoldot kötötték ki, akaratlanul is megálltam a vérfoltnál, ahol reggel a két holttest feküdt. Láthatóan tisztára sikálták a felületet, de néhány vörös folt mélyen beleitta magát a deszkába. Még mindig láttam, ahogy a két torz test a napfényben feküdt, és azon tűnődtem, vajon kik lehettek. Valószínűleg szegények voltak, akik éjjelente tettek szert némi bevételre a kikötőben. Szánalomra méltó módja a halálnak, ha másvalaki hibájából kapnak el.

A létra kiterítve várt rám. Felnéztem, és bekötözött kezemmel a kötélbe kapaszkodtam. Korábban azt hittem, utoljára állok a Marigold fedélzetén, most azonban a hajó az otthonommá válhat. A legénysége pedig a családommá. Tudtam, hogy az életem is olyan hirtelen fordulatot vehet, amilyen gyorsan a szélirány megfordul a váratlan viharok előtt.

Átmásztam a korláton. A többiek már a fedélzetre gyűltek, és körben álltak a kormánykerék előtt. A csupasz árbócok úgy tornyosultak fölénk, akár a csontvázak, magasba nyúló tetejük a sötétségbe veszett. Az elszakadt vitorla már feltekerve hevert a hajótestben.

Megtaláltam a helyem Willa mellett, West pedig közben a fedélzet deszkáit bámulta. A tartását jól látható feszültség járta át. A férfi elfogadta az ajánlatomat, de annyira nem örült neki, hogy az jobban fájt, mint amennyire beismertem volna.

- Biztos vagy ebben, kotró? - Willa karja az enyémnek nyomódott, ahogy a lány felém hajolt.

Westre néztem, aki egy pillanatra elkapta a pillantásomat.

- Biztos.

És komolyan is gondoltam. Nem csak arról volt szó, hogy nem volt hová mennem. Már az első éjjel, amikor az üres függőágyban aludtam a kabinban, úgy tűnt, itt a helyem. Beilleszkedtem. Még ha West nem is akart a legénységben látni, velük, ötükkel kialakíthattam egy saját életet. Megbízhattam bennük. És ez elég volt. Több mint elég.

Auster levette a fejéről a gyapjúsapkát, és hagyta, hogy kócos haja a vállára omoljon. A felfordított sapkát maga elé tartotta a kör közepén.

Ahogy belenéztem, gombóc nőtt a torkomban.

Willa előhúzott egy rézpénzt az övéből.

- Én azt mondom, fogadjuk be ezt a semmirekellő jevali kotrót a legénységbe. - Az érmét a levegőbe pöckölte. A réz megcsillant a lámpafényben, majd Auster sapkájában landolt. - Még ha tényleg balszerencsét hoz is ránk.

- Én benne vagyok. - Paj is érmét dobott a sapkába.

Auster rám vigyorgott, és követte a többieket.

- Én is.

Hamish engem figyelt, és lassan előhúzott egy érmét. Meg sem próbálta elrejteni a bizonytalanságát.

- Mit keresett Szent lánya Jevalon?

A kezemet félénken a kabátzsebembe csúsztattam.

- Tessék?

- Ha bízni akarunk benned, ismernünk kell a történeted. Hogy kötöttél ki Jevalon?

- Nem kell tudnunk - nézett West figyelmeztetőn Hamishre.

- Tudnom kell.

- Otthagyott - mondtam elszoruló torokkal. - Miután a Pacsirta elsüllyedt, Jevalon hagyott.

A többiek némán lesütötték a szemüket. Nem ismertem a történetüket, de úgy képzeltem, hogy nem lehetett sokkal jobb az enyémnél. Nem áltattam magam azzal, hogy sajnálatra méltó vagyok hozzájuk képest. A Szoros-öböl pengeélen táncolt. Senki nem élhetett itt anélkül, hogy megsérülne. Én már nem szégyelltem, honnan jöttem. Azok a napok elmúltak.

Hamish biccentett, és a többi közé pöckölte az érméjét. Mindenki Westre nézett. A férfi némán állt, mögötte sirályok verdestek a sötétben. Azon tűnődtem, vajon meggondolta-e magát, vagy hagyja, hogy a csapat leszavazza.

Amikor végül felemelte a kezét, az ujjai között pénzérme csillant. Szó nélkül a sapkába dobta.

Kimondatlan szavai visszhangzottak a csendben. Felvesz. Elfogadja a pénzem, hogy megmentse a Marigoldot. De ez minden.

- Hozz szeszt, Willa. - Auster a kezembe nyomta a sapkát, és én rábámultam.

A hagyomány szerint a legénység minden tagja ad egy érmét a legújabb tagnak a jóindulat jeleként. Rengetegszer láttam apám legénységeit így tenni. De mióta Jevalra vetődtem, egyszer sem kaptam semmit. Soha. Meg sem próbáltam visszatartani a könnyeimet, amelyek patakokban csorogtak az arcomon, ahogy magamhoz öleltem a sapkát.

Mint egy fáradt madár, aki a legelhagyatottabb tengerre repült, végre találtam egy helyet, ahol megpihenhetek.

Willa kinyitotta az egyik tintakék üveget, amit a kocsmából hozott. Paj kiosztotta a poharakat, és a lány mindenkinek töltött. A rozsszesz a deszkára löttyent a lábunk alatt. Mind egy húzásra kiürítettük a poharakat. A többiek nevetésben törtek ki. Kissé kaparta a torkomat a tüzes ital, de azért én is velük kacagtam.

- Mennyi? - kérdeztem az üres poharat szorongatva.

- Mi mennyi? - Willa újratöltötte a poharát.

- Mennyi pénzre van szükségünk a vitorlákra?

Hamish látszólag meglepődött a kérdésen, de azért elővette a könyvét a belső zsebéből. Levette a lámpást az árbócról, és lerakta közénk a fedélzetre. Kinyitotta a könyvet az utolsó megjelölt oldalnál, és mind a halványan pislákoló fénybe görnyedtünk körülötte. Hamish kézírása sorokba rendezve terítette be a pergamen oldalait, a jobboldali sávba pedig a számok kerültek.

- Ha kifizetjük a javítást és a vihar veszteségeit, legalább nyolcszáz érme fog kelleni a vitorlákra.

- Nyolcszáz? - kérdezte Paj kétkedőn.

- Biztos vagyok benne, hogy legalább ennyit kell majd fizetnünk annak, aki vállalja egyáltalán, hogy megcsinálja. Senki nem akar konfliktust Zolával.

- Ez igaz - mondta West.

Még a rozsszesz sem segített abban, hogy ne égessen ez a szám. Tudtam, hogy drága lesz, de nem hittem volna, hogy ennyire. Reméltem, hogy még így is működhet a tervem.

- Meg tudod szerezni, vagy nem? - Hamish szemüvege visszaverte a fényt, ahogy a férfi felnézett a könyvéből.

- Meg tudom szerezni.

Willa visszacsavarta az üveg dugóját, és a földre tette.

- Sosem mondtad el, hogyan.

- Számít az?

- Nem igazán - vont vállat a lány. - De azért szeretném tudni.

- Szent fogja kifizetni a vitorlát.

Westnek elkerekedett a szeme, Paj pedig megköszörülte a torkát.

- Szent?

- Úgy van.

- És hogy fogod őt rávenni erre? - Willa láthatóan jól szórakozott.

- Nálam van valami, amit nagyon akar. Valami, amiért bármit megadna.

Nem kérdezték, mi volt az, de láttam rajtuk, hogy aggasztja őket az ötletem. Szent már így is haragudott rájuk Zola miatt. Ha rájönne, hogy azért játszadozom vele, hogy kifizesse a Marigold javíttatását, valószínűleg mindannyiunk vérét akarná.

- A tűzzel játszol, Fable - mondta Willa, de ördögi mosolya még a szemében is ott csillogott.

Láttam, hogy West ugyanerre gondolt, de az ő arcáról hiányzott a jókedv. Az üres poharába bámult, a fény a zöld üvegen táncolt. A haja eltakarta a vágást a homlokán, de az arca bal oldala még fel volt dagadva, és az egyik szeme véreres volt.

Ez a csapat már akkor is bajban volt, amikor először a fedélzetre léptem. Azon gondolkodtam, vajon én szabadítom-e rájuk a végső vihart, ami a vesztüket okozza.

HARMINC

Ugyan megszegtem a neki tett ígéretem, de még mindig Szent szabályai szerint éltem.

Éreztem a hajnal illatát, ahogy a hidat figyelve a két épület közé léptem. Ha helyesek a számításaim, bármelyik pillanatban meghallhattam Szent csizmáját a deszkákon, ahogy Griff kocsmájába tart. Mikor kislány voltam, és nem a tengeren voltunk, apám minden reggel ivott egy teát Griffnél még napfelkelte előtt.

Arra gondoltam, talán Szent megváltozott az utóbbi évek során. De ha még mindig ugyanaz a könyörtelen kereskedő volt, aki képes volt kivágni mindenki térdét maga körül, csak hogy ő legyen a legmagasabb, akkor talán ugyanúgy teázott Griffnél minden hajnalban.

A távoli léptek zajára felpillantottam az egyetlen hídra, amely Pinchbe vezetett. Habár az utcák ilyenkor még üresek voltak, Szent nem szívesen sétált a lenti mocsokban.

Egy árny jelent meg a sötét ég alatt, és már abból, ahogy a kabátja lebbent a szélben, tudtam, hogy ő az. Leugrottam a ládáról, amin ültem, és követni kezdtem. Ugyanazon az úton ment Waterside felé, mint mindig. A kezemet a zsebembe tömve követtem az épületek fölött vonuló alakját. Ilyen volt Szent - mindenre árnyékot vetett, ami körülvette.

Amikor a kikötőhöz közel lefelé indult a létrán, a legközelebbi falhoz préselődtem, és visszafojtott lélegzettel vártam. A halvány fényben a férfi kabátja úgy ragyogott, akár a kék korall Jeval keleti zátonyain. Szent leért a földre, és elindult a sikátorban, épp, amikor a város lámpásai kigyulladtak. Az utca perceken belül megtelt kikötőmunkásokkal, és Ceros fogaskerekei beindultak.

Vártam, hogy Szent eltűnjön a sarok mögött, mielőtt halk léptekkel a nyomába szegődtem volna. A sikátor fölött Griff kocsmájának cégére lógott, amiről a tengeri szelek már lekoptatták a betűket. De jól ismertem ezt a helyet. A kőfalakat hatalmas faoszlopok szegélyezték, és a tetőn olyan meredeken álltak a cserepek, hogy még a madarak sem tudtak rászállni.

Szent eltűnt az ajtó mögött. Az ablakból figyeltem őt. A hely üres volt, leszámítva a bárpult mögött álló Griffet, aki épp rongyot kötött a dereka köré. Fel sem nézett, ahogy Szent kihúzta az egyik széket, és leült az asztalhoz.

Hátulról megjelent egy nő egy teástálcával a kezében. Óvatosan letette a tálcát, elrendezte a kancsót Szent asztalának sarkán, miközben a férfi egy köteg pergament húzott elő a kabátjából. A teáscsésze aprónak tűnt a kezében, amikor a lapokat tanulmányozva belekortyolt.

A kezemet a kilincsre tettem, és egy kicsit megráztam magam, mielőtt benyitottam volna.

Griff felpillantott a pult mögül, és a nő is újra megjelent az ajtóban. Látszott, hogy mindketten meglepődtek. De Szent pillantása volt a legkeményebb. A férfi vastag szemöldöke szinte összeért kék szeme fölött.

- Jó reggelt - biccentettem a nő felé. - Egy teát kérek.

A nő Griffre nézett, mintha csak az engedélyét várná. A férfi láthatóan gyanakodva bólintott. Amikor leültem Szenttel szemben, és összefontam a kezemet az asztalon, a kocsmáros szeme elkerekedett.

- Mit keresel itt? - Szent újra a pergamenre pillantott, de bizonytalan tartásából kiolvastam, hogy sikerült meglepnem.

- Főkönyv? - Színlelt érdeklődéssel előrehajoltam.

- Úgy van. Tegnap éjjel két hajó is késve ért be. - Szent felemelte a csészét, amely kör alakú nyomot hagyott az egyik lapon. - Mit akarsz?

- Teázni szeretnék az apámmal - suttogtam mosolyogva.

Minden izom megfeszült Szent testében, és olyan erősen szorította a csészét, hogy az majdnem eltört az ujjai között. Míg a nő kihozta az újabb kancsónyi teát, és az asztalt rendezgette, a férfi a szemembe nézett.

- Tejet? - kérdezte a nő.

- Igen, kérek.

- És cukrot, kedvesem?

- Persze. - Szentre pillantottam. - Már évek óta nem ízleltem cukrot.

Az apám túl nagy hévvel tette le a csészéjét, kilöttyentette a teát. Megtöltöttem a saját csészémet. A nő visszatért egy kistányérnyi krémmel és néhány lenszalvétára helyezett kockacukorral. Szent rám se hederített, míg az italomat kevertem.

- Megsérültek a hajóid a viharban?

- Az összes hajó megsérült abban a viharban - motyogta.

- Zoláé is?

A férfi ledobta a pergament.

- Mit tudsz te Zoláról?

- Nem sokat, csak azt, hogy valami összetűzésbe keveredett azzal a drágakő-kereskedővel a Névtelen tengerről - feleltem. - És a

Marigolddal is. Hallottam, hogy szétszaggatta a vitorláit.

- Minél kevesebbet tudsz az ügyeiről, annál jobb.

Felemeltem Szent csészéjét, és azt is újratöltöttem. - Te is viszályba kerültél vele?

- Az anyád - felelte, mire a kezem megdermedt a kancsón. - Úgyhogy igen, viszályba keveredtem vele.

- Ismerte anyát? - Ügyeltem rá, nehogy kiejtsem a nevét. Nem volt szükségem arra, hogy Szent megharagudjon rám.

- Az ő legénységében volt kotró, mielőtt befogadtam volna a hajómra.

Annyira sokkolóan hatott rám az őszintesége, hogy csak bámulni tudtam. Szent mindig rejtvényekben beszélt, de most olyan információt is átadott, amit nem kérdeztem. Észszerűnek tűnt, hogy Isolde más legénységeknél is dolgozott, mielőtt Szenthez szegődött volna, de sosem beszélt arról, mi történt vele Bastian elhagyása után.

- Miféle viszályba került vele?

Apám közelebb hajolt az asztal fölött.

- Nem számít.

A fogamat csikorgattam. Legszívesebben megragadtam volna azt a gyönyörű kabátját, és a képébe ordítottam volna.

Téged nem erre a világra teremtettek, Fable.

Nem gondolta, hogy tudok vigyázni magamra. Nekem adta a Pacsirtát, de nem hitt benne, hogy képes vagyok a saját utamat járni. Kizárt.

Mélyen beszívtam a tüdőmbe a levegőt, ami mindig körülvette apámat. A büszke, erős jellemét, ami a szemében csillogott. Visszafojtottam a mellkasomba a fájdalmat, amely azért kiáltott, hogy megfogja a kezem az asztal fölött. Nem törődtem az apró, összetört részemmel, ami nem vágyott másra, csak arra, hogy felemelje a tekintetét a pergamenről, és rám nézzen. Igazán rám nézzen.

- Mikor mondod el, hogy miért jöttél ide?

A teámba kortyoltam, édes keserűsége csípte a nyelvemet.

- Pénzre van szükségem.

- Mennyire? - Kicsit sem tűnt úgy, mintha felkeltettem volna az érdeklődését.

- Nyolcszáz rézérmére.

Erre aztán felfigyelt. Vigyorogva hátradőlt a székében.

- Azt akarod, hogy adjak...

- Persze, hogy nem - szakítottam félbe. - Azzal megszegnéd a saját szabályodat. Semmi sincs ingyen - recitáltam, pont, mint gyerekkoromban. - Üzletet akarok kötni.

Láthatóan felkeltettem a kíváncsiságát.

- Üzletet.

- Úgy van.

- Mire kell neked nyolcszáz érme?

- Azt mondtad, építsem fel a saját életemet. Épp azt csinálom.

Elismerően bólintott.

- És mid van, amiért ennyi pénzt kéne fizetnem?

A kabátomba nyúltam, még mielőtt meggondolnám magam, és elővettem a tengerisárkány-láncot a zsebemből. Az asztalra tettem közénk. Szentnek ezúttal nem sikerült elrejtenie a megrökönyödését. A férfi elkerekedett szemekkel, megmerevedve bámulta az ékszert.

- Honnan szerezted? - recsegte.

Tudtam, hogy nem helyes, amit teszek. Volt valami romlott abban, hogy anyámat használtam fel ellene. Végképp szörnyű volt, hogy a legértékesebb kincsét bocsátottam áruba. De amikor megálltam a tükör előtt Szent bázisán, a medál megszólított, mintha Isolde tudta volna, hogy szükségem lesz rá. Éppen ebben a pillanatban.

Apám óvatosan felvette az ékszert, az abalonból készült tengeri sárkány az ujjai között himbálózott.

- Ezért mentél vissza a Pacsirtára - mondtam. - A nyakláncért.

Nem felelt. Ő csináltatta a medált anyámnak egy bastiani ékszerésszel, aki egyedi darabokat készített. Az abalon ritka volt, különösen ez az összetéveszthetetlen zöld árnyalat, ami csak a Névtelen tengerben volt fellelhető. Anya sosem vette le.

- Szóval? - Ahogy apámra néztem, a szememet forró könnyek égették.

Megszorította a nyakláncot, majd az elülső kabátzsebébe ejtette. Megköszörülte a torkát.

- Rendben, nyolcszáz érme.

Kezet ráztunk az egyezségre. Szent fel sem nézett, amikor felálltam. Lassan tudatosult bennem, mit is csináltam. Tudtam, hogy mi a legfontosabb neki, és felhasználtam ellene. Pontosan olyasvalakivé váltam, aki miatt szükség volt a szabályaira.

Hátat fordítottam, még mielőtt kicsordult volna a könnyem.

- És Fable?

Fél lábbal már az ajtóban állva megdermedtem.

Ahogy Szent a székét hátradöntve rám nézett, visszatért arcára a hűvös nyugalom.

- Ha még egyszer megpróbálod felhasználni ellenem az anyádat, elfelejtem, hogy valaha léteztél.

HARMINCEGY

Éreztem, ahogy Isolde távolodott tőlem, ahogy elhagytam Griff kocsmáját, és hátrahagytam a nyakláncot. Miután elvettem Szent bázisáról a medált, anyám jelenléte úgy követett, akár egy szellem.

Paj két pénzzel teli erszényt kötött a csípőmre, a bőrszíjat az övemhez csomózta.

- Ha egyszer elindulunk, nem állsz meg.

Bólintottam, és még szorosabbra húztam a csomót, nehogy az erszény súlya kilazítsa.

- Nem állsz meg - ismételte, és megvárta, hogy ránézzek.

- Értem.

Mögötte Willa ácsorgott a sikátor árnyékában, és az utcát figyelte. Szent kincstárnoka, akit két, több késsel is felfegyverkezett férfi kísért, megjelent az éjszaka közepén a pénzzel a kocsmában. Összeszűkült szemmel nézték, ahogy aláírtam a pergament a szobámban, de egyikük sem szólt egy szót sem. Ha apámnak dolgoztak, már jól tudták, hogy ne kérdezősködjenek.

Hamish azt javasolta, hogy előbb kössünk üzletet a vitorlakészítővel, mert túl kockázatos lenne átvinni a pénzt a városon. West szerint azonban jobbak az esélyeink az ajánlatra, ha a mester a saját szemével látja a pénzt.

Semmi sem olyan meggyőző, mint a réz csillogása, mondta.

- Az ajtóig kísérünk, és aztán kint megvárunk titeket. - Auster ismét ellenőrizte az erszényeket.

- Nem jöttök be velünk? - néztem rájuk. Nem tetszett az ötlet, hogy egyedül maradjunk ennyi pénzzel a vitorlakészítő házában. Ha esetleg megpróbálna meglopni, Willán és rajtam kívül senki nem lesz, aki kést rántson.

- Tinny nem bír minket túlságosan - vigyorgott Paj, és Auster mellé támaszkodott.

- Miért nem?

- Nem szívesen üzletel a sósvérűekkel.

Elkerekedett szemekkel bámultam a két férfit.

- Azt mondtátok, Waterside-ról származtok - néztem Pajra.

A férfi megdermedt, talán kényelmetlenül érintette, hogy Auster megosztott velem valamit, ami tényleg igaz volt.

De Auster nem zavartatta magát.

- Bastianban születtünk.

A Névtelen tenger partján fekvő, csillogó, gazdag városban született anyám is. Ritkán lehetett olyasvalakivel találkozni, aki a Szoros-öblöt választotta, annak ellenére, hogy Bastianban született. Csak azok szánták magukat erre, akik menekültek valami elől.

Több is volt még a történetben, ami idáig vezette őket. Nem kerülte el a figyelmemet, miért árulta el ezt Auster. Felajánlotta a bizalmának egy apró darabját, hogy megnézze, mihez kezdek vele.

- Ideje menni - mondta Willa, és hátrapillantott a válla fölött.

Begomboltam a kabátomat, míg Auster és Paj elfoglalták a helyüket a két oldalamon.

Willa kihúzta a kését az övéből.

- Kész vagy?

Bólintottam.

A lány kilépett az utcára, én, Auster és Paj pedig követtük. A két férfi elég közel lépdeltek mellettem, hogy elbújjak közöttük.

A vitorlakészítő háza az egyik mólóra épült, ami Ceros keleti oldalán a tengerbe nyúlt. Az épület egyik falát a városra néző, keretezett üvegablakok borították. A vörös téglát vastagon benőtte a zöld moha az oszladozó habarcson át. Zsebre dugott kézzel sétáltam, az ujjaimat a nehéz erszények köré fontam, hogy ne csörömpöljenek annyira.

Feltűnt, hogy mindenki megbámulta Willa sebhelyes arcát, aki mellett elhaladtunk, de a lány emelt fővel ment tovább, mintha észre se venné. Egyszer sem láttam őt rejtegetni a heget. Azon tűnődtem, vajon szándékosan használta-e arra, hogy megmutassa, ő is jócskán kivette már a részét a Szoros-öböl brutalitásából. Az ilyesmi nem volt szokatlan a hajókon dolgozó nőknél, akik rendkívül kevesen voltak. Minél lágyabbnak tűnt valaki, annál valószínűbb volt, hogy prédává válik.

Mostanra annak a híre, ami a Marigolddal és Westtel történt, szárnyra kapott a kereskedők körében. A viszály Zolával valami sokkal nagyobbá kezdte kinőni magát: egy valóságos háborúvá, és mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy a legénységünk már nem húzhatja sokáig. De senki nem tudott a jevali lányról, aki elég pénzt csikart ki Szentből a hajó megmentésére.

Ahogy elértük a mólót, Auster elfoglalta a helyét az épület oldalán, és előhúzta a pipáját. Paj zsebre dugott kézzel követte. Mindketten a szemük sarkából figyelték, ahogy Willa kinyitotta az óriási vasajtót, majd belépett a vitorlakészítő műhelybe, amelynek ablakain keresztül a beáramló fény megvilágította a padlót.

A helyiség padlóját mindenféle méretű és vastagságú, összehajtott vásznak labirintusa foglalta el, csupán egy lépcsősor maradt szabadon. A fal mentén kész, becsomagolt rendelések várták, hogy átszállítsák őket a kereskedőházba. A barna papírcsomagolásokra a megrendelő hajók neveit firkantották.

Egy vászonfüggöny mögül kopasz férfi bukkant elő. Figyelte, ahogy megmásztuk a második emeletre vezető lépcsőt. A hatalmas helyiségben egy vitorlának való anyag feküdt kiterítve, amelyet kiszabtak, majd kézzel varrtak össze. Az ablakok minden irányból beengedték a fényt, és az egész padlót beterítő, hullámzó vászon mentén tanítványok ültek a szerszámosládáikkal. A mennyezetről kötelekre fűzött fémgyűrűk lógtak, akár az ezüstláncok.

- Tinny! - kiabálta Willa, mire megjelent egy férfi a helyiség másik oldalára halmozott ládák mögül.

A szeme elkerekedett, és a bajsza alatt káromkodást mormolt.

- Ó, nem, nem! Esélytelen, Willa!

A kapkodó tanítványok lehajolva göngyölítettek a vásznon, hogy a lánynak legyen helye Tinnyhez sétálni.

- Soha az életben! - rázta a fejét a férfi, és a csapszeg hegyes végét a kezében tartott vitorla sarkához irányította. Megcsavarta, hogy kitáguljon a lyuk. A gyűrűje visszaverte a fényt. A vastag, ezüst karikába erősített rozsdaszín karneolra Ceros címerét pecsételték, annak jeleképp, hogy a férfi a Vitorlakészítők Céhének igazolt tagja volt. Mindenki alatta dolgozott. A segédek a hosszú tanulóévek alatt mind abban reménykedtek, hogy egy nap ők is megkapják ugyanezt a gyűrűt.

- Egyetlen vitorlakészítő sem fog a Marigold szolgálatába állni, úgyhogy nincs értelme megkérdezned.

- Itt járt Zola? - Willa az egyik kezével az ablaknak támaszkodott.

- Mindenhol járt.

Willa a férfi háta mögött a szemembe nézett. Hamishnek és Westnek igaza volt.

Tinny elvette a fémgyűrűt a segédjétől, és a vitorla fűzőlyukába illesztette.

- Senki nem akar viszályt a Luna legénységével, érted? Zola talán már nem olyan fürge, mint egykor volt, de mocskosan harcol. Sajnálom, ami a Marigolddal történt. - A férfi végignézett Willa arcán. - És azt is sajnálom, ami veled és Westtel történt. Nem tudom, hogyan vontátok magatokra egy Zolához hasonló tengeri démon figyelmét, de nekem nem kell annyira a pénz, hogy keresztbe tegyek neki.

Mögöttünk az egyik fiatal tanítvány hallgatózva üldögélt, áthúzta a tűt az anyagon a szoros varrás mentén. A szeme a kabátom alatt dudorodó erszény felé kalandozott.

- Mi mindig jók voltunk hozzád, Tinny - mondta Willa. - Mindig pontosan fizettünk.

- Tudom, de ahogy mondtam... - sóhajtott. - Sowanban jobbak az esélyeitek. Ha előbb értek oda, mint Zola.

A lány dühösen nézett rá, de a férfi nem mozdult.

- És szerinted hogy jussunk el Sowanba vitorlák nélkül?

- Nézd, nem is lenne szabad beszélnem veletek. - Tinny a helyiség másik oldalára pillantott. - Az emberek pletykásak.

- Van pénzünk, nem is kevés - tette hozzá Willa halkan. - Hajlandók vagyunk a dupláját is kifizetni a vitorláknak.

Tinny keze egy pillantra megdermedt.

- Mutasd meg neki - mondta a lány a szemembe nézve.

A ládák mögé léptem, és kigomboltam a kabátomat, hogy megmutassam a két teletömött erszényt.

Tinny szája megremegett, láthatóan zakatolt az agya. Az egyik lábáról a másikra állva lopva az ablak felé pillantott. Csábította az ajánlat, de már akkor láttam rajta, mielőtt kinyitotta volna a száját, hogy nem lesz hajlandó vásárra vinni a bőrét, nem számít, mennyit kínálunk neki.

- Sajnálom, Willa. - A férfi elfordult, és a következő csapszeggel kezdett dolgozni.

- Áruló szemetek - motyogta Willa, ahogy a lépcső felé sétáltunk. A tanítványok megint felgöngyölítették a vásznat az utunkban, Willa azonban nem lassított, a léptei nehéz szívverésként dörömböltek a fapadlón.

- Biztos, hogy van valaki a városban, aki elfogad nyolcszáz érmét - mondtam, és leszaladtam a lány után a lépcsőn az ajtó felé.

- Ha bárki megcsinálná, akkor Tinny lett volna az.

Paj felegyenesedett, ahogy kiléptünk az ajtón.

- Ez gyors volt.

- Nem vállalja! - morogta Willa, és csípőre tett kézzel bámult a zsúfolt utcára.

Auster mélyet szippantott a pipájából, és az orrlyukán keresztül eregette a füstöt. A száján csintalan mosoly játszott.

- Eszedbe ne jusson - szólt Paj.

Auster egy szót sem szólt, csak játékosan hintázott a sarkán.

- Mi az? - meredtem rá.

- Talán ismerünk valakit, aki elvállalná - mondta Auster, kerülve Paj tekintetét.

Hitetlenkedve figyeltem őket.

- Kit?

- Nem megyünk Leóhoz! - förmedt Paj Austerre.

- Ki az a Leo? - Willa türelmetlensége egyre nőtt.

- Valaki, akit régről ismerünk. Ő majd megcsinálja - felelte Auster.

Paj azonban nem úgy festett, mint aki beleegyezne ebbe.

- Senki nem fogja megtudni. Bizonyos szempontból ez még biztonságosabb is - vont vállat Auster.

- Honnan tudod, hogy senki nem fogja megtudni? - vágott közbe Willa.

- Onnan, hogy ennek a vitorlakészítőnek nem is lenne szabad

léteznie.

- Nem gondolod, hogy ezt megemlíthetted volna, még mielőtt idejöttünk? El fog terjedni, hogy megkértük Tinnyt! - emelte fel a hangját Willa.

Paj felsóhajtott.

- Ez csak a végső mentsvárunk.

- Jól hangzik - szóltam, és sarkon fordultam. - Menjünk!

HARMINCKETTŐ

Várakozva ültünk a szűk teaház ablaka mellett.

Észak-Fyg volt a város egyetlen olyan kerülete, ahol a macskakő száraz volt, és nem rohangáltak mindenfelé mezítlábas kisgyerekek az utcákon. Az itteni lakosok közül sokan Bastianban születtek, és csak a céhük képviseletében, vagy Névtelen tenger másik oldalán tartózkodó munkáltatójuk szolgálatában éltek Ceroson. Más életkörülményekhez voltak szokva, mint mi a Szoros-öbölben. Itt nem érződött Ceros szaga. Itt az évek során bezöldült bronzdíszekkel ékesített kőházak visszaverték a napfényt.

Még sosem jártam Észak-Fygben, mert apám nem volt hajlandó Waterside-nál nyugatabbra menni. Mikor a város hivatalnokaival vagy a céhmesterekkel találkozott, a belvárosba hívta őket, hogy a saját térfelén tárgyalhasson és intézhesse az üzleti ügyeit.

Mindenki megbámult minket az utcán, ahogy a teaház felé meneteltünk. Kíváncsi voltam, mikor volt közülük bárki is utoljára a kikötőben. A mi fajtánkat nem látták szívesen Észak-Fygben, de azért nem valószínű, hogy a pénzünket visszautasítanák. Felárat kellett fizetnünk, hogy az ablak mellé ülhessünk, ahonnét rálátás nyílt egy vörös ajtóra az utca túloldalán.

- Ez meg mi a franc? - Auster felemelte az egyik apró süteményt a szervírozó tálról, és maga elé tartotta. A törékeny, vékony rétegeket vérvörös por borította.

A pincérnő ezüst tálalókocsit gurított mellénk, és felszolgált két kancsó teát. Közben a földet nézte, mintha ott sem lennénk. Rájöttem, hogy nem rosszallásból nem néz ránk, hanem azért, mert fél. Egy röpke pillanatig úgy éreztem, tetszik ez az érzés.

Magam elé húztam a teáskancsót, és szemügyre vettem rajta a lila virágmintát és az aranyozott peremet. A hozzá illő csésze egymagában többe került, mint az övem az összes szerszámmal együtt.

- Most akkor jön vagy sem? - fújtatott Willa türelmetlenül, és gőzölgő fekete teát töltött a csészéjébe.

- Jönni fog - mondta Paj a vörös ajtót fixírozva.

- És pontosan honnan ismer két Bastianban született hajós egy tehetős, észak-fygi szabót? - kérdezte a lány Austertől.

- Ő is sósvérű - felelte a férfi, miután lopva Pajra pillantott. - És Paj egyszer szívességet tett neki.

- Miféle szívességet? - kérdeztem.

- Olyasfajtát, amit vissza kell fizetni - vágta rá Paj, még mielőtt Auster megszólalhatott volna.

Már így is jóval többet mondtak, mint amire valaha számítottam. Nem akartam tovább erőltetni.

Willa felvett egy süteményt a tálcáról, beleharapott, és teli szájjal beszélt tovább.

- És ha nemet mond?

- Nem fog - vigyorgott Auster. - Száz rézpénzért is megcsinálná, ha csak annyit ajánlanánk neki.

- Honnan tudod?

- Mert már évek óta nem készített vitorlát. Ugrani fog a lehetőségre.

- Akkor miért nem ajánlunk neki csak százat nyolcszáz helyett? - kérdeztem, és hátradőltem.

- Százat fizetünk neki a vitorlákért, hétszázat meg azért, hogy hallgasson - felelte Auster.

- Akkor a sósvérűek nem igazán összetartóak, mi? - nevetett Willa.

- Itt van - állt fel Paj, és az ablakhoz hajolt. Egy fehér bajszú, pöttyös sálat viselő férfi jelent meg az utcán, a kezében egy nagy rakásnyi csomagot tartott. Miután kicsit kutatott a zsebében, elővett egy kulcsot, kinyitotta az ajtót, és bement.

Gyorsan befejeztem a teámat, míg a többiek felálltak. Auster kinyitotta nekünk az ajtót, és kiléptünk az utcára.

A férfi körülnézett az utcán, majd bólintott nekem. Gondosan összehangolt mozgással indultunk el az utca túloldalára. De egy hozzánk hasonló legénység nem maradhatott észrevétlen Észak- Fygben. Cserzett bőrünk, a napszítta hajunk és a leharcolt ruháink rögtön elárultak bennünket. A szomszéd épület ablakából egy nő nézett ránk szörnyülködve. Mindenki megbámult minket, ahogy a szabó ajtajához értünk.

Paj kinyitotta az ajtót, és felmentünk a lépcsőn. Odabent az apró üzlet falait halvány levendulaszínűre festették, és a polcokon köröskörül mindenféle színű anyagok sorakoztak.

- Egy pillanat! - kiáltott valaki hátulról.

Paj helyet foglalt az ablak melletti karosszékben, ahol a napfényes sarokban egy háromoldalú tükör állt. Mellette egy tálcán borostyánszínű folyadékkal teli kristálykancsók álltak egy apró asztalon. Paj felemelte az egyiket, töltött magának az egyik mintás pohárba, és hangosan belekortyolt.

Megérintettem a kiterített fehér, sárga virágokkal pöttyözött selyem foszladozó szélét, de gyorsan ökölbe szorítottam a kezem, amikor feltűnt, milyen piszkosnak tűnök az anyag mellett.

Auster várakozón a pultra könyökölt, amikor közeledő lépteket hallottunk. A sarok mögül előbukkanó férfi megtorpant, amikor meglátta Willát, de a szeme csak Paj láttán kerekedett el igazán. A nyaka köré tekert sálat szoros csomóba kötötte, fehér bajsza mindkét oldalon felfelé kunkorodott a viasztól.

- Mit képzelsz, mit keresel itt? - kérdezte erős akcentussal.

- Azt hittem, örülni fogsz nekem, Leo - mosolygott Paj.

A férfi felsóhajtott.

- A vásárlóim nem fognak örülni, ha híre megy, hogy egy csapatnyi utcagyerek járt a boltomban.

- Ha még emlékszel, ez az utcagyerek mentette meg a seggedet Bastianban. Nem lenne ilyen előkelő üzleted nélkülem! - mondta Paj, és hátrahajtott fejjel kiürítette a poharát.

Leo az ablakhoz ment, és behúzta a csipkefüggönyt, majd egy apró dobozt és egy pipát vett elő a kötényéből. Csöndben figyeltük, ahogy megtöltötte a pipát apró levelekkel, rágyújtott, és sűrű, fehér füstöt pöfékelt az ajkai közül.

- Nem túl veszélyes ezt viselned? - mutatott Auster a gyűrűre Leo középső ujján. Karneol berakású kereskedőgyűrű volt. Újra körülnéztem az üzletben. Ha vitorlakészítő volt, miért vezetett szabóüzletet?

- Aggódsz értem? Jaj, de meghat! - Leo kinyújtotta a kezét a férfi elé, és a követ nézte. Amikor közelebbről is megvizsgáltam, láttam, hogy Bastian bélyegét nyomták az ezüstbe. Tehát vitorlakészítő volt, de nem adták meg neki a cerosi engedélyt.

- Vitorlákra van szükségünk - mondta Auster egyszerűen.

Leo megpöndörítette a bajszát.

- Nem lenne szabad vitorlát készítenem, te is tudod.

- Ez még nem jelenti azt, hogy nem is fogsz.

A férfi hunyorított.

- Miért nem mentek el az egyik vitorlakészítőhöz a város másik oldalán?

- Már voltunk - felelte Paj, és újra töltött magának. - De nem csinálják meg nekünk.

- Bajba kerültetek - kuncogott Leo.

- Mit érdekel téged? Megcsinálod, vagy sem?

- Az attól függ, adtok-e elég pénzt, hogy vásárra vigyem miatta a bőrömet.

- Nyolcszáz rézpénzt adunk - mondtam határozottan.

Willa szemrehányóan nézett rám.

Ebben a helyzetben azonban már nem alkudozhattunk. Kétségbe voltunk esve, és semmi értelme nem volt úgy tenni, mintha ez nem így lenne.

- Nincs időnk alkudozni. Vitorlákra van szükségünk, azonnal.

Leo elgondolkodva nézett minket.

- Miféle hajó?

- Kettős árbócú lorcha - felelte Auster. - Gyorsan meg lehet csinálni.

- Ez nem az a hajó, amelynek két napja szétszaggatták a vitorláit, ugye? - csillant fel Leo szeme.

- Milyen gyorsan tudod megcsinálni? - méregette Willa ellenségesen a férfit.

Figyeltem, ahogy Leo elgondolkodik. Ha rajtakapják, hogy a cerosi Vitorlakészítők Céhének gyűrűje nélkül vitorlát szab, az felér egy halálos ítélettel. És ha Észak-Fygben dolgozott, akkor valószínűleg nem szorult rá a pénzre. Ha megcsinálja, akkor az azért lesz, mert akarja. Nem azért, mert bármire szüksége lett volna tőlünk.

- Két nap - mosolygott a pipával a fogai között.

- Hogy fogod megcsinálni két nap alatt? - kérdezte Paj oldalra biccentett fejjel. A férfi arcára árnyék vetült, amitől tintafeketének tűnt a bőre.

- Vannak embereim - vont vállat Leo.

- Hát, remélem tudják, hogyan tartsák csukva a szájukat. - Lekötöztem mindkét bőrerszényt a csípőmről, és a férfi elé dobtam őket. - Itt van kétszáz. Kapsz még kétszázat, amikor kész a vitorla, a maradék négyszázat pedig akkor, ha már fel is van szerelve.

- Áll az alku.

Willa közelebb lépett.

- Ha nem csinálod meg, mondanom sem kell, mit teszünk veled.

- Mondtam, hogy megcsinálom - felelte Leo, akinek a mosolya kissé elhalványult.

Paj felállt, és letette az üres poharát.

- Akkor azt hiszem, kvittek vagyunk.

- Már ideje - bólintott Leo, és kinyitotta az ajtót.

Ahogy visszaértünk az utcára, hiányzott a réz súlya az övemről. Paj és Willa mentek elöl, én és Auster pedig követtük őket.

- Mit tett érte Paj? - kérdeztem olyan halkan, hogy csak Auster hallja meg.

A férfi ellenőrizte, hallgatózik-e Paj, mielőtt válaszolt volna.

- Mielőtt a Szoros-öbölbe jöttünk, Paj egy bastiani hajón dolgozott. Amikor Leónak el kellett tűnnie onnan, Paj becsempészte őt a hajó rakterébe, hogy Cerosba szökhessen.

- El kellett tűnnie Bastianból?

Auster bólintott.

- És ott vitorlakészítő volt.

- Nem is akármilyen. Ő volt Holland vitorlakészítője.

Tátott szájjal megtorpantam. Holland az a kereskedő volt, aki Willa szerint viszályba keveredett Zolával. Az ő pénze irányította a drágakő-kereskedelmet.

- Leo kiesett a kegyeiből. Ha nem akarta kitenni magát Holland bosszújának, nem volt más választása, mint nyom nélkül elhagyni Bastiant - folytatta Auster. - Hatvan rézpénzt fizetett Pajnak azért, hogy elhozza Cerosba. Sokkal több pénz volt, mint amennyit valaha láttunk, úgyhogy elvállalta. De egy kereskedő vagy árus sem akart a közelébe kerülni, amikor Cerosba ért, úgyhogy inkább szabóüzletet nyitott.

Szóval erre gondolt Auster, mikor azt mondta, hogy Leónak nem is szabadna léteznie. Talált egy kétségbeesett gyereket, aki elbújtatta őt egy hajóban, és elmenekült. Cerosban mindenki úgy tudta, hogy ő csak egy szabó.

- Tehát te és Paj már régen együtt vagytok - mondtam előre nézve.

Auster tudta, mire gondolok. Nem csak arra voltam kíváncsi, mióta ismerik egymást. Azt kérdeztem, mióta szeretik egymást.

A férfi elvigyorodott, és egy pillanatra a szemembe nézett, majd bólintott. Feltűrte az inge ujját, és elkomorult arccal megmutatott egy tetoválást az alkarján.

A tetoválás két összefonódott kígyót ábrázolt, amelyek egymás farkába haraptak. Az ilyen minta mély jelentéssel bír, a végtelenséget szimbolizálja. Örökké. Amennyire tudtam, Pajnak nem volt ilyen tetoválása.

- A legénység tud rólatok?

- Ők az egyetlenek, akik tudják.

És most már én is tudtam.

- Jó hosszú ideje őrzitek a titkot.

- Tudod, hogy van ez - vont vállat. - Veszélyes, ha kitudódik az ilyesmi.

Ez a gondolat egyszerre tett boldoggá és szomorított el - hát lehetséges, hogy az ember szerelemre leljen ebben a világban úgy, ahogy Szent és Isolde! Még akkor is, ha a védelmében gondosan titokban kell tartani. Amikor egyedül voltam Jevalon, gyakran gondoltam rá, hogy a szerelem csak a mesékben létezhet. Hogy anyám csak azért volt képes mindenét beleadni, mert más volt, mint mi. Olyan volt, akár egy természetfeletti lény. Egy másik világból. Isolde jobban kapcsolódott a tengerhez, mint bárki, mintha inkább tartozna a mélyhez, mint hozzánk.

Aztán rögtön West jutott eszembe.

Azóta nem beszéltem vele, hogy kezet ráztunk, és beleegyeztem a csatlakozásom feltételeibe. A Marigold kotrója lehettem, de tartanom kellett a távolságot.

West azt mondta, hogy Szenttől tanult meg mindent, amit tudott. Ezért voltak adósságai, és vezetett mellékkereskedelmet. Ezért sikkasztott a főkönyvekből, és hajított embereket a tengerbe. Kellett egy kis sötétség ehhez az élethez. Szent mindig mondta ezt nekem, de Jeval előtt még nem tanultam meg a saját bőrömön. Sok őrült dolgot megtettem a túlélésért a szigeten, de nem éreztem rosszul magam egyik miatt sem. Egyszerűen így mentek a dolgok. Talán ebben jobban hasonlítottam apámra, mint amennyire elismerném.

És habár West újra és újra elmondta, hogy nem tesz szívességet és nem vállal kockázatot, mindkettőt megtette. Újra és újra.

Értem.

HARMINCHÁROM

A két nap húsznak érződött.

Meghúztuk magunkat a városban. Sokat ittunk, és sokáig aludtunk, hogy elkerüljük a figyelmet, míg Leo éjt nappallá téve dolgozott, hogy befejezze a Marigold vitorláit. Éreztem azonban, hogy Zola rajtunk tartotta a szemét a mólón. Nem volt ostoba, és még nem ráztuk le a Luna legénységét. Minden kocsmában megfordultak, ahol ittunk, a nyomunkban jártak a hidakon és a sikátorokban.

A következő lépésünkre vártak.

De azt senki nem találhatta volna ki. Röpke két nap múlva kikötjük majd a Marigoldot a Viharcsapdában, és megszerezzük a zsákmányt, amivel West kiválthatja magát Szent adósságából. A legénység szabadon levakarhatja majd a címert a kormányosi kabin padlójáról, és a Marigold végre senkinek nem fog tartozni.

West a szobájába zárkózott, a gyógyulása alatt nem volt hajlandó elhagyni a hajót. A Zola csapata által okozott sérülések még mindig az egész testét beborították. A zúzódások már kezdtek besárgulni, a varratai mentén pedig felgyűrődött a bőre, de még így is hetekbe telhet, míg teljesen visszanyeri az erejét.

Leo magasan ült az árbócon, a nyaka köré tekert csíkos selyemsál a szélben lebegett. Willa mellette ült, és a kezében tartotta a feltekert vitorlát. Már azóta dolgoztak, hogy lement a nap, és köd ült a kikötőre. Leo keze olyan szaporán járt, hogy nehéz volt megmondani, mit is csinált pontosan. Mikor azt mondtuk neki, hogy sötétben kell felszerelnünk a vitorlát, hogy senki ne lásson meg bennünket, a férfit láthatóan izgalomba hozta a kihívás. Mire feljön a nap, kihajózhatunk, és elindulhatunk a Viharcsapda felé.

A többiek már a kormányos kabinjában vártak, amikor beléptem, kezemben a Szenttől kapott térképet szorongatva. West az asztal mögött állt. Nem tudtam nem észrevenni, hogy szándékosan kerülte a pillantásomat.

- Majdnem kész - mondtam, és becsuktam az ajtót magam mögött.

West Hamishre nézett.

- Mi van még?

A férfi az orrára tolta a szemüvegét az ujja hegyével.

- Minden adósságunkat begyűjtöttem - felelte. - Belekerült egykét törött orrba, de minden ki van fizetve. Elég lesz addig, amíg újra kereskedhetünk Dernben.

- És a rakomány?

- Austerrel mindent kipakoltunk, amire nincs szükség. Veszteségesen kellett eladnunk, de ha találkozunk az árusokkal, lesz miből kifizetni őket. Sosem kell megtudniuk, mit veszítettünk el a viharban, vagy mit kellett kidobnunk Cerosban.

Egy teljes napba telt, amíg mindent kipakoltunk a hajóból. A Marigoldnak könnyebbnek kell lennie, mint valaha, ha nem akarunk elsüllyedni a Viharcsapdában.

- Nos, ideje felvázolnunk az útvonalat - mondta Paj, és a kezemben tartott térképre pillantott.

Egy pillanatig haboztam. Éreztem, ahogy a döntésem súlya rám nehezedett. A Pacsirta volt az egyetlen tulajdonom a világon. Ha Westnek adom, azzal a kezébe adom az életem. A gondolattól összeszorult a gyomrom, és felgyorsult a szívverésem.

Paj kinyújtotta a kezét, és én átadtam a térképet. A férfi kitekerte, az asztalra fektette, és mindenki fölé hajolt.

- Oké, mutasd meg!

Megérintettem a térkép szélén futó betűket, és végigsimítottam a partvonalon. Éreztem a pergamen érintését a bőrömön. Az ujjam eltávolodott a parttól, és Jevalon is túl megállt a vékony, kör alakban összefonódó földsávokon a tenger közepén.

- A Viharcsapda - mondta West halkan, és még jobban az asztal fölé hajolt.

Paj felsóhajtott, és a kezébe temette az arcát.

- Ott rejtőzik a zsákmány? A Viharcsapdában?

Bólintottam.

- Remélem, viccelsz - mormolta Hamish. - Mi van odalent?

- Drágakő. Fém. Pénz. Minden - feleltem.

- Egy hajóroncs - West a térképre bámult.

- És hogyan kéne eljutnunk oda? - meredt rám Auster. - Nem véletlenül nem megy senki arra. Az egy halálcsapda.

- Kivéve, ha tudod, hogyan navigálj keresztül rajta - mondtam.

West felnézett, és mindkét kezét az asztalra támasztotta.

- Te tudod az utat a Viharcsapdán keresztül?

Le se vettem a tekintetem Westről, miközben kigomboltam a kabátomat, és hagytam, hogy leessen a vállamról a földre. Feltűrtem az ingem ujját. A göcsörtös, duzzadt sebhely vörösen nézett ránk a lámpafényben. Az asztalra fektettem az alkaromat, a térképre.

Paj a szájába tömte az öklét.

- Azt akarod mondani, hogy...?

Hamish hitetlenkedve rázta a fejét.

A sebhely jobb sarkára mutattam, a csuklóm alatt.

- Itt van.

- Mi van ott? Még mindig nem mondtad meg, mi az - mondta Auster.

Nagyot nyeltem.

- A Pacsirta.

A legénység tagjai egyszerre léptek hátrébb az asztaltól, a kabinra csend telepedett.

Az egyik ujjammal a zátonyok közepére mutattam, a másikkal pedig a Jeval fölötti tenger felé. Elismételtem a szavakat, amelyeket Clove mondott a vihar után.

- A vihar, ami eltalálta a Pacsirtát, észak felől jött. - Lefelé húztam az ujjam, a zátony irányába. - A zátonynak csapta a hajót, majd megfordult. - Visszairányítottam az ujjam a tengerre. - Aztán pedig nyugat felé. Arra vitte a hajót, mielőtt elsüllyedt. Itt van. - Egy apró korallzátonyra bámultam a zátonylabirintus közepén.

Hamish Westre pillantott a szemüvege lencséin keresztül.

- Ha megcsináljuk, akkor ennyi. Örökre elvághatjuk magunkat Szenttől.

- Lehet, hogy utánunk jönne - mondta Paj aggodalmasan.

- Nem fog. - Szünetet tartottam. - A Pacsirta az enyém.

- A tiéd? Hogyan?

- Nekem adta.

- Neked adta - ismételte Auster.

- Ez az örökségem.

Mindenki rám bámult. Mindenki, kivéve Westet.

- Csak tíz-tizenöt méter mélyen lehet.

West hallgatott, és még mindig a térképet tanulmányozta.

- Meg tudom csinálni - mondtam. - Tudom.

- Jól van - mondta végül West. A többiek láthatóan megkönnyebbültek, az arcukon ideges mosoly húzódott. - Kiszedjük a Pacsirtát, és eladjuk Dernben, amit lehet, hogy megtöltsük a hajót pénzzel. Aztán visszajövünk Cerosba, és kifizetjük Szentet, hogy a miénk legyen a Marigold.

- Hacsak nem a tengeri démonok találnak ránk előbb - suttogta Auster széles vigyorral.

A legénység már több mint két éve dolgozott a hajón, de még mindig nem mondhatta azt a sajátjának. És ha Szenten múlik, ez így is marad. Azért sodorta Westet ekkora adósságba, mert tudta, hogy sosem lesz képes kifizetni. Semmi oka nem volt rá, hogy azt gondolja, valaha is elvesztheti az árnyhajóját.

- Jobb, ha eltűnünk, még mielőtt az egész város azon kezd gondolkodni, miben sántikálunk. - Paj az ajtóhoz indult, nyomában Austerrel.

- Egyharmad - mondta West, aki még mindig a térképet bámulta, ahogy becsukódott az ajtó.

- Jól van. Egyharmad a Marigold főkönyvébe, a többi meg...

- Nem - szakította félbe West Hamisht. - Az övé lesz az egyharmada.

Hamish bólintott.

- De miért? - kérdeztem. Ha a zsákmány egyharmada az enyém, miután mindent kifizettünk, akkor a legénység tagjai is csak az egyharmad részét oszthatják szét maguk között. Ez így nem volt igazságos.

- Amikor alkut kötöttünk, nem árultad el, hogy az örökségedről van szó - mondta West.

- Nem kérdezted. Az enyém, azt csinálok vele, amit akarok.

- Nem kell ezt csinálnod - mondta Hamish.

- De igen.

West mélyet sóhajtott.

- Nem lesz még egy ilyen lehetőséged, Fable.

- Tudom. Ezért nem akarom elpazarolni. - Reméltem, hogy megérti, amit mondani akarok. Azt mondtam ugyan, hogy nem tartozom neki, de tudtam, hogy nem ez az igazság. És legalább tízszeresen akartam visszafizetni. - Kétharmad a Marigold főkönyvébe, a maradékot pedig megosztjuk egymás között. Egyenlően. - Felcsavartam a térképet, és a kabátomba rejtettem.

West a szemembe nézett. Úgy remegett az állkapcsa, mintha épp a bátorságot gyűjtené, hogy kimondjon valamit. De amint kinyitotta a száját, dobogó lépések zaja hallatszott a fedélzeten, majd a folyosón.

- West! - Willa elkerekedett szemmel jelent meg az ajtóban. - Baj van!

HARMINCNÉGY

Mind a hatan egymás mellett álltunk a korlát mentén. A fejünk fölött egyedül a kötélen csúszkáló fémgyűrűk csörömpölése hallatszott.

A távolban a cerosi kikötőbe vezető vasboltív alatt fáklyák égtek. A hűvös szél elfújta a ködöt, így a Marigold búvóhelye szertefoszlott.

- Hát - sóhajtott Willa -, ez nem jó.

Felnéztem az előárbócra, amelyen Leo éppen az utolsó vitorlát szerelte fel, amikor a férfi a kikötőt pásztázva megdermedt. Zola csapata azért jött, hogy befejezze, amit elkezdett.

- Mi az? - kiáltott Leo.

A fáklyák már majdnem elérték a mólókat, de alig tudtam kivenni az embereket, akik tartották őket. Mintha súlyos kő nehezedett volna a gyomromra, mikor rájöttem, mire készülnek.

Fel akarják gyújtani a Marigoldot.

- Készüljetek! - üvöltötte West, a hangja visszhangzott, amint a hajó jobb oldala felé rohant, ahol Auster már előkészítette a horgony forgattyúját.

- Ha nem tűnsz el, mielőtt kihajózunk, velünk jössz! - kiabáltam, mire Leo szeme elkerekedett. Elővett egy szerszámot az övéből, és munkához látott. Remegő kézzel illesztette a helyére az utolsó vitorla sarkát.

A forgattyú élesen kattant, ahogy Auster és West felhúzták a horgonyt. Én a kötelekért szaladtam, és fél szemmel a kikötőt figyelve kioldottam őket. Zola azt hitte, a vitorlák megrongálása tönkreteszi Westet, de nem. Így már csak egy dolog maradt, amivel végleg elpusztíthatja a Marigoldot és a legénységét - el kell süllyesztenie a hajót.

Leo leszánkázott az elővitorlán, és túl keményen csapódott a deszkába. A lába megbicsaklott, és a férfi nyögve a fedélzetre zuhant, mielőtt még a kezét kinyújtva feltápászkodott volna.

- Kész? - Felnéztem a feszes, tiszta, fehér vásznakra. A fémgyűrűk a fűzőlyukakban ezüstösen csillogtak.

- Minden a helyén! - A férfi a korlát felé botladozott.

- Hé!

Leo a szerszámostáskáját a válla fölé lendítve visszafordult.

- Kell a pénzed, vagy nem?

A férfi káromkodva visszaszaladt, én pedig elővettem az erszényt a lépcső tetején. Leo kikapta a kezemből, majd visszarohant a létrához, és eltűnt a korlát másik oldalán.

Willa kibontotta a vitorlát az előárbócon, és a déli szél belekapott. Szükségünk is volt a légmozgásra, ha még azelőtt el akartuk hagyni a kikötőt, hogy azok a fáklyák elérik a fedélzetet.

Amint kioldottam a kötelet, az öklömre tekertem, és leugrottam az árbócról. Ahogy földet értem, mindkét lábamat biztosan megvetettem, a vitorla pedig egy lassú, méltóságteljes mozdulattal kibomlott a levegőben. Figyeltem az éles, íves formáit a fekete ég alatt. Gyönyörű volt, ahogy a lakkozott falécek az égbe meredtek, akár két, repülésre kész szárny.

Hamish elvette tőlem a köteleket, én pedig átvetettem magam a korláton, és a létrán a mólóra ereszkedtem. Most, hogy felhúztuk a horgonyt, és vitorlát bontottunk, a Marigold már el is indult. Kioldottam a rögzítőhurkot az első póznáról. A kötél a hajótestnek csapódott, amikor Paj maga felé kezdte húzni.

Mögöttem emberek kiáltoztak. Rátértem a második rögzítőhurokra, a csomó azonban túl feszesen szorult a póznára. Az ujjaimat befűzve a teljes testsúlyommal hátradőltem, úgy húztam.

- Gyerünk! - üvöltöttem.

A csomó engedett, és én a hátamra estem. Annyira erősen csapódtam a mólóra, hogy a tüdőm ökölként szorult össze. Zola csapata már a mi dokkunkhoz ért, és egyenesen felém rohantak. A póznához húzódtam, kiszabadítottam a kötelet, Paj pedig felhúzta, a hajó azonban már túl messze volt. Már nem érhettem el a létrát.

- Fable! - üvöltötte Willa, ahogy a móló szélére értem. A karomat hátralendítve elrugaszkodtam, és egy nagy ugrással a létra felé ugrottam.

Két kézzel sikerült elkapnom a kötelet, és a hajótestnek csapódtam. A csizmám a vízbe lógott. Az egyik fáklyát a fejem felé hajították.

- Mássz! - West megjelent a korlátnál, és kinyújtotta felém a kezét.

Amikor már félúton jártam a himbálózó létrán, valaki megrántotta a kötelet, én pedig olyan erővel csapódtam a hajó oldalához, hogy majdnem leestem. Odalent egy férfi kapaszkodott a legalsó fokba. Kimászott a vízből, és a csizmámnál fogva húzott a mélybe. Addig kapálóztam, amíg egy rúgással eltaláltam az állkapcsát. A férfi felmordult, de tovább mászott. A könyökömet a kötélbe illesztettem, és nyögve tartottam ellen a súlyának. Az ujjaimmal az övemet kerestem, de hiába. Úgysem érhettem el a késemet, ha viszont elengedem a kötelet, leesek.

A fejem fölött a magasból árnyék vetült rám, és egy test a vízbe zuhant. Mikor lenéztem, láttam, hogy West tűnt elő a fekete habokból. A hajó felé úszott, míg a férfi az ingemnél fogva rángatott.

West a létra ellenkező oldalán, hátát a hajónak vetve mászott fel a létrán. Mikor szemtől-szembe kerültünk, a derekamhoz nyúlt, és kivette a kést az övemből. Egy széles karlendítéssel a férfi bordái közé szúrta a pengét, aki erre felordított, és mielőtt még a keze csúszni kezdett volna, belém próbált kapaszkodni. West azonban a mellkasába rúgott, és a mélybe taszította.

A létra hintázott, az arcomat a kötélbe temetve kapkodtam a levegőt. A karom reszketett.

- Jól vagy? - West a kötélen keresztül kisimította a hajamat az arcomból, hogy jobban lásson.

Megfordultam. Ahogy a kikötő lassan távolodott, a mólón legalább egy tucat ember sziluettjét láttam. Amikor Zola hallott a vitorlákról, kiküldte az embereit, akik ezúttal vérre mentek. Reggelre Ceros összes kereskedője megtudja, hogy kimenekültünk a kikötőből. Azok után, hogy nyilvánosan helyre tette a Marigoldot, ez hatalmas megaláztatás lesz Zolának.

A távolban látszott a békésen ringatózó Luna, amelynek egyetlen lámpás sem égett a fedélzetén. De ő ott volt, ott kellett lennie. És most már nem csak West ellensége volt, hanem az enyém is.

A sötét Waterside irányában a parton különös villanás hívta fel magára a figyelmemet. Mikor odanéztem, egy mélykék kabátot láttam, ami majdhogynem ragyogott a feketeségben.

Szent.

Az apám egy oszlopnak dőlve, mozdulatlanul figyelt. Csak a kabátja szegélye fodrozódott a szélben. Nem láttam az arcát, de éreztem, hogy engem néz. És ha nézett, akkor bizony már tudta. Az ő pénzéből fizettük a vitorlákat, amelyek immár a Marigold árbócain feszültek, és a tenger felé repítettek minket. Nem számított, ki voltam, vagy mi történt köztünk. Életemben először Szent és én a kötél két különböző oldalán álltunk.

- Fable - rázott fel West hangja a merengésből. Pislogtam, mire ismét szemtől-szembe találtam magam a férfival. A bőréről tengervíz csorgott, a markával a kötelet szorította a kezem alatt, és megvillant köztünk a késem véres pengéje a holdfényben.

- Jól vagy? - kérdezte ismét.

Bólintottam. Az arcába néztem, és hagytam, hogy a nyugodt szeme engem is lecsillapítson. Mindig ott volt a tekintetében ez a lágyság. Amióta eljöttünk Jevalról, kis híján végzetes kimenetelű viharba keveredtünk, Zola majdnem megölte őt, megrongálta, és szinte elsüllyesztette a Marigoldot. Westet azonban semmi sem rázta meg.

- Jól vagyok - feleltem.

A férfi bólintott, és visszacsúsztatta a véres kést az övembe.

- Akkor mássz vissza a hajóra! HARMINCÖT

A napsugár úgy kúszott a tengerre kelet felől, akár egy utunkat bevilágító lámpás.

A hajóorrban álltam Austerrel. A rákcsapdákat összeszerelve olyan kosarakat gyártottunk, amelyekkel felhúzhatjuk a Pacsirta rakományát a mélyből. Ahogy a nyugodt vizet figyelve kibogoztam egy csomót, a hajózás hangja elhalványította a fejemben a Jevalon töltött évek emlékét. Apám pipával a szájában, rozsszeszes üveggel a kezében hajol a térképei fölé. A kötelek ropognak, a fénylő fedélzet visszaveri a napsugarakat.

Lassan, elkalandozva felnéztem az árbócra, ahol anyám lenne, ahol a hálókra dőlve lebegne felettünk. Sok történetet mesélt a Névtelen tenger távoli, elhagyatott zátonyain való merüléseiről, viszont egyszer sem beszélt a bastiani életéről, sem azokról az időkről, amikor Zola hajóján dolgozott, még mielőtt Szenthez szegődött volna. Azt sem árulta el soha, mi hozta egyáltalán a Szoros-öbölbe. Mióta leültem Szent elé Griff kocsmájában, azt kívántam, bárcsak több kérdést tettem volna fel neki.

Isolde legelőször hatéves koromban vitt el merülni. Az apám a Pacsirta fedélzetén várakozott, amikor felértünk, a bajusza alatt ritka mosoly játszadozott. Átemelt a korláton, kézen fogott, és a kormányos kabinjába vitt, ahol kitöltötte nekem életem első pohár rizsszeszét. Azon az éjszakán anyám hálózsákjában aludtam, és a hajótestet ringató szélben a meleg testéhez simultam.

A Viharcsapda volt az utolsó hajózható szakasza a tengernek, utána a viharok kedvenc találkozóhelye sírkertté változtatta a Névtelen tengert. Éreztem, ahogy tágul körülöttünk a Szoros-öböl. A Marigold egyre kisebbnek tűnt a hatalmas víztömegen. Nemsokára a szélére érünk, és nem marad körülöttünk elérhető földdarab.

A folyosón megjelent Paj a szerszámaival, és óvatosan kicsomagolta az oktánst, majd munkához látott. A könyvét kötelekre fektetve jegyzetelt. Pontosan úgy állította be a műszert, hogy a tükör épp megfelelő szögben kapja el a fényt.

- Milyen messze vagyunk? - kérdeztem, és a lábam elé helyeztem a csapdát.

- Reggelre megérkezünk, ha a szél meglök hátulról.

A napsütésben hunyorogva az árbócon mászó Austerre néztem, akit egy egész csapatnyi sirály vett körül. A férfi sügéreket hajított a levegőbe.

- Egyébként mi van vele és a madarakkal? - kérdeztem.

Paj lágy mosollyal az égnek emelte a tekintetét, majd elnevette magát.

- Bírja őket.

- Úgy látom, ők is bírják Austert - feleltem.

Paj még pár percig dolgozott, majd visszahelyezte az oktánst a dobozába.

- Tényleg a Pacsirtán voltál, amikor elsüllyedt? - kérdezte hirtelen, miközben a könyvét a kabátjába csúsztatta.

A rózsaszín és lila felhőkre nézve bólintottam. A nap mintha egyre duzzadtabb lett volna, ahogy lassan a horizont mögé süllyedt. Nem tudtam, hallottak-e történeteket arról az éjszakáról, de abban biztos voltam, hogy tőlem nem fognak hallani róla. Túlságosan félnék, hogy ez egy olyan történet, ami valósággá válik, ha kiejtem a számon. Távolság keletkezett a lány között, aki a Marigold fedélzetén voltam, és aközött, aki Clove karjaiba ugrott a süllyedő Pacsirtáról.

West feljött a lépcsőn, és az inge ujját a könyökéig tűrte. Ő és Willa azóta dolgoztak odalent, hogy elhagytuk Cerost, és ellenőrizték a hajó összes olyan sérülését, amit nem volt pénzünk megjavíttatni. Egy szót sem szólt hozzám, mióta eltávolodtunk a mólótól. Még csak rám sem nézett.

- Hadd lássam - mondta, és Paj mellé állt.

Paj engedelmeskedett. Újra elővette a könyvét, és kinyitotta annál az oldalnál, ahová utoljára írt. Ahogy West lassan átnézte a számokat, az egyik hajtincse az arcára omlott.

- Dobjuk ki a horgonyt, míg gyenge a szél. Behozzuk a lemaradásunkat.

Paj bólintott.

- És a ládák? - kérdezte West Austert, habár ez egyértelműen az én felelősségem volt.

- Kész - felelte Auster helyettem.

- Ellenőrizd még egyszer a köteleket. - Rám se pillantott. A fogamat csikorgattam.

Az árbóc elé álltam.

- West...

A férfi azonban sarkon fordult, és a fedélzeten át a folyosóra sétált. Követtem a kormányosi kabinba, ahol már a térképre fektetett iránytűvel ügyködött. Ellenőrizte Paj méréseit a sajátján is.

Az ajka mozgott, ahogy belülről harapdálta a szája szélét.

- Mi a baj? - A férfi mellé álltam, és a pergamenre pillantottam.

- Semmi - mondta nagyot sóhajtva, és ledobta az iránytűt.

Vártam.

Még egy pillanatig gondolkodott, majd az asztal másik oldalára sétált, és a térképre mutatott.

- Ez.

A Viharcsapda közepébe csak egy éles jobb kanyarral lehetett bejutni. Az effajta manőver az összes, csónaknál nehezebb hajónak túlságosan nehéz volt, és csak tökéletes pontossággal lehetett végrehajtani.

- Meg lehet valahogy kerülni? - West a zátonyok formáját tanulmányozta.

- Nem hiszem - feleltem. - Anélkül biztos nem, hogy megkarcolnánk a hajó alját.

- Tökéletesnek kell lennie - motyogta.

- Hát, akkor az lesz.

Mindkét kezével az asztalnak dőlt, az alkarján, aranyló bőre alatt kidudorodtak az erek.

- Ha azt akarjuk, hogy észrevétlen maradjon az ügyünk, vissza kell érnünk Dernbe a következő pár napban.

Igaza volt. Gyorsan kellett dolgoznunk, de ha Paj helyesen számolt, a következő napnyugtáig felhúzhatjuk a zsákmányt a Marigoldra.

- Ő is így csinálta, ugye? - West engem pásztázva a székébe ült.

-Mit?

- A Viharcsapda. Szent így alapozta meg a vagyonát, így indította a kereskedelmét.

- Igen - feleltem. - Éveket töltött a Viharcsapda feltérképezésével, mielőtt az első útjába fogott. Abból a pénzből vette meg az első hajóját, amit az elsüllyedt roncsok közül kotort ki.

West elcsöndesedett, mintha elképzelte volna a jelenetet. Mintha önmagát képzelte volna Szent helyébe.

A fehér kígyókő lánc csilingelt, ahogy a férfi mögötti nyitott ablakon befújt a szél.

- Szerinted tényleg szerencsét hoz? - kérdeztem.

- Eddig működött. - A férfit láthatóan szórakoztatta a kérdés.

A szája egyik sarka felfelé görbült, ami egy a szavak mögött húzódó, ki nem mondott választ sejtetett, amit nem tudtam értelmezni.

Felvettem a fehér követ az asztal sarkáról.

- Ez mi?

- Waterside-ról van.

- Ó! - Visszatettem a követ, és hirtelen elszégyelltem magam.

- Szent adta, amikor megkaptam a Marigoldot - nézett rám. - Azért, hogy emlékeztessen, honnan jöttem.

Hitetlenkedő mosollyal ültem az asztal sarkára. Szent azt akarta, hogy West emlékezzen a helyére. És valamilyen okból West megtartotta a követ.

- Tudom, hogy tudod, hogy Willa a húgom - mondta, és a hangja ismét megkeményedett. - És azt is tudom, hogy elmentetek anyámhoz.

Próbáltam olvasni benne. A harag nyomait kerestem, ami általában kiül az arcára. De még most is kimondatlan szavaktól ragyogó szemmel nézett rám.

- Nem akartam. Nem tudtam, hogy hová...

- Nem számít. - A férfi az asztalra könyökölt, az állát vakargatta. Nem értettem, miért mondja ezt. Igenis számított. Valószínűleg kevés dolog számított neki ennyire.

- Hogyan titkoltad ezt el a többiek elől?

- Talán tudják, de nem fogják kimondani. Nem tesznek fel kérdéseket. De Willa és én már rég megegyeztünk, hogy soha nem áruljuk el senkinek, hogy ismertük egymást.

Bólintottam. Azzal, hogy elárulja, Willa a húga, átadta a hatalmat önmaga felett. És Willa felett is. Ez volt az oka annak is, hogy a hajón kívül senki nem tudott Austerről és Pajról.

- Willának jobbak voltak az esélyei, ha egy hajón dolgozhat, mint ha a Waterside-on marad, úgyhogy elintéztem a dolgot - mondta, mintha meg kéne magyaráznia. Mintha tudta volna, hogy Willának komoly árat kellett fizetnie ezért.

- És mi van az apáddal? - kérdeztem halkan.

Ezzel azonban túl messzire mentem. Nem is voltam biztos benne, miért kérdeztem rá egyáltalán, azt leszámítva, hogy nagyon akartam tudni.

- Már csak néhány óránk van sötétedésig. - Felállt, a fal mellett álló kofferhez sétált, és kinyitotta.

- Mit kell még megcsinálni? Segítek.

West hátranézett a válla fölött, és egy pillanatra azt hittem, elmosolyodott.

- Menni fog. - Előhúzott egy széles, lapos kaparókést, és a markolatot az övébe illesztette.

Ez a szerszám a hajótest tisztítására való. A hajók aljára rengeteg különféle kagyló, hínár és egyéb élőlény költözött, amik megalkották a saját, mozgó zátonyukat. A Csapdában azonban nem kockáztathattuk, hogy bármiben elakadunk. A hajónak simán kellett haladnia a tengerfenék fölött.

Undorító, fárasztó munka volt. Olyan, amiről West azt hitte, nem tudom, vagy nem akarom megcsinálni.

- Nem aggódsz a merülés miatt? - kérdeztem. A hajógerinc merülési mélysége a vízben fontos tényező volt, amely akár el is süllyeszthet minket a zátonyon. A Marigold azonban üres volt, és az új vitorlákkal simán siklott a vízen.

- Jelenleg minden miatt aggódom. - West becsukta a koffert, és a fejére húzta az ingét. Ahogy felemelte a karját, az arca eltorzult a fájdalomtól. Ledobta a ruhát az ágyra, majd a fedélzet felé indult.

Egy pillanatra elgondolkodva bámultam a nyitott ajtót, mielőtt a férfi után indultam volna. Amint a sarkon túl értem, West a korlátra állt, leugrott, és eltűnt a hajó másik oldalán. Odalentről csobbanás hallatszott. Visszanéztem a kabin nyitott ajtaja felé, az asztal sarkában álló fehér kőre.

Gyorsan visszaszaladtam a folyosón, kinyitottam a fali szekrényt, és addig kutattam a polcokon, amíg nem találtam még egy kaparókést és egy kalapácsot.

Willa engem figyelt a tatfedélzetről, miközben lerúgtam a csizmámat, a korlátra másztam, és teleszívtam a tüdőm levegővel. Feltartott karral a habok közé ugrottam, a szerszámokat a markomba szorítottam. Megfordultam az örvénylő vízben, és megláttam Westet, aki a hajótat közelében lebegett a végtelen kékségben. A hajó alatt hosszú hínárszalagok úsztak, és a férfi keze megdermedt a hajótesten, ahogy felé úsztam.

Nem hallatszott más, csak a hajóhoz tapadt kagylók sziszegése és csattogása. Elfoglaltam a helyem West mellett, a kaparókést a vastag törmelékrétegbe illesztettem, és lecsaptam a kalapáccsal. A törmelék apró darabokra tört, fehér porfelhőbe burkolózott, majd lesüllyedt alánk a mélybe.

West egy pillanatig figyelte, ahogy dolgozom, majd ismét felemelte a saját szerszámait. Engem nem fog úgy beengedni, mint a többieket. Ezt már akkor leszögezte, amikor beleegyezett, hogy a csatlakozásomra szavaz. De ha a legénység tagja akarok lenni, meg kell találnom a módját, hogy elnyerjem a bizalmát.

Még akkor is, ha ezzel megszegem Szent szabályait.

Soha, semmilyen körülmények között ne fedd fel, hogy mi vagy ki számít neked.

Amikor a vízbe ugrottam, kockázatot vállaltam. Megmutattam a lapjaimat. Nem csak arról volt szó, hogy fontos volt nekem a Pacsirta, vagy az, hogy egy legénység tagja lehessek. Nekem West volt fontos. És egyre kevésbé érdekelt, mit fog tenni, ha rájön.

HARMINCHAT

A Viharcsapda úgy meredt a nyugodt tenger fölé, akár a víz alá merült sárkányok bordái.

Paj széles vigyorral az arcán a hajóorrban állt, a szeme ragyogott a kora reggeli napfényben. A számításai órára pontosak voltak, éppen hajnalhasadáskor pillantottuk meg a zátonyt. A vízi labirintus kilométereken keresztül terült el előttünk, a víz olyan tiszta volt, hogy látszott a tengerfenéken fénylő homok.

Willa, Auster és Hamish a hajó bal oldalán álltak, szorosan egymás mellett. Csend ereszkedett a hajóra, a Marigold némán szelte a hullámokat. Westre néztem, aki egyedül állt a tatfedélzeten. Keresztbe tette a karját, a sapkáját mélyen a homlokába húzta.

Az arcán ugyanaz a kifürkészhetetlen kifejezés ült, ami el sem tűnt róla azóta, mióta elhagytuk Cerost. Most először voltam képes mögé látni.

West valaminek a határán állt. Már csak órák kérdése volt, hogy minden megváltozzon. Számára, és a legénység számára is. Mikor Jevalra hajózott a viharon át, még nem tudta, merre vezeti őt a sors. Nem tudta, hogy mikor beleegyezett, hogy elvisz, megfordultak a szelek.

Olyan sok minden volt ebben a világban, amit lehetetlen volt megjósolni. Mégis, mind pontosan tudtuk, hogyan működött. Most Westnek olyan lehetőségei vannak, amikre sosem számított volna. És ez elég volt ahhoz, hogy még a Szoros-öböl legkeményebb arcát is meglágyítsa.

Paj megragadta a kormánykereket, és a szél felé fordította a hajót. A Marigold enyhén kanyarodott, és a vitorlák meglazultak. Amikor a hajó lelassított, a férfi lazán, csuklóból az egyik, majd a másik irányba csavarta a kormányt. Pillanatokon belül a hajó már csak lassan araszolva fog haladni.

- Hogy jutunk be? - kiáltott Paj West felé.

West a zátonyt tanulmányozta, majd a válla fölött rám pillantott. Felmásztam a tatfedélzetre, a korláthoz mentem, és előhúztam a térképet a kabátomból. Kiterítettem. West megfogta az egyik oldalát, és a helyén tartotta.

Alaposan áttanulmányozta a pergament, majd a zátony egyik részére mutatott a bal oldalon. A zátonygerinc egyenetlenül emelkedett a vízszint fölé, majd eltűnt, az jelezte a bejáratot.

- Ha egyszer bemegyünk, nincs visszaút. Addig nincs, amíg el nem érünk az atollig - mondta West, szinte csak magának.

Ahogy végigkövettem az utunkat a térképen, megértettem, mire gondol. Sehol nem elég széles ahhoz, hogy megforduljunk, amíg a Pacsirtához nem érünk. Ha megfeneklünk, beszorulunk, és nem juthatunk ki a Csapdából.

- Gyere ide, kotró! - nézett rám Auster a fedélzetről, oldalán Willával.

- Készen állsz? - kérdezte West halk, mély hangon. Felnéztem, és találkozott a tekintetünk.

Hirtelen elöntött a vágy, hogy tudjam, hisz benne, hogy meg tudom csinálni. Abban, hogy megtartom az ígéretem. Mindegyiküknek. Azt hittem, West nem bízik bennem, de a hite minden cseppjére szükség volt ahhoz, hogy véghez vigye, amibe belekezdett. A legénység és a Marigold sorsát az én kezembe helyezte.

- Igen - suttogtam.

A férfi felgöngyölítette a térképet, majd követett a lépcsőn. A főárbóchoz érve nagyot sóhajtva megragadtam a cölöpöket, és mászni kezdtem. Ahogy egyre magasabbra értem a szélben, a szívem egyenetlenül dobogott a mellkasomban.

West átvette a kormányzást Pajtól, és felnézett rám, míg én elhelyezkedtem a köteleken, és a Viharcsapdát pásztáztam. Utoljára akkor láttam a kusza zátonyt, amikor a Pacsirtát elsüllyesztő vihar végigsöpört rajta. Most csak úgy ragyogott a nyugodt víz a tiszta, kék ég alatt, mintha nem is rejtene megszámlálhatatlanul sok holttestet és hajóroncsot a felszín alatt. Sziklás, érdes zátony futott a türkizkék víz alatt, a szűk járatok végtelen erezetként szőtték át a tengert. Valódi labirintus volt - és csak én ismertem a keresztülvezető utat.

Feltekertem az ingem ujját a könyököm fölé, és kitartottam magam elé a kezemet. A sebhely szinte tökéletes mása volt a zátony járatainak, és elámultam azon, hogy Szent képes volt emlékezetből ilyen pontosan lerajzolni. Olyan sokszor hajózott át ezeken a vizeken, hogy térképre se volt már szüksége ahhoz, hogy a bőrömbe vésse az utat.

Felemeltem az egyik remegő kezemet a magasba. Ahogy lemértem a Viharcsapda bejáratának szélességét odalent, meleg szél fújt át az ujjaim között.

- Balra tarts!

West gondolkodás nélkül elfordította a kormányt, Hamish, Auster és Willa pedig beállították a vitorlákat. Kifeszítették a vásznat, hogy a Marigold még lassabban haladjon. A sziklazátony szájához közeledtünk. Paj a korláton áthajolva figyelte, ahogy a hajó orra a sekély habokat szeli.

Én a hajó oldala és a sziklaszirt közötti távolságot számolgattam.

- Jobbra!

West egyenesen a Csapdába kormányozta a hajót, mire némaság borult ránk. A bőrömet hűvös borzongás járta át, ami olyan volt, akár a levegő vibrálása villámcsapás előtt. A Viharcsapda olyan sok hajó végzetét jelentette, hogy nem is ismertük a pontos számukat. A távolban több árbóc is megtörte a vizet. De az ég még mindig tiszta volt, a víz pedig nyugodt.

A sebhelyemre néztem, követtem a formáját egészen az első élesen kiálló részig.

- Balra tarts, West. Öt fokkal!

A férfi lágyan elforgatta a kormánykereket. Kelet felé fordultunk, pont annyira, hogy átférjünk a következő járaton. Egyre szűkült a sziklazátony.

- Óvatosan - kiáltott Paj a hajóorrból. Az egyre sekélyedő tengert pásztázta előttünk.

Ahogy araszoltunk előre, mindkét oldalon sziklaszirtek meredtek ki a vízből, ahol madarak csipegették a reggelijüket a korallok közül.A halrajok felhőkként morajlottak a felszín alatt, szétrebbentek a közeledő hajó útjából, ahol a zátony kiszélesedett a következő kanyar előtt.

- Tarts jobbra tizenöt fokkal! - mondtam színlelt magabiztossággal.

West hagyta, hogy a kerék enyhén elforduljon, az árbócok pedig megremegtek, ahogy a hajótest a homokot súrolta. Az előárbócon függeszkedő Willa a szemembe nézett. Próbáltam lelassítani a szívverésem, és ökölbe szorítottam a kezem, hogy megfékezzem a remegést. Elég lenne egyetlen szikla a homok alatt, és megfeneklünk. Odalent viszont West tökéletesen nyugodtnak tűnt, ahogy könnyű kezekkel, óvatosan irányította a kormányt.

Hátrapillantottam a vállam fölött a nyílt tengerre. Már egészen messze jártunk a Csapda gyomrában. Ha befúj egy vihar, végünk. Ahogy a sziklaszirtek között navigáltunk a zátonyban, a félelem némán forrongott a véremben, láthatatlan csápjai körülvettek, és erősen szorítottak.

- Itt jön - mondtam, és a következő kanyart figyeltem. Megfelelő sebességgel haladtunk, de sok múlt az időzítésen és a szélirányon is. Ha túl hamar elfordulunk, megkarcoljuk a hajó jobb oldalát. Ha túl későn, akkor a hajóorr egyenesen a zátony éles sarkába törik.

- Készülj... - A kezemet West felé tartottam, és felnéztem a vitorlára a fejünk fölött, amikor a szél hirtelen irányt váltott, és meglökte a hajót a víz felől. Ahogy megtöltötte a vitorlákat, előrébb lendültünk, és a Marigold elfordult.

Túl gyors.

- Húzzátok beljebb a vitorlákat! - üvöltöttem.

Hamish, Auster és Willa kiengedték a köteleket, mire a hajó lelassult. Viszont már túl késő volt. Túl közel voltunk.

- West, most!

Ahogy a férfi megpörgette a kormánykereket, én az árbócot ölelve kapaszkodtam a magasban.

- Horgonyt le! - kiáltotta West Paj felé, aki már ki is oldotta a rögzítést.

Ahhoz, hogy a hajó ne csapódjon a sziklába, a horgonynak meg kellett állítania minket. A többiek egységesen vitorlát bontottak, Paj pedig a vízbe eresztette a horgonyt.

A Marigold megdőlt, a tat jobbra lendült a fordulattal. Alattunk mennydörgésszerű hang robbant, a hajógerinc súrolta a homokot. Paj az oldalsó korláthoz rohant, és a víz felé hajolt.

Szorosan lehunytam a szemem. Minden egyes izmom megfeszült a csontjaimon, a szívem pedig a torkomban dobogott.

- Nincs baj! - üvöltötte Paj egy ideges nevetéssel.

Az égre nézve fellélegeztem, a szemembe forró könnyen szöktek.

Hamish leugrott, hogy segítsen Pajnak visszahúzni a horgonyt a helyére, West pedig a kormánykerékre fektette a homlokát, és nagyot sóhajtott.

Viszont még mindig mozogtunk. A sebhelyemet tanulmányoztam. Ahogy újra felhúztuk a vitorlát, az alattunk futó sziklazátony mintájára szegeztem a tekintetem. A szívem a torkomban dobogott, ahogy elértük a következő átjárót.

A sziklaszirtek közötti járat félkör alakú korallzátonyban ért véget - egy atoll. És ott, az üvegként megtörő kristálytiszta kék vízben halvány árny rajzolódott ki.

A Pacsirta.

HARMINCHÉT

A hajamat a fejem tetejére húztam, és csomóba kötöttem. Auster a korlát mellé sorakoztatta a kosarakat.

A Pacsirta pusztán tizenkét méter mélyen feküdt, és arra tippeltem, hogy egy egész napnyi merülésbe telne felhozni mindazt, amiért jöttünk. A nap már majdnem a fejünk fölött járt, és sötétben lehetetlen lett volna a Csapdában navigálni, úgyhogy sietnünk kellett, nehogy az atollban ragadjunk éjszakára.

Paj ellenőrizte a hatalmas vashurkot a kötél végén, amelyet a hajó oldalára hajított. A kötél kisimult a zuhanás során, aztán a horgony feszesen süllyedni kezdett a vízben.

Az övem ismerős súlya megnyugtatta az idegeimet. Az egyetlen dolog, amivel nem számoltunk, az annak a lehetősége, hogy talán másvalaki már megtalálta a Pacsirta roncsát az elmúlt években.

Ellenőriztem a szerszámaimat: kétszer is végigsimítottam a csákányon, a vésőn, a kalapácson. Csak akkor lesz szükségem rájuk, ha valami beszorult vagy betemetődött a roncsban, de reménykedtem benne, hogy ilyen nem lesz. A napsütés minden percére szükségem lesz ahhoz, hogy a kosarakba pakoljam a zsákmányt, és így az a fedélzetre kerüljön.

A víz kristálytiszta volt, a Pacsirta főárbóca pedig majdnem érintette a vízfelszínt. Elhessegettem magam előtt anyám képét, ahogy azon függeszkedve figyeli a holdat. Ha rágondoltam, összeszorult a gyomrom. Olyan volt érezni őt, akár a bőrömet simogató fuvallat. Borzongva néztem a vizet. Volt valami a habok nyugalmában, ami azt súgta, anyám még mindig odalent van.

Mire West kilépett a kabinjából, Auster már az utolsó kosarat is a helyére tette. A kormányos egy övet dobott mellém a fedélzetre, és levette az ingét. A tekintetemmel követtem a varratokat a bőrén. Ezzel még inkább kiegészült a testét fedő méretes sebhelygyűjtemény.

- Mit csinálsz? - Zavarodottan meredtem a csupasz lábam mellett fekvő övre.

West lerúgta a csizmáját.

- Gyorsabb, ha ketten megyünk.

Felpillantottam Willára és a többiekre, őket azonban a legkevésbé sem lepte meg West, amint kotróövet illeszt a derekára.

- Sosem mondtad, hogy kotorsz - mondtam elkerekedett szemekkel.

- Sok mindent nem árultam el neked - vigyorgott. A ferdén felfelé görbülő ajka fölött megjelent egy gödröcske.

Hirtelen elvörösödve lesütöttem a szemem. Valószínűleg még sosem láttam mosolyogni. Egyszer sem. És nem tetszett, hogy ez milyen hatással volt rám. Vagy talán mégis. Nem akartam bolygatni ezt a kérdést.

Olyan természetességgel kapcsolta össze az övet a derekán, mintha legalább ezredjére csinálná. Még sosem hallottam olyan kormányosról, aki kotort is. De ez nem szokványos hajó volt, nem szokványos legénységgel. Úgy tűnt, mintha a titkaik sosem érnének véget.

Megfogtam a korlátot, és átlendültem a túloldalra. A hajó szélén egyensúlyozva álltam a meleg szélben. West mellém mászott. Lenéztem az alattunk elterülő mélységbe, amelyben eltűntek a kötelek.

- Szeretném kezdeményezni, hogy a legénység gondolja át még egyszer, tényleg balszerencsét hozok-e! - kiáltottam vigyorogva Willának.

A lány az árbócnak hajolva nevetett.

- Majd szavazhatunk róla, kotró!

Westre néztem, és szavak nélkül megkérdeztem tőle, készen áll-e. A Pacsirtára. És mindarra, ami utána jön.

A férfi arcán ugyanolyan mosoly ragyogott fel, mint a fedélzeten is. Együtt leugrottunk a hajóról, és a tengerbe csobbantunk. A szerszámaim súlya a mélybe húzott, de néhány rúgással a felszínre törtem, Westtel az oldalamon.

A férfi hátrasimította haját az arcából, majd felnézett Willára és a többiekre, akik a Marigoldról figyeltek minket.

Mélyen beszívtam a levegőt a bordáim közé, aztán erőteljesen kifújtam, addig tágítva a tüdőmet, míg szúrni nem kezdett. A vér felmelegedett a lábamban és a karomban. Addig folytattam, míg annyi levegőt nem sikerült benntartanom, amennyire szükségem lesz.

West megvárta a biccentésem, majd hátradöntötte a fejét, és mély levegőt vett. Követtem a példáját. Először a hasam töltöttem meg levegővel, majd a mellkasomat, egészen a torkomig.

A férfi eltűnt a felszín alatt, én pedig utána merültem a mélybe. Amikor megláttam a Pacsirtát, a roncs fölé úsztam. Ahogy feküdt alattunk, láttam, hogy a kettétört hajógerincet félig betemette a halvány, finom homok, a hajóorr pedig az ég felé mutatott. A többi része viszont éppen úgy nézett ki, ahogy emlékeztem rá.

A Pacsirta.

Itt ért véget anyám története. És itt kezdődött az enyém.

West a hajóra pillantott, majd rám nézett.

Egy pillanatnyi hezitálás után lemerültem, a tat felé úsztam. A víznyomás körülölelte a testemet, a fülem pattogott, ahogy mélyebbre értünk. A roncsot körülvevő korallzátony nyüzsgött az élettől: ragyogó halrajok cikáztak minden irányban. Beúsztunk egy pillangóhal-felhőbe, a napfénytől csillogó, irizáló pikkelyek olyanok voltak, akár a csillagok alkonyatkor. Megálltam, és kinyújtottam a kezem, hogy megérintsem az eliramodó halacskákat.

Elmosolyodtam, és visszafordultam Westhez. A férfi, egy a végtelen kékségben lebegő arany alak, engem nézett, majd ugyanúgy kinyújtotta a kezét. A halak úgy hömpölyögtek körülötte, akár az aranyló lángcsóvák, majd tovasiettek a messzeségbe, egyedül hagyva bennünket.

Amikor a hajóhoz értünk, és feltűnt Szent címere, láttam, hogy a fehér háromszög vitorlát ábrázoló festék szinte már teljesen lekopott. A hullám azonban még ott volt, ugyanazzal a gazdag, élénk árnyalatú kékkel volt a fára festve, mint apám kabátja. Megérintettem a tenyeremmel a mintát, ahogy elúsztunk mellette. Amikor a fedélzetre értünk, meghűlt a vér az ereimben.

Az algával borított kormánykerék érintetlenül állt, akár egy szellem. Szinte láttam, ahogy apám mögötte áll, és nagy kezét a küllőin pihenteti. Fölénk tornyosult a törött árbóc, messze a vízfelszínen pedig napsugár villogott, ott, ahol a Marigold is ringatózott.

Elrugaszkodtam, és a fedélzet alá vezető lépcsők felé úsztam. A folyosón az egyik gerenda letört. A sötétségbe úsztunk, és több ajtó mellett elhaladva az utolsót vettük célba.

Az ajtónál a víz zavaros volt az üledéktől. Megpróbáltam kinyitni az ajtót, de be volt szorulva, a korhadó fa a keretbe ékelődött. West a hátát a falhoz támasztva rúgott párat a deszkába, míg az megadta magát, és szabaddá tette előttünk az utat.

A raktérbe napfény áradt. A smaragdszín sugarak beragyogták a felborult ládák és hordók halmait. A hátsó sarok felé úsztam fölöttük. A kincsesláda még mindig ott volt a falnál, legalább olyan erősen hallottam, mint egy ezertagú kórust. A drágakövek harmonikus éneke úgy ölelt körül, mint a szél.

Addig söpörtem a homokot, míg elő nem bukkant apám gyöngyökkel kirakott címere a fekete szurokkal lekent fán. Elővettem a legkisebb szöget az övemből, és a halvány fényben a kulcslyukba illesztettem. Néhány próbálkozás után a szerkezet kattant egyet. Az ujjaimat a fedele alá illesztettem, de még mielőtt kinyitottam volna, Westre pillantottam.

Hirtelen azt kívántam, bár megszólalhatnék. Bár mondhatnék valamit. Akármit. Idelent a mélyben, a fölöttünk lebegő Marigold alatt csönd volt. Itt nem volt se Szent, se Zola, se Jeval. Nem voltak titkok, hazugságok vagy féligazságok. Itt lent, ebben a fejjel lefelé fordított világban mi ketten voltunk az egyedüli halandók.

Ez volt az egyetlen világ, ahová tartoztam.

West a szemembe nézett. Lassan pislogtam, és reméltem, hogy sosem felejtem el ezt a pillanatot. Pontosan így akartam rá emlékezni: arra, ahogy West napszítta haja a zöld fényben hullámzik, és a tenger tökéletes csendjére. Rámosolyogtam, majd visszanéztem, hogy kinyissam a ládát. West azonban a tetejére tette a kezét, és lezárva tartotta.

Kérges kezével végigsimított a fán, majd lassan az ujjaim közé csúsztatta az ujjait, és magához húzta a kezem. Megdermedtem. A szívem szabálytalan ütemben zakatolt, a férfi érintése úgy futott végig a bőrömön, akár a melengető napfény.

Ahogy a szemembe nézett, legalább ezernyi el nem mondott történetet láttam a tekintetében.

Aztán még közelebb jött. A levegő forrón égetett a mellkasomban, ahogy felemelte a kezét, és megsimogatta az arcomat. A hajamba túrt, ahogy közelebb húzott magához. Még mielőtt egyáltalán belegondolhattam volna, mit csinál, az ajkát az enyémhez érintette.

És akkor eltűntem. Minden kitörlődött.

Minden Jevalon töltött nap. Minden éjszaka a Pacsirta gyomrában. Az egész elillant, egyedül a mélység csendje maradt bennem. Csak én és West.

Buborékok libbentek közöttünk. Kinyitottam a szám, hogy megízleljem West melegségét, és az egész óceánra némaság borult. A kékség megduzzadt körülöttünk. Újra megcsókoltam a férfit, és az ujjaimat az övébe illesztettem, hogy még közelebb húzzam magamhoz. Érezni akartam a testét a hideg vízben. Mikor kinyitottam a szemem, a tekintetünk találkozott. Zöld íriszében ragyogtak az arany foltok, éles arcéle pedig lágynak tűnt.

Körém fonta a karját, én pedig hozzábújtam. A fejemet az álla alá hajtottam, ő pedig csak ölelt. Szorosan. Mintha szertefoszlanék, ha ő nem védene. Így is volt. Mert ez a csók felnyitotta bennem a sötét éjszakát, és megtöltötte csillagokkal, holdakkal, ragyogó üstökösökkel. A sötétséget felváltotta a nap perzselő tüze, ahogy sebesen átjárta a testemet.

Mert mindaz alatt, amit apám tanított, rejtőzött az egyetlen igazság: még legalább ezerszer meg akartam érinteni Westet.

HARMINCNYOLC

Még nem ment le a nap, mikor elhagytuk a Csapdát. Lágy szél fújt, és tiszta volt az ég.

Auster kihúzta az utolsó kosárba akadt hínárt, a fedélzetre dobta, és kinyitotta. Abba helyeztük az utolsó, kisméretű ládákat.

Befontam a vizes hajam a vállam fölött, és közben magamon éreztem West pillantását, mielőtt a férfi eltűnt volna a folyosón. Miután elment, a víz felé fordultam, és az ujjam hegyével végigsimítottam az ajkamon. Visszatért a bizsergés a bőrömre.

Mióta visszatértünk a hajóra, még csak nem is mertem a férfi felé nézni, mert azt akartam, hogy a közös emlékünk pontosan úgy maradjon meg a fejemben, ahogy volt. Úgy akartam emlékezni rá, ahogy apám poharának csillogására is emlékeztem a gyertyafényben, vagy anyám alakjára a sötétben.

Emlékezni akartam rá, ahogy West megcsókolt a mélyben. Örökké.

Betartottam az egyezség rám eső részét, amit akkor kötöttünk, amikor csatlakoztam a legénységhez. Nem hoztam volna fel azt a pillanatot ide, ebbe a világba, ahol a Szoros-öböl súlya szétzúzta volna. De nem is felejteném el. Soha.

Auster a kezembe adta a ládákat, én pedig követtem őt a lépcsőn, ahol West állt a raktér ajtajában. A hátát a falnak vetve félreállt, hogy elférjek mellette. A fejem fölé nézett, és vigyázott, nehogy hozzám érjen, miközben beléptem a helyiségbe.

A hajótest megtelt élettel, drágakövek ragyogtak és búgtak, az egyedi daluk összeolvadt egyetlen mély, tisztán csengő dallammá. Hamish a padló közepén ült Willa mellett, és a könyvébe jegyzetelt. Körülötte több pergamen hevert kiterítve. Találtam egy kis üres helyet előttük, ahová letettem a ládákat, és kinyitottam az elsőt. A lámpás fényében megcsillantak a nedvességtől fénylő pávagyöngyök.

Willa számolni kezdett, én pedig kinyitottam a következő ládát. Abban szabálytalan, érdes, formátlan arany- és palládiumdarabok hevertek.

- Csak nem. - Willa eltátotta a száját, és elővett egy követ egy kisebb dobozból. A két ujja közé tartotta.

- Fekete opál - fejeztem be, és előrehajoltam, hogy megvizsgáljam. Kislány korom óta nem láttam ilyet.

West mellém guggolt, és ahogy elvette a követ a lánytól, a karja az enyémhez ért. Hirtelen úgy éreztem, eldőlök. Mikor felnéztem, Willa felhúzott szemöldökkel meredt ránk.

- Szerinted mennyit ér? - kérdezte West.

Nem tudtam, hogy engem vagy Hamisht kérdezi-e, úgyhogy nem feleltem. Egyesével elővettem a palládiumdarabokat, és magam elé sorakoztattam őket.

- Azt hiszem, legalább kétszáz rézpénzt - mondta Hamish, és újabb feljegyzést készített a füzetébe.

West a kezébe vett egy erszényt, amit Willa polírozott kígyókővel töltött meg. Mikor megéreztem a férfi átható illatát, nem tudtam, hogy vajon ő, vagy a drágakövek okozzák-e a bőröm alatti vibrálást. Összeszorított ajakkal néztem a férfit, ahogy lesütött szemmel lehajolt.

- Szóval, hogy állunk? - kérdezte Willa, és Hamish válla fölött a könyv lapjaira pillantott.

- Jól - mosolygott Hamish. - Nagyon is jól.

West megkönnyebbülten sóhajtott.

- Mi a terv?

Hamish becsapta a könyvet.

- Szerintem, ha óvatosak vagyunk, akkor a zsákmány negyedét eladhatjuk Dernben. Annyiból bőven kifizethetjük a tartozást Szentnek, és kiegyenlíthetjük a számlát a kereskedőkkel minden kikötőben. A többit bedobhatjuk a rejtekhelyre, és apránként eladhatjuk hosszabb idő alatt. Csak kicsiben érdemes játszani, hogy kerüljük a feltűnést. Érdemes két csapatot alkotnunk, és felváltva közlekedni, hogy valaki mindig maradjon a hajón. - Hamish a kabátjába nyúlt, és elővette a vörös bőrtárcákat, amiket már Dernben is láttam. Ezúttal öt tárca helyett hat volt. - A tárcákban egyszerre nem lehet több, mint hatszáz rézérményi anyag. Ne legyen se túl sok kő, se túl sok fém, és mindegyikbe dobjunk egy-két alacsonyabb értékű darabot is. Okosan kell csinálnunk, ha nem akarjuk, hogy a kereskedők és a hajósok kíváncsiskodni kezdjenek.

Munkához láttunk, az összes tárcát átgondoltan megtöltöttük. Szét kellett szóródnunk, figyelve az időzítésre is, nehogy túl sokszor környékezzük meg ugyanazt az árust. Dern volt a legbiztonságosabb hely a hadműveletre. Nem túl nagy, kevés hajó van a kikötőben, viszont azért elég nagy ahhoz, hogy megfelelő számú kereskedővel találkozhassunk.

A terv jó volt. De mint a legtöbb jó terv, ez is kockázattal járt. Ha valaki feljelentene a Tanácsban, elveszítenénk a kereskedelmi engedélyünket. Ha Szent vagy Zola megneszelné, miben sántikálunk, akkor rövid úton holtan találnánk magunkat a tenger fenekén. Kíváncsi voltam, vajon Szent Dernben lesz-e, ránk várva. Látta, hogy elhagytuk Cerost, úgyhogy tudta, hogy segítettem a Marigoldnak új vitorlát szerezni. Kitalálhatta, hogy a Pacsirtáért megyünk. Azt viszont nem tudtam, hogy mit fog kezdeni ezzel az információval.

- Szóval, hogy megy ez? - kérdezte Hamish a fekete opált forgatva az ujjai között. - Tudsz velük... beszélni?

A hozzám intézett kérdéstől észbe kaptam. Gondoltam, hogy gyanakvás övezi a kőérző mivoltomat, mégis szégyenkeztem a kérdéstől.

- Nem tudom elmagyarázni, hogyan, egyszerűen csak képes vagyok rá.

- Érzed őket?

West láthatóan megmerevedett, mintha ő is kíváncsi lenne a válaszomra.

- Olyasmi. De inkább csak ismerem őket. A színüket, azt, ahogy megtörik a fényt, és azt, milyen érzés a kezemben tartani őket.

Hamish elégedetlennek tűnt a magyarázatommal.

- Mint Auster - sóhajtottam elgondolkodva. - A madaraival. A madarak vonzódnak hozzá, ő pedig megérti őket.

A férfi bólintással jelezte, hogy ezt a választ elfogadta. Én azonban nem voltam biztos benne, hogy egyáltalán értem-e, amit mondtam. Ha anyám nem halt volna meg, akkor még sok évig taníthatott volna a drágakövekről. Most, hogy ő elment, maradtak olyan dolgok, amiket már sosem tanulhatok meg.

- Ez a képesség jól jön - mondta Hamish, és takaros halomba rendezte a teli tárcákat az egyik ládában. - De jobb, ha megtartod magadnak. - A férfi megvárta, míg egy biccentéssel beleegyezem, majd követte Westet a lépcső felé.

Willa az ölébe vett egy nyers gránátkövekkel teli kis kosarat.

- Mi van veled és Westtel? - nézett rám.

- Tessék? - ráncoltam homlokomat.

A lány csöndesen számolgatta a köveket, és felírt valamit, mielőtt újra rám nézett volna.

- Nézd, nem szoktam kérdéseket feltenni. Minél kevesebbet tudok, annál jobb.

- Oké. - Az ölembe húztam a kezemet.

- Ő a bátyám.

Bizonytalanul néztem rá, nem tudtam, mit feleljek erre. Willa nem volt buta. És semmi értelme nem lett volna hazudni.

- Ha West bajba kerül, szeretnék tudni róla. Nem mintha lenne rá bármi befolyásom. Senki nem mondhatja meg Westnek, mit csináljon. De készen kell állnom arra, hogy megvédjem.

- Mitől?

A lány egyenes tekintete szavak helyett is válaszolt. Rám gondolt.

- Te nem csak holmi jevali kotró vagy, Fable. Fontos vagy valakinek, aki nagyon megnehezítette az életünket. Valakinek, aki még több kárt is okozhatna, mint ami eddig ért minket. - Willa átadta nekem a gránátköveket, én meg a mellettem lévő üres ládába pakoltam őket. - Már akkor tudtam, hogy valami nincs rendben, amikor első éjszaka megjelentél a kikötőben, és mi beleegyeztünk, hogy elviszünk.

- West sosem mondta el nektek, ki vagyok?

- West semmit sem mond el nekem, csak azt, amit szükséges tudnom. - A lány nem rejtette véka alá az idegességét. – Nem aggódtam, amíg meg nem kért rá, hogy kövesselek Cerosban.

- Nem kell aggódnod, Willa. - Fájt kimondanom a szavakat, de ez volt az igazság. West világossá tette, hogy csak hajóstársak vagyunk. Semmi több.

- Valóban?

- Dolgozni jöttem a Marigoldra.

- Nem, ez nem igaz - sóhajtott, és felállt. - Azért jöttél, hogy családra lelj.

Az ajkamba haraptam, és hevesen pislogtam a szemembe gyűlt könnyektől. Mert a lánynak igaza volt. Az anyám meghalt. Apám nem akart engem. És Clove, akit a szüleimen kívül a legközelebbi családtagomnak tartottam, szintén elment.

- Elhagyom a Marigoldot - mondta hirtelen Willa.

A kezem az egyik tárcára szorult.

- Mi? - suttogtam.

- Megvárom, hogy leülepedjenek a dolgok, és West találjon egy új fedélzetmestert - mondta kimérten, mintha legalább százszor begyakorolta volna ezeket a szavakat. - De amint kifizette Szentet, és felépítette a saját üzletét, visszamegyek Cerosra.

- Westnek mondtad már?

- Még nem. - Willa nagyot nyelt.

- Mihez fogsz kezdeni?

- Talán elszegődöm egy kovács mellé tanoncnak - vont vállat. - Még nem tudom.

A mögöttem álló ládának dőltem, és felidéztem, mit mondott Willa arról, hogy nem ő választotta ezt az életet. A Pacsirtával nem csak Westnek vásároltam szabadságot. Willának is.

- Kedvellek, Fable. Az én ötletem volt, hogy bevegyünk a csapatba, és örülök, hogy itt vagy. - A hangja egyszer csak elhalkult. - Nem mondom, hogy nem akarom, hogy szeresd őt. Csak azt mondom, ha miattad megölik Westet, akkor nem tudom, képes leszek-e megállni, hogy elvágjam a torkodat.

HARMINCKILENC

A koromsötétben Dern városa nem volt több néhány apró fénynél a láthatatlan parton.

A hajóorrban álltam, és figyeltem, ahogy egyre közeledünk. West a kikötő felé navigálta a Marigoldot, ahol már egy munkás várt minket, a kezében a jegyzőkönyvvel, ahová felírta az érkezésünket.

Paj kidobta a rögzítőköteleket, én pedig a fedélzet alá mentem, a raktérbe. A Pacsirtából szerzett zsákmányt szépen, rendezetten elpakoltuk, és Hamish minden egyes drágakövet, fémet és gyöngyöt aprólékosan feljegyzett a könyvébe. Elég volt arra, hogy West kifizesse az adósságát Szentnek, és arra, hogy a Marigold saját vállalkozásba kezdhessen, ami talán egy nap a Névtelen tengert is elérheti majd.

Ez a lehetőség olyan érzelmet ébresztett bennem, amivel ritkán találkoztam. Felkeltette bennem a reményt. De ezt az apró fénysugarat rögtön felváltotta a kereskedők brutális valósága. Az állandó stratégiai játszmák. A soha véget nem érő manőverezés előre, és az egyre növekvő, kielégíthetetlen éhség.

Még több pénz. Még több hajó. Még nagyobb legénység.

Ez a véremben volt. Én sem voltam különb.

Nemsokára felkel a nap a dombok mögött, és én kijátszom az egyetlen lapomat. A Szenttől kapott örökséget felhasználva kivásárolni a Marigoldot, és ezért cserébe helyet biztosítani magamnak a hajón olyan lépés volt, amit még apám is értékelne. Legalábbis ezzel nyugtattam magam.

A kormányos kabinjából kilépő Hamish a kezembe adta az egyik tárcát, én pedig az ujjaim közé szorítottam a lágy bőrt. Most először üzletelhettem a legénység tagjaként, és ettől hirtelen ideges lettem.

A többiek begombolt kabátban érkeztek a fedélzetre. Willa lehajtotta a gallérját, láthatóvá téve ezzel a sebhelyét.

West felhúzta a sapkáját.

- Paj és Fable velem jönnek az első körben. Auster, Hamish és Willa pedig másodiknak mennek. Indulás!

Auster leengedte a létrát, és Paj lemászott. A mellettünk álló hajó árbócán egy nő üldögélt, és minket nézett. Talán annak a híre, hogy mi történt a Marigolddal Ceroson, már elérte Dernt. Ha igen, akkor több figyelemre számíthattunk, mint amennyi még belefért volna.

- Maradj távol attól a drágakő-kereskedőtől. - West halkan beszélt mellettem, és adott nekem még egy kést. Bólintottam, és a csizmámba csúsztattam a pengét.

A férfi átmászott a korláton, én pedig követtem. A többiek némán figyeltek bennünket a tatfedélzetről. Felhúztam a kapucnimat, a kezemet zsebre vágtam, és szorosan West mögött lépkedtem a mólón. A kikötőben ringatózó hajókon még csak most ébredeztek az emberek. Végignéztem a címereken, de a Luna nem volt ott. Ha Zola tartja az ütemtervet Ceros után, akkor mostanra valószínűleg Sowanba értek, és aztán még északabbra folytatják az utukat, mielőtt a Szoros-öböl ezen részére érnének. Ezzel éppen elég időt hagynak nekünk az üzletelésre, de sietnünk kell.

A kereskedőház ajtaja már nyitva állt, amikor felértünk a kikötőből. Beléptünk, és elvesztünk az odabent tolongó emberek tömegében. A testek melegétől már nem lehetett érezni a hűvös szelet. Levettem a kapucnimat, de a sálamat az arcom alsó része köré tekerve hagytam.

- Minden oké? - West visszafordult, és először rám, majd Pajra nézett.

- Igen.

- Igen - visszhangozta Paj.

- Rendben, akkor egy óránk van.

Szétszéledtünk három különböző irányba, a sorok közé préseltük magunkat. A raktárépület délkeleti sarka felé indultam, és a bódék mentén kanyarogtam. A sor végén egy árus szárított ökörfarkkórót és egyéb növényeket kínált, a másik oldalon viszont észrevettem egy ládányi ezüstöt. Kér férfi közé csusszantam a sor elején, ahol egy hosszú, vörös hajú férfi fekete kötött sapkában nézett le rám.

- Mit tehetek érted, kislány? - Az egyik kezét a láda tetejére fektette, a kereskedőgyűrű koppant az üvegen. Az ónixkő felülete olyan karcos volt, hogy szinte már nem is csillogott.

Kivettem a tárcát a zsebemből, és kerestem benne két éles fémdarabot. Az egyik arany volt, a másik palládium.

- Cerosban futottam ezekbe. Nem tudom, mennyit érnek - hazudtam, és a férfi elé tartottam a darabokat.

A férfi közel hajolt, és rozsdás monoklit illesztett a szemére.

- Szabad?

Bólintottam, mire ő felvette az aranyat, és alaposan megvizsgálta. Aztán a palládiumért nyúlt, és azt még tovább szemlélte.

- Harmincöt rézpénzt tudok ajánlani az aranyért, ötvenet a másikért. - Visszadobta a darabokat a kezembe. - Megfelel?

- Persze. - Nem kínált túl jó árat ahhoz képest, milyen jó darabok voltak, de még csak most kezdtem, és nem vesztegethettem az időt alkudozásra. Elfogadtam, amit kínáltak.

A férfi egy apró tárcába számolta az érméket, majd átadta nekem.

- Szóval, mit is mondtál, Cerosban hol találtad....

- Köszönöm! - Visszahátráltam a sorba, még mielőtt befejezhette volna a kérdését.

Ezután egy kvarckereskedőt találtam, és mielőtt előhúztam volna három követ a tárcámból, alaposan átnéztem a kínálatot. A kereskedőnő szeme elkerekedett, mikor meglátta a méretes vérkövet a kezemben. A fogamat csikorgattam. Talán alábecsültük a kereskedőket. Lehet, hogy érdemesebb lett volna kisebb darabokkal kezdeni.

A nő dadogva a fény felé emelte a követ.

- Már rég nem láttam ilyet.

A kereskedő pillanatokon belül jó ajánlatot tett, én pedig a két másik követ is eladtam neki, hogy gyorsan megszabaduljak tőlük. Sikerült újabb kilencven érmét keresnem egyetlen üzlettel.

Lábujjhegyre álltam, és a szememmel West zöld sapkáját kerestem. A férfi az épület másik oldalán egy asztal fölé hajolt. Paj az előttem lévő sorban állt, és egy éles szemű nővel vitatkozott egy darab vörös tigrisszemről.

A tárcám egyre könnyebb volt, a zsebeimet viszont egyre több pénz súlya húzta, ahogy kettesével-hármasával sorra eladtam a köveket. A legfeltűnőbbet - a fekete opált - utoljára hagytam.

Végignéztem a bódékon, olyan árust keresve, akinek ritka kövei vannak, és nem túl kíváncsi egy lányra, akinél ilyen érték rejtőzik. Mikor észrevettem egy férfit, aki egy hatalmas, zöld berillt tartott a kezében, közelebb osontam, és figyeltem, milyen üzletet köt érte. Elég szép árat kínált, és keveset kérdezősködött. Mikor a nő, akitől vásárolt, elsétált, a követ egy lezárt ládába dobta maga mögött.

- Igen? - morogta, és fel sem nézett rám.

- Van egy fekete opálom, amit eladnék. - Felemeltem egy jádekövet az asztal tetejéről, megfordítottam, és az élébe nyomtam a hüvelykujjam hegyét.

- Azt mondtad, fekete opál? - A láda tetejére tette a kezét, és engem nézett. - Már évek óta nem láttam fekete opált a Szorosöbölben.

- Örökség volt - feleltem, és elmosolyodtam magamban, mert ez igaz volt.

- Hm. - A férfi elfordult, és elővett egy kőlámpát az egyik dobozából, majd a köztünk lévő asztalra állította. - Akkor lássuk!

A drágakő-kereskedők efféle eszközöket használtak, mert nem érezték úgy a köveket, ahogy én. Nem értették a fény és a vibrálás nyelvét, és nem tudták, hogyan fedjék fel a kövek titkait. Egykor a Drágakőfaragók Céhe kizárólag kőérzőkből állt. Mostanra a kereskedők csak egyszerű emberek voltak, ügyes szerszámokkal.

Mély levegőt vettem, körülnéztem, majd elővettem a követ, és óvatosan az üvegtükörre állítottam. Ez volt a legnagyobb fekete opál, amit valaha láttam, így a körülöttünk állók pillanatok alatt észrevehették volna.

A férfi felpillantott rám bozontos szemöldöke alól. Megpróbáltam ellazítani az arcomat, és reménykedtem, hogy helyesen ítéltem meg a kereskedőt. Ő azonban nem mondott semmit, csak a székére ült, és meggyújtotta a lámpás kanócát.

Az üveg visszaverte a kis láng fényét, ami átjárta a fekete opált: az egész tintafekete kő feltöltődött fénnyel, és a belsejében megjelentek a színek. Vörös, lila és zöld foltok táncoltak a sötétségben, akár a szellemek. A formáik szinte egybemosódtak.

- Nocsak, nocsak... - motyogta a férfi, és lassan elforgatta a követ, hogy a lámpa a másik oldalát is bevilágítsa. - Örökség, mi?

- Úgy van - feleltem halkan, az asztal fölé hajolva.

A kereskedő nem hitt nekem, de nem vitatkozott. Amikor egy férfi elhaladt mögöttem, a kezével eltakarta a követ, majd elfújta a lámpást.

- Kétszázötven érme - mondta halkan.

- Áll az alku!

A férfi szeme gyanakvón összeszűkült, hogy ilyen gyorsan elfogadtam az ajánlatot. Elővett egy teli erszényt az övéből, egy másikat pedig a mögötte lévő lezárt szekrényből, és mindkettőt elém rakta.

- Ez kétszáz. - Lecsatolt egy újabb, kisebb tasakot az övéről. - Ez pedig ötven.

Felemeltem mindhárom erszényt, és mélyen a zsebembe rejtettem őket. Súlyra megfelelőnek tűntek. Túl sok időbe telt volna megszámolni. Az épület másik oldalán Paj és West már a kikötő felé vezető ajtónál vártak.

- Nem tudom, miben mesterkedsz, de jobb, ha óvatos vagy - suttogta a kereskedő, és a kezét nyújtotta felém.

Megráztam, majd visszasiettem a sorok közé. Mikor elvegyültem, kiengedtem egy feszült sóhajt. Ahogy az ajtó felé közeledtem, találkozott Westtel a tekintetünk, majd mind kiléptünk a reggeli ködbe.

- Minden rendben? - kérdezte West a válla fölött, és megvárta, hogy elhaladjak előtte.

Paj bólinott.

- A füstös kvarc nálam maradt, mert túl sokan néztek, de a többit eladtam. És nálad? - nézett rám.

- Mindet eladtam - leheltem.

Működött a terv. Tényleg működött.

Elmosolyodtam a sálam alatt, és visszahúztam a kapucnit, ahogy megjelent előttünk a Marigold. Még egy nap és a hajó szabad lesz.

NEGYVEN

Gyertyák apró lángjai villogtak a szélben, a fehér viasz esőként csöpögött közénk a fedélzet deszkáira. Auster egy egész sült libát tett a rögtönzött asztalunkra, Willa tapsolt, és elismerően füttyentett az éjszakába.

A ropogós, aranyra sült bőr még sistergett, ahogy a lány egy darab kenyérrel felitatta a tálca alján összegyűlt szaftot. Az előttem lévő tálban fahéjas mézben sült szilva gőzölgött, mellette pedig egy jókora darab pikáns sajt, illetve füstölt disznóhússal töltött piték sorakoztak. Paj még a zálogházba is elment, hogy vegyen egy készlet kézzel festett porcelántányért, és igazi ezüst evőeszközöket. A bőségesen megterített asztalunk fölött a csillagfényes éjszakai ég ragyogott.

Az illatoktól összefutott a nyál a számban. Fájdalmasan korgó hassal figyeltük, ahogy Auster vágott a libából, és két szeletet rakott a tányéromra. Paj annyi rozsszeszt töltött nekem, hogy túlcsordult a poharam. Kihalásztam magamnak két szem szilvát az edényből.

West mellém ült, letört egy darabot a kenyérből, és a kezembe adta. Mikor az ujjai a tenyeremhez értek, ismét tűz gyúlt bennem, de a férfi lesütve tartotta a szemét, és az asztal másik oldalán álló rozsszeszes üvegért nyúlt.

- Szeretnék tósztot mondani - emelte Willa a magasba a poharát, ami a gyertyafényben úgy csillogott, akár egy hatalmas smaragd. - Igyunk a balszerencse-átkunkra!

Nevettem. Az összes pohár Willáéhoz koccant, majd mindenki egy húzásra kiitta a rozsszeszt. Willa könnyes szemmel csapott a fedélzetre maga mögött, mire én letörtem egy darab sajtot, és hozzá vágtam. A lány hátradőlt, és a szájával elkapta a falatot, mire a legénység ujjongásban tört ki.

Mind a tányér fölé hajoltunk, a falatozást csak időnként felhangzó nevetgélés szakította meg. Senki nem használta a szép, gravírozott evőeszközöket. A kivont vitorlák suhogtak a szélben. A tányéromra néztem, majd beleharaptam a vajas pitetésztába.

Meg akartam állítani az időt, és itt maradni Hamish énekével és Willa mosolyával. Auster a sápadt ujjait Paj kezébe kulcsolta, majd a szájához húzta a férfi tenyerét, és megcsókolta. Úgy néztek ki egymás mellett, akár a szén és a hamu. Az ónix és a csont.

Willa újabb teli poharat nyomott a kezembe, és a hajóorr fölött lebegő vitorlára nézett. A Marigold címerét viselő fehér vászon gomolygott a lágy szélben.

- Miért Marigold? - kérdeztem, és megszámoltam a csillag ágait. - Miért Marigold a neve?

Willa Westre pillantott, aki megfeszült mellettem. A többiek folytatták a rágást, mintha nem is hallották volna a kérdést.

- Szerinted mit fog mondani? Ha kifizeted az adósságot? - Hamish témát váltott, és a kezében tartott zsíros csontdarab fölött Westre nézett.

- Nem tudom. - West hangja érdes volt a kimerültségtől, ami az arcára is kiült, ahogy a gyertyafénybe bámult. A merülés óta látszott a hajában a kiszáradt só.

Megcsináltuk. Eljutottunk a Pacsirtához, és megtöltöttük a ládákat pénzzel, West viszont még mindig aggódott.

Minden oka megvolt rá. Szent erre nem számított, és lehetetlen volt megmondani, hogyan fog reagálni. A férfi, aki mindig három lépéssel előrébb járt mindenkinél, egy pillanat alatt elveszítene egy árnyhajót és egy egész legénységet úgy, hogy az egészből nem sejtett semmit. Semmit sem utált jobban, mint elveszteni az irányítást. Az egyetlen dolog, amire számíthattunk, az, hogy Szent betartja a szavát. Inkább szabadon engedné a Marigoldot, mintsem, hogy alkut szegjen, de nem felejtené el az ügyet. És biztos, hogy nem lenne ingyen.

West kiürítette a poharát, majd felállt. Figyeltem, ahogy eltűnik a fedélzetre vezető létrán.

Vidám ünneplésünk hangja zengett a csöndes kikötőben. A többi hajón egyenként kialudtak a lámpák, az egyetlen fényforrást már csak a saját, apró gyertyáink jelentették, míg lángjuk ki nem aludt az olvadt viaszban. Hamish leszedte a libasültről a maradék húst, Willa pedig kidőlt. Úgy feküdt a deszkákon, mintha a vízfelszínen lebegett volna. Felnézett az égre, majd egy pillanat múlva lecsukódott a szeme.

Hamish a tálcára dobta az utolsó csontdarabot, és felállt.

- Majd én kezdem az őrködést - mondta.

Paj és Auster összebújtak az orrvitorla fölé kifeszített hálón, én pedig követtem Hamisht a létrán. Az előttünk elterülő Dern csöndbe borult, a kocsma három kéményén felszálló füst kibontakozott a holdfényben.

Megálltam a boltív előtt, ahol fényt láttam West kabinjának nyitott ajtaja mögött. A férfi árnyéka a fedélzetre vetült, az arca formája éppen a lábam előtt sötétlett. Az egyik kezemet a folyosó ajtaján tartva haboztam, aztán halk léptekkel bekukucskáltam a kabinba.

A férfi az asztalnál állt, az előtte fekvő pergamenen nyitott üveg rozsszesz és üres pohár.

Halkan bekopogtam, mire felnézett. Ahogy kinyitottam az ajtót, kiegyenesedett.

- Aggódsz - mondtam, és a fénybe léptem.

West egy hosszú pillanatig tanulmányozott, majd megkerülte az asztalt, hogy szembe kerüljön velem.

- Úgy van.

- Szent alkut kötött, West. Tartani fogja magát hozzá.

- Nem emiatt aggódom.

- Hanem miért?

West egy pillanatra elgondolkodott, hogyan közölje a mondanivalóját.

- A dolgok változnak a Szoros-öbölben. Végeredményben jobb lenne őt a saját oldalunkon tudni.

- De akkor sosem lehetsz szabad.

- Tudom - mondta halkan, és zsebre dugta a kezét. Hirtelen sokkal fiatalabbnak nézett ki. Szinte láttam is magam előtt, ahogy Ceros mólóin szaladgál, mint a gyerekek, akiket Waterside-on láttunk. - De... azt hiszem, mindig úgy fogom érezni, hogy tartozom neki. Még akkor is, ha kifizetem az adósságot.

Próbáltam leplezni, mennyire meglepett a vallomás, de megértettem, miért érez így. Senkinek semmivel nem lenne szabad tartoznunk, de ez a szabály valójában csak egy hazugság volt, amit azért meséltünk be magunknak, hogy biztonságban érezzük magunkat. Valójában sosem voltunk biztonságban. És nem is lehetünk soha.

- Marigold a húgom volt - mondta hirtelen, és felkapta a fehér követ az asztal sarkáról.

- Tessék? - leheltem.

- Willával volt egy Marigold nevű húgunk. Négy éves korában halt meg, míg én a tengeren voltam - mondta félénken, aggodalmasan.

- Hogyan? Mi történt?

- Belehalt abba a betegségbe, ami majdnem mindenkit megölt Waterside-on. - West az asztalra dőlt, az ujjai lelógtak a széléről. - Mikor Szent nekem adta a hajót, megengedte, hogy róla nevezzem el.

- Sajnálom - suttogtam.

West erről beszélt, amikor azt mondta, hogy Willának jobb esélyei voltak a hajón, mint Waterside-on. Emiatt kockáztatta mindkettejük életét azzal, hogy eldugta a lányt a raktérben, remélve, hogy a kormányos beveszi őt a csapatba.

Súlyos csend zuhant az apró helyiségre, amitől úgy éreztem magam, mintha a padlóba süllyednék. West most nem pusztán a húgáról mesélt nekem. Volt valami a szavak mögött.

- Már az első naptól kezdve sikkasztottam Szent főkönyvéből, mikor az ő címere alatt kezdtem hajózni, de sosem hazudtam neki.

- Tessék? - kérdeztem zavarodottan.

- Amikor utoljára Sowanban jártunk, Szent utasítására felgyújtottam az egyik kereskedő raktárát. Jó ember volt, de egy másik kereskedőhálózatnak kedvezett, úgyhogy Szent azt akarta, hogy befejezze az üzletét. Mindenét elvesztette.

A férfit figyelve előrébb léptem.

- Mi ez az egész? Mit csinálsz?

- Válaszolok a kérdéseidre - mondta.

Ahogy a tekintetünk találkozott, visszafojtottam a lélegzetem. A szeme olyan zöld volt, mintha kígyókőből faragták volna.

Visszatette a követ, és felegyenesedett az asztaltól.

- Mi mást akarsz még tudni?

- Ne - ráztam a fejem. - Amint elárulsz még valamit, félni fogsz tőlem.

- Már így is félek tőled - lépett közelebb. - Az első kormányos, akinek dolgoztam, mindig elvert a hajó aljában. Patkányokat ettem, hogy túléljek, mert nem etette az utcagyerekeket, akik neki dolgoztak. A gyűrű, amit elcseréltél a késre, anyámé volt. Akkor adta, amikor először kihajóztam. Egyszer egy haldoklótól loptam kenyeret Willának, amikor Waterside-on éheztünk. Azt hazudtam neki, hogy egy péktől kaptam, mert féltem, hogy különben nem enné meg. Emiatt azóta is bűntudatom van, habár megtenném újra. És újra. Az egyetlen dolog, amit apámról tudok, hogy talán Henriknek hívják. Tizenhat embert öltem meg, miközben magamat, a családomat vagy a legénységemet védelmeztem.

- West, hagyd abba!

- És azt hiszem, azóta szeretlek, hogy először kikötöttem Jevalon. - West hirtelen elvigyorodott, és lesütötte a szemét. Egy árulkodó vörös folt kúszott fel a nyakán, a gallérja fölött.

- Tessék? - kérdeztem visszatartott lélegzettel.

A férfi mosolya azonban elszomorodott.

- Azóta minden egyes nap gondoltam rád. Talán minden órában. Számoltam a napokat, hogy visszatérhessünk a szigetre, és olyan viharokba kevertem magunkat, amikbe nem kellett volna, mert nem akartam, hogy ne legyek ott, amikor felébredsz. Nem akartam, hogy várnod kelljen rám. Soha. Sem azt, hogy azt gondold, nem jövök vissza. - Szünetet tartott. - Belementem az alkuba Szenttel, mert akartam a hajót, de aztán miattad tartottam meg. Amikor leszálltál a Marigoldról Cerosban, és nem tudtam, látlak-e még valaha... úgy éreztem, nem kapok levegőt.

Olyan erősen haraptam az ajkamba, hogy könnyek szöktek a szemembe, és a férfi alakja elmosódott előttem.

- Az egyetlen dolog, amitől igazán félek, az, hogy valami történik veled.

Többet is megosztott velem az igazságból, mint ami elég ahhoz, hogy higgyek neki. A vallomás teljes volt, csupasz, az első tavaszi virág, ami arra vár, hogy érje a nap.

- Azért csókoltalak meg, mert már két éve folyton arra gondolok, hogy megcsókollak. Azt hittem, ha csak... - kezdte, de nem fejezte be. - Fable, ezt nem csinálhatjuk a szabályok szerint. Nem lehetnek titkaink. - Rám bámult.

- De Cerosban még azt mondtad. - halkultak el a szavaim.

- Azt hittem, képes leszek egy hajón tartózkodni veled, és nem hozzád érni. De túlbecsültem a határaimat.

Ahogy rábámultam, forró könnyek csordogáltak az arcomon. West felemelte a kezét, és a nyitott tenyerét nyújtotta felém. Megfogtam a kinyújtott kezet, és a férfi ujjai szorosan az enyémekre záródtak.

Kinyitotta az ajtót, amit többé már nem zárhattunk vissza. És arra várt, kész vagyok-e besétálni rajta.

Azzal, hogy elmondta mindezt, megmutatta nekem, hogy bízik bennem. És ezzel a kezembe adta a gyufát is. Ha akarnám, porig égethetném. De ha belemegyünk ebbe, akkor én leszek az ő biztonságos kikötője, ő pedig az enyém.

- Semmit sem veszek el tőled, West - suttogtam.

A férfi hosszan sóhajtott, és megszorította a kezem.

- Tudom.

Lábujjhegyre emelkedtem, és szájon csókoltam őt. A gőzölgő forróság, ami már a víz alatt is megtalált, újra végigszáguldott a bőröm minden egyes négyzetcentiméterén. A tüdőmet kitöltötte rozs, a sós víz és a nap illata, és én úgy ittam magamba, akár az első lélegzetvételnyi levegőt egy hosszú merülés után.

West keze megtalálta a csípőmet, és szép lassan egészen az ágyig tolt. Kigomboltam a kabátját, lehúztam válláról, ő pedig az ágyra fektetett. Ahogy a férfi súlya rám nehezedett, ívbe feszítettem a hátam, a lábamat pedig a teste köré fontam.

Lehunytam a szemem. A halántékomon könnyek csorogtak a hajamba. A bőre érintésétől. Attól, ahogy a karjában tartott. Már olyan rég nem ért hozzám senki. Ebben a pillanatban olyan gyönyörűnek találtam Westet, hogy úgy éreztem, szétszakad a mellkasom.

Hátradöntöttem a fejem, és még közelebb húztam magamhoz, hogy érezzem a férfiasságát. Erre ő felnyögött, a szája a fülemhez préselődött. A fejemen át lehúztam magamról az ingemet. West felült, és egyre lassuló lélegzettel végignézett a testemen.

Megmarkoltam az övét, és vártam, hogy a szemembe nézzen. Mert ez olyan hullám volt, ami visszahúzódhat, ha nem mondjuk ki. Olyan volt, akár a lemenő nap, hacsak nem bízunk meg egymásban, őszintén.

A szavak égették a torkomat, és egyre több könny szivárgott a szemem sarkából.

- Ne hazudj nekem, és én sem fogok hazudni neked. Soha.

Amikor West újra megcsókolt, lassan csinálta. Kérlelőn. A tenger csöndje körülzárt minket, lassan a szívverésem is csillapodott. Az összes pillanatot mélyen elraktároztam. West illatát, a hátamat cirógató ujjait. A só ízét a számban, ahogy a vállát csókoltam, és az ajkát a nyakamon.

Olyan újnak tűnt minden, mint a reggeli első napsugár a hullámokon. Úgy terült el a horizonton minden előttünk álló pillanat, akár a feltérképezetlen tenger.

Ez volt az új kezdet.

NEGYVENEGY

A víz fölött rikoltozó sirályok ébresztettek a valaha volt legmélyebb álmomból.

Kinyitottam az egyik szemem, és megláttam West kabinjának ablakát. Csak az egyik zsalu volt behajtva. Odakint köd borította a szürke reggelt, a hűvös pára beszivárgott a helyiségbe. Átfordultam a mellettem alvó West felé, akinek ebben a pillanatban lágyabb volt az arca, mint valaha. Még mindig sós víz illata volt. Félresimítottam egy rakoncátlan tincset a homlokáról, és arcon csókoltam.

A levegő hűvös volt, amikor kimásztam a paplan alól, és az ablakhoz sétáltam. Elém tárult az ezüst víz látványa, ami nyugodtnak, kísértetiesnek hatott az első napsugár érintése előtt. West ki sem nyitotta a szemét: mialatt felöltöztem, lassan, mélyen lélegzett.

Az arcát félig beragyogta a halvány fény. Olyan nyugodtnak, ártatlannak tűnt.

Mezítláb átsétáltam a szobán, lassan kinyitottam az ajtót, és kiléptem a folyosóra. A fedélzet üres volt, leszámítva a hajóorrban üldögélő Austert. A sirályok úgy vették körül, mintha ő is közéjük tartozna. Megálltam félúton, és visszanéztem West ajtajára. Auster arcán sokatmondó mosoly terült szét, de nem nézett fel. Ő is úgy csinált, mint mindenki a hajón. Mintha nem tudna róla, hogy West és Willa testvérek. Ugyanúgy, ahogy a többiek sem vettek tudomást róla és Paj-ról. Ebben a pillanatban sokkal inkább csapattagnak éreztem magam, mint akkor, amikor átvezettem őket a Csapdán.

Megint elvörösödtem, amikor az árbócnak dőlve felhúztam a csizmám.

Auster leugrott hozzám.

- Hová mész?

Kikötöttem a létrát, és leengedtem a hajótest oldalán.

- Van még egy dolog, amit el kell intéznem, mielőtt kihajózunk. - Átvetettem a lábam a korláton, lemásztam, és a létra aljáról a mólóra ugrottam.

Olyan vastag volt a köd, hogy nem is láttam a hajókat a kikötőben. Itt-ott kitüremkedett egy-egy árbóc a fehérségből, majd újra eltűnt, ahogy haladtam. A számra húztam a sálamat, még mindig mosolyogva, ahogy elsétáltam a kikötő boltíve alatt. Újra és újra lejátszottam magamban az éjszakát, szinte belevesztem a gyertyafényben úszó West képének emlékébe, ahogy csupasz bőre az enyémhez simult.

A falura csönd borult, az egymás hegyére-hátára épült házak között üres utcák kígyóztak. A csendet egyedül a lépteim zaja törte meg. Még egy óra volt hátra, mire felkel a nap, és perzselő melegével elűzi a hajnal ködét, de a fénye már most is derengett a sötétben.

Megláttam a három, gomolygó füstöt árasztó kéményt a meredek domb tetején, ahol a kocsma várt. Mikor odaértem, megtorpantam a tükörképem láttán az ablakban, és visszafordultam az érdes üveg felé. Levettem a kapucnimat, és az arcomat figyeltem. A kezemet rózsaszín orcámhoz emeltem.

Még jobban hasonlítottam anyámra, mint amikor Szent bázisán jártam. Láttam őt a kiálló arccsontomban és a mélyvörös hajamban. A tincsek szinte világítottak a ködben, ahogy a gallérom alól a mellkasomra omlottak.

Az ablak mögött kék folt villant. Megdermedtem, és a tükörképem mögé fókuszáltam. Az egyik kezemet az üveghez nyomtam, és már éreztem is az égető könnyeket a szememben.

Az ablak másik oldalán Szent ült az egyik asztalnál, előtte fehér teáskancsó. Olyan meglepett arccal nézett fel rám, mintha ő is látta volna.

Isolde.

Kinyitottam az ajtót és beléptem. A kandallóban ropogott a tűz, a száraz meleg elárasztotta a szobát, a kabátom alá szivárgott, és átmelengetett. Szent kabátjának felhajtott gallérja eltakarta a fél arcát. Kihúztam a mellette lévő széket, és leültem az asztalhoz.

- Nem láttam a hajódat a kikötőben - mondtam, és hirtelen észrevettem, hogy a bennem fortyogó érzelem nem is harag. Örültem, hogy láthatom, habár nem voltam benne biztos, miért.

Megjelent a pincérnő, egy csészét helyezett elém, a tányér szegélyén három, gondosan elhelyezett kockacukorral.

- Szabad? - A kancsóra néztem, mire Szent egy pillanat hezitálás után bólintott. - Mit csinálsz itt, Szent?

Az apám figyelte, ahogy megtöltöm a csészémet, az ablakon beáramló fényben kristálykék szeme még világosabbnak tűnt.

- Eljöttem megnézni, hogy tényleg azt csinálod-e, amire gondoltam.

A fogamat csikorgatva néztem rá.

- Ez nem a te érdemed. Ezúttal nem.

- Nem így értettem.

- Akkor hogy értetted? - Az ajkamhoz emeltem a csészét, mire illatos gőz áramlott az arcomba. A bergamott és a levendula illatának édes elegye megtöltötte az orromat.

- Bele fogsz halni, Fable - bökte ki az asztal fölé hajolva. - Úgy, ahogy ő is.

A tea égette a számat, ahogy belekortyoltam. Letettem a csészét, remegő kezemet az ölembe vontam. Örültem, hogy apám ezúttal nem mondta ki a nevét. Tudtam, hogy meghalt. Már akkor éreztem a csontjaimban, amikor eleveztünk a Pacsirtától. De apám szájából egész másnak hatott az igazság.

Szipogtam. Csak az volt rosszabb annál, hogy a fájdalom már kivájta magának az otthonát bennem, hogy tudtam, apám látja rajtam.

- Nem kell semmit bebizonyítanod, Fay. Menj vissza Cerosra, és...

- Azt hiszed, azért csinálom ezt, mert bizonyítani akarok valamit? Azért csinálom, mert nincs másom! - A szavaim keserűnek hatottak, mert valójában nem voltak igazak. A Marigoldot akartam, és Westet. De az ilyesfajta remények túlságosan félnek ahhoz, hogy egy Szenthez hasonló ember előtt megnyilvánuljanak.

- Semmit sem értesz.

- Akkor magyarázd el! Mondd el! - üvöltöttem. A hangom visszhangzott az üres teremben. - Tudom, hogy fogalmad sincs, hogy szeress engem. Tudom, hogy nem értesz hozzá. De azt hittem, hogy őt szeretted. És ő gyűlölt volna azért, hogy otthagytál azon a sziklán! Elátkozott volna! - A mellkasomból sírás tört fel, de azt legalább sikerült megállnom, hogy az öklömet az asztalra csapjam.

Szent mereven a teájába bámult.

- Megesküdtem anyádnak, hogy biztonságban tartalak. Nincs annál veszélyesebb ezen a világon, mint ha mellettem vagy.

Egymásba kulcsoltam az ujjaimat az ölemben. Az ablakhoz fordultam, képtelen voltam visszatartani a könnyeimet. Mindig is azt akartam hallani tőle, hogy szeret. Annyira sokszor akartam hallani a szájából ezt a szót. De ebben a pillanatban megrémültem tőle, hogy kimondja. És rettegtem attól, hogy mennyire tud bántani ezzel.

- Tévedtél. Sok mindenben. De ami a legfontosabb, tévedtél velem kapcsolatban. - Kapkodtam a levegőt.

- Hogy érted ezt?

- Azt mondtad, engem nem erre a világra teremtettek - szembesítettem őt a saját szavaival, azokkal, amelyek azóta visszhangzottak a fejemben, mióta otthagyott.

Szent pont olyan szélesen mosolyodott el, hogy kirajzolódjanak a szeme sarkában a ráncok.

- Ezt komolyan gondoltam.

- Hogy mondhatsz ilyet? - förmedtem rá. - Itt vagyok. Sikerült elmenekülnöm Jevalról. Megtaláltam a saját legénységemet. Én értem el ezt.

- Nem ismered őt.

Dühbe gurultam. Szent Westre gondolt.

- Ő nem az, akinek gondolod.

Összeszorítottam az állkapcsomat, és fájdalmasan nyeltem egyet. Ez nem vallott Szentre. Volt egy kemény igazság a hangjában, amit nem akartam meghallani.

A férfi felnézett, a tekintetünk találkozott. Úgy tűnt, mintha az övé is könnyektől csillogna.

- Te egy sokkal jobb világba tartozol, Fable - mondta rekedtes hangon. - Fiatal voltam. Még nem voltam tisztában a szabályokkal, amikor Isolde felvételt kért a legénységembe. - Szent hangja suttogássá szelídült. - Annyira szerettem őt, hogy abba tönkrementem.

Apám letörölt egy könnycseppet a szeme sarkáról, és lesütötte a szemét. Gondolkodás nélkül az asztalra tettem a kezem, és megfogtam az övét. Tudom, mire gondolt, mert láttam. Ahogy mindenki. Isolde volt Szent világában a szél, a tenger és az ég. Ő fonta a csillagok mintáját, ami mentén apám navigált, ő volt az összes irány a tájolóján. Nélküle elveszett.

Csöndesen ültünk, és figyeltük, ahogy az ablak túloldalán életre kel a falu. Mire megittuk a teánkat, már minden olyan volt, mint régen. Az ökörfarkkóró szaga apám kabátján. Az üvegcsörömpölés a hátunk mögött. A nap felkelt, és vele együtt a kimondatlan búcsú ideje is elérkezett.

Amikor visszatérünk Cerosra, West kifizeti az adósságát, és a Marigold a miénk lesz.

A kezembe támasztottam az arcomat, és a hajamat túrva figyeltem az arcát. Próbáltam megjegyezni az összes apró ráncot. Az összes ezüst szálat a bajuszán. Azt, ahogy a szeme és a kék kabátja tökéletesen illenek egymáshoz. Alaposan a szívembe zártam a képet, nem számított, mennyire fájdalmas.

Ahogy felálltam, a szék nyikorgott a kőpadlón. Lehajoltam, és megcsókoltam a feje búbját. Egy lélegzetvétel erejéig a válla köré fontam a karomat, mire két könnycsepp csorgott szögletes arccsontjára, és eltűnt a szakállában.

Amikor kinyitottam az ajtót, nem néztem vissza.

Mert tudtam, hogy soha többé nem fogom látni apámat.

NEGYVENKETTŐ

A sarkon túl, a sikátor végén megláttam a falusi zálogház tetejét. Az épületet szinte még betakarta a hajnali köd maradéka, az ajtó fölötti tábla visszaverte a fényt.

Felmentem a lépcsőn, és az öklömet az ablakhoz vertem, miközben az utca megtelt mögöttem a kereskedőházba siető, szekereket toló emberekkel. Senki nem válaszolt. Bekukucskáltam a koszos üvegen, és megláttam a sötét helyiségben az árust. A férfi az ajtó felé bicegett, hunyorgott a fényben, és amikor kinyitotta az ajtót, gyorsan benyomultam.

- Mi a... - morogta.

Egyenesen a hátsó szekrényhez siettem. Lehajoltam, hogy belenézzek. Az ezüstláncokkal és más csecsebecsékkel teli, bársonnyal bélelt tálcák egymás mellett sorakoztak benne. De nem volt ott, amit kerestem.

- Amikor legutóbb itt voltam, elcseréltem veled egy aranygyűrűt és egy nyakláncot egy kövekkel kirakott késre. - Felálltam, és a következő szekrény felé indultam.

- Van róla fogalmad, hány aranygyűrűm van, kislány?

- Ez más volt. Körös-körül vágások díszítették az aranyat.

Amikor felnéztem, feltűnt, hogy a férfi szinte meztelen volt. Hosszú inge úgy esett a csupasz lábára, akár egy szoknya. Felsóhajtott, a pult mögé ment, és elővett egy fekete dobozt. A pultra dobta, és dühösen meredt rám.

Felemeltem a doboz tetejét, mire az ablakon beáramló reggeli fényben felragyogtak a benne rejlő aranygyűrűk. Rengeteg volt, mindenféle méretben, kövekkel, vagy anélkül. Addig keresgéltem köztük, míg meg nem találtam azt, amelyikért jöttem.

- Itt van. - Magam elé tartottam az ékszert, a fény felé. - Mennyit kérsz érte?

- Tíz érmét, ha eltűnsz innen.

Vigyorogva a pultra ejtettem a pénzt. Ahogy kinyitottam az ajtót, megcsendültek a kis harangok fölöttem. Leszaladtam a lépcsőn, és kihúztam a hajamból a vékony bőrszíjat. Ráfűztem a gyűrűt, a nyakamba kötöttem, és a kabátom alá rejtettem.

Végre felszállt a köd, napfény vetült a háztetőkre. Végignéztem a fényárban úszó, csillámló Dernen. Annyi emlék fűzött ezekhez a sikátorokhoz, és megannyi szellem. Követtem őket visszafelé az úton. Mikor elhaladtam a kocsma előtt, Szent asztala üres volt, a két teáscsésze magányosan állt az asztalon.

Megszólalt a kereskedőház harangja, így egy mellékutcán folytattam az utat a kikötő felé. Senkivel nem akartam összefutni az előző napi kereskedők közül. Az emberek valószínűleg már pletykáltak rólunk, és ha el akartuk kerülni a bajt, sürgősen vízre kellett szállnunk. Mostanra a legénység már biztosan előkészítette a hajót, és az indulásra vártak.

- Milyen kár!

A hang a következő sikátorból szólt. Megtorpantam, és a macskakőre vetülő árnyékot bámultam. Az árnyék egyre hosszabbra nyúlt, ahogy Zola kilépett a fehérre meszelt téglaépület mögül. Fekete kabátja fodrozódott a szélben.

- Nagy kár, hogy egy ilyen legénységre pazarlod az időd, Fable.

Megszorítottam az övemre kötött kés markolatát. Sosem árultam el neki a nevem.

- Honnan tudod, ki vagyok?

A férfi elnevette magát. Oldalra döntötte a fejét, hogy lásson a kalapja alatt.

- Pont úgy nézel ki, mint ő.

A szívem kihagyott egy ütemet. Úgy éreztem, elsüllyedek, és elveszítem az egyensúlyomat.

- És pont, mint az anyád, igazán ostoba döntést hoztál.

Zola mögött megjelent három férfi a sikátorban.

Hátranéztem a vállam fölött az üres utcára, ami a zálogház felé vezetett. Egy lélek sem volt, hogy tanúja legyen annak, amit Zola

kitervelt. És az sem volt valószínű, hogy sikerülne elmenekülnöm.

Hátrébb léptem, a kezemben reszketett a kés. Esélytelen, hogy átverekedjem magam négyükön, ha viszont az ellenkező irányba menekülök, sokkal többet kellene futnom a kikötőig.

Nem maradt időm gondolkodni. Élesen sarkon fordultam, és a kést szorongatva futásnak eredtem. A csizmám kopogott a vizes kövön, és ahogy a férfiak utánam eredtek, a hang megsokszorozódott.

Visszanéztem, és láttam, hogy Zola még mindig ott állt. A kabátját fújta a szél. Keményen beleütköztem valamibe, a becsapódástól összeszorult a tüdőm. Ahogy elestem, kiejtettem a kezemből a kést. Az egyik férfi erősen megragadott a vállamnál fogva.

- Engedj el! - üvöltöttem, és megütöttem a férfit, de ő túl erős volt. - Szállj le rólam!

Behúztam a lábam, és a férfi ágyékába térdeltem, mire ő előreesett, és hörgő hang tört elő a torkából. Én is elestem, és a vizes macskakőbe vertem a fejemet. Szinte elvakított az ég felől ragyogó fény.

A csizmámhoz nyúltam, kiszabadítottam West kését, és a férfi karjába vágtam, aki rám támadott. A férfi az alkarjából szivárgó vérre pillantott, majd megragadta a kabátomat, a harmadik támadó pedig kicsavarta a kezemből a kést.

Amikor újra felnéztem, egy ököl repült felém a levegőben, és heves csattanással az arcomba csapódott. A szám megtelt vérrel. Ordítani próbáltam, de az ököl újra lecsapott. Odafönt táncolni kezdtek a fények, lassan bekúszott a feketeség, és egy újabb ütést követően minden elsötétült.

NEGYVENHÁROM

Mindannyiunkat a szerelem tört meg.

Anyám magasan ült az árbócon, csak egy sötét folt látszott belőle a vakító napfényben. A fény tündökölt körülötte, sötétvörös hajfonata a hátán hintázott, miközben mászott felfelé. Én a fedélzeten álltam, és apró lábammal az ő táncoló árnyékát követtem.

Ő volt egyben a Nap, a tenger és a Hold. Ő volt az északi csillag, aki mutatta az utunkat a part felé.

Legalábbis apám ezt mondta. A hangja beleveszett a vitorlák csattogásába a szélben.

De többé már nem a Pacsirtán voltam.

A vér fémes ízével a számban kinyitottam a szemem, de a fény elvakított. Az arcom fájdalmasan lüktetett, és az egyik szemem annyira feldagadt, hogy alig láttam. Felnéztem a fejem fölött sorakozó vitorlákra, és elszorult a szívem. Nem láttam a korláton túlra, de hallottam, ahogy a hullámok a hajótestet verdesték.

A fedélzetet felmelegítette alattam a nap, és amikor felnéztem az égre, a gyomrom öklömnyi kődarabbá zsugorodott. Könnyek szúrták a szemem, ahogy felnéztem a fa boltívre, amelyet Zola címere díszített.

A kezemet hátrakötötték, az előárbóc köré. A vállam fájdalmasan csavarodott hátra, a fájdalom egészen a lüktető csuklómig húzódott. Próbáltam nyugodtan lélegezni, és keresni valamit, amivel kiszabadíthatnám magam.

Ahogy a legénység dolgozott, mozgó árnyak vetültek körém. Senki nem nézett a szemembe. Zolát kerestem, de nem volt a kormánynál. A férfiak az árbócok körül dolgoztak, a rövidre nyírt hajú nők pedig az előfedélzeten ültek.

Ekkor észrevettem magam mögött egy alakot, akit felismertem.

A testemet átjáró fájdalom semmi volt ahhoz képest, amilyen gyötrő érzés volt felismerni őt, Megismerni a férfi vállát, és a sapkája alól kilógó füleket. Azt, ahogy erős karja a teste mellett lógott - azok a kezek, amelyek között elhagytam a süllyedő Pacsirtát a tajtékzó tengeren.

A fejemet ráztam, és pislogtam, hogy kitisztuljon a látásom. Amikor azonban ismét felnéztem, a férfi megfordult, leugrott a vitorlarúdról, és megláttam az arcát. Láttam a jellegzetes formájú orrnyergét, és göndör, szőke bajuszát.

A tüdőmet elárasztó jeges érzés a torkomig kúszott, a férfi neve a számra fagyott.

Clove.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Igazi kaland volt megírni ezt a könyvet, ami nem sikerülhetett volna egyedül.

Először mindig a saját kis csapatomnak mondok köszönetét - Joelnek, Ethannak, Josiah-nak, Finley-nek és Rivernek -, mert ők azok, akik átsegítettek a vázlatírás nyughatatlan lázálmán.

Köszönöm a kora reggeli kávékat, az ebédeket, amiket az irodámba hoztatok, és a laptopomnál elfogyasztott, késő esti borozásokat. Legfőképpen pedig a határtalan képzelőerőtökért vagyok hálás, ami segít életben tartani a történeteimet.

Köszönöm az apámnak, akinek ezt a könyvet írtam. A történet néhány nappal azután körvonalazódott bennem, hogy te elhagytad ezt a világot. Néha úgy éreztem, mintha a vállam mögül figyelnéd, ahogy gépelem a sorokat. Az egész könyv tele van üzenetekkel, amelyeket neked szántam. Biztos vagyok benne, hogy meg fogod találni őket.

És köszönöm az összes többi rokonomnak, Anyának, Laurának, Rustynak - Rustyrita királyának -, Brandonnak, Rhiannonnak, Adamnak és Chelsea-nek. Őszintén mondom, senkit nem szeretek annyira, mint titeket.

Szeretném kifejezni a hálámat az ügynökömnek, Barbara Poelle- nek, és a szerkesztőmnek, Eileen Rothschildnak. Úgy érzem, ti ketten rendíthetetlenül hittetek Fable történetében, és nagyon boldoggá tesz, hogy együtt létrehozhattuk ezt a könyvet. Köszönöm a hihetetlen csapatomnak a Wednesday Booksnál: Sara Goodman, Tiffany Shelton, DJ DeSmyter, Alexis Neuville, Brant Janeway, és Mary Moates - köszönök nektek mindent! Ez a hajó nélkületek elsüllyedt volna. És köszönöm Kerri Resnicknek is, aki megtervezte a Fable borítóját. Megint megcsináltad! Szerencsés vagyok, hogy velem dolgozol, és beleadod a hihetetlen tehetséged a projektbe.

Ismét köszönettel tartozom a kritikus partneremnek, a munka- és élettársamnak, a hozzám nőtt történetmesélőnek, Kristin Dwyernek. Sosem akartalak annyira megfojtani, mint amikor kitöröltetted velem a könyv első hat fejezetét, hogy aztán újraírjam. Köszönöm, hogy sosem hagyod, hogy a legjobbnál kevesebbel is beérjem.

Az író barátaimnak üzenem, sosem tudnék nélkületek elevickélni a könyvkiadás tengerén! Hatalmas köszönet Stephanie Garbernek, aki valahogy mindig megtalálja a szavakat, amelyektől teljes szívvel hiszek a munkámban. Köszönöm a lelki társamnak, Shea Ernshaw- nak, akiről nem is kell semmit különösebben elmondanom, mert szó szerint olvas a gondolataimban. Igazi ajándék vagy! Köszönöm még Isabel Ibaneznek, Rachel Griffinnek, Stephanie Brubakernek, Shelby Mahurinnak, Adalyn Grace-nek, Shannon Dittemore-nak és az egész íróközösségnek.

Talán a legfontosabb segítséget Lille Moore-tól kaptam, a projekt fáradhatatlan vitorláshajó-szakértőjétől. El sem hiszem, mennyire szerencsés vagyok, hogy válaszoltál a felhívásomra, amikor olyasvalakit kerestem, aki ért a hajókhoz. Végtelenül hálás vagyok az idődért, az energiádért és az elhivatottságodért, amit Fable-nek adtál. Köszönöm!

Köszönöm a béta-olvasóimnak, Natalie Faraiának, Isabel Ibaneznek és Vanessa Del Riónak. Nem tudom, mihez kezdenék nélkületek.

És szívből köszönöm az összes támogatómnak az írók világán kívül is - az A-knak, a Hölgyeknek, és mindenkinek, aki elkísért engem ezen az úton.