Két évvel a vőlegénye elvesztése után, úgy tűnik, Sloan Monroe már sosem fog tudni visszatérni megszokott életéhez. Mindent megváltoztat azonban a kóbor kölyökkutya, aki „vigyél-haza” nézésével teljesen leveszi a lábáról. Új kedvence, Tucker mellett végre kezd visszatalálni önmagához, ezért végképp rosszul érinti, amikor a kutyus eredeti gazdája, Jason hosszú hetek után válaszol a leveleire. Tucker gazdája zenész és éppen Ausztráliában turnézik. Na de a lényeg: vissza akarja szerezni a kutyáját, akit Sloan nem akar harc nélkül odaadni.

De mi van, ha ez a Jason igazán szereti Tuckert? Az eleinte flörtölős üzenetváltásaik hosszú telefonbeszélgetésekké alakulnak, és Sloan nem tagadhatja, hogy valami kialakult kettejük közt. Jason szexi, kedves és vicces. Vajon mi történne, ha személyesen is találkoznának? De a valódi kérdés inkább az, hogy a világsiker kapujában álló Jason vajon meddig maradna mellette. Kibírna Sloan egy újabb szerelmi csalódást?

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Abby Jimenez: The Happy Ever After Playlist, 2020

Fordította

NAGY BOLDIZSÁR

Copyright © 2019 by Abby Jimenez

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2020

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Barátnak tartalak (Családi állapot: bonyolult), 2020

Borítóterv: Faniszló Ádám

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Bárdi Erzsébet

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

ISBN 978-615-6145-12-3

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2020

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Nyomta és kötötte a Korrekt Nyomdaipari Kft.

Felelős vezető: Barkó Imre

Ezt a könyvet a férjemnek és a gyerekeimnek ajánlom.

Az én mesémnek ti vagytok a boldog befejezése.

1. fejezet

SLOAN

Lejátszás: ♩ IN THE MOURNING | PARAMORE

– Akarod, hogy találkozzunk a temetőben, Sloan?

Kristen aggódott értem.

Az autó középkonzolja felé fordulva bólogattam, a telefonom ott volt kihangosítva. – Jól vagyok. Elmegyek utána még a termelői piacra is – mondtam abban a reményben, hogy ettől megnyugszik.

A lámpa pirosat mutatott. A kocsim közvetlenül a járda mellett állt, ami mentén egymást érték a kopott üzletek meg a szomjas, szárazságtűrő tölgyfák, amelyeknek, úgy tűnt, az eső hiányában végül megtört a lelkűk. Azt hittem, megsülök a forró napon. A nyitható kocsitetőm még pár héttel korábban, húsvét hétvégén ment tönkre, és nem hozattam rendbe, részben azért, mert az idők során valóságos hagyománnyá vált, hogy semmit nem javíttatok meg ebben a tragacsban.

– A termelői piacra? Főzni fogsz? – Kristen hangja megtelt egy árnyalatnyi reménnyel.

– Nem. Lehet, hogy salátát csinálok – feleltem, a lámpa pedig zöldre váltott. Már nem főztem. Mindenki tudta.

Sok mindent nem csináltam már, amit korábban igen.

– Ó! És akarod, hogy később átugorjak? – kérdezte Kris-ten. – Viszek sütitésztát meg piát.

– Nem. Én… Úristen! – Egy szőrös, rozsdavörös állat vágott be elém az útra, én pedig ijedten a fékre tapostam. A mobilom nagy lendülettel kiröppent a kezemből, a táskám pedig felborult, a tamponok és az ízesített kávétejszín-kap-szulák szanaszét szóródtak az anyósülésen.

– Sloan! Mi történt?

Zakatoló szívvel markoltam a kormányt. – Kristen, le kell tennem. Én… azt hiszem, épp most öltem meg egy kutyát. – Megszakítottam a hívást, kioldottam a biztonsági övét, gyorsan leparkoltam, a remegő kezem a kocsiajtóra tettem és vártam, hogy a forgalom lelassuljon egy kicsit.

Istenem, legyen gyors és fájdalommentes a halála! Kérlek!

Kikészülök ettől, gondoltam. Ez most tényleg túl sok lenne. Ha a nyomi autóm gumiabroncsa alatt valakinek az ernyedt testű kiskutyája hever, pont ma, ezen az elátkozott napon, akkor még az a kevéske örömöm is elillan.

Gyűlölöm az életemet.

A torkom összeszorult, de megígértem magamnak, hogy aznap nem fogok sírni. Megígértem…

Ugatás.

A lökhárító alól egy lógó fülű kutya kukkantotta elő a fejét, majd a levegőbe szippantott. Még mielőtt feldolgoztam volna a hírt, hogy életben maradt az állat, már fel is ugrott a motorháztetőre. Az üvegen keresztül ugatott rám, majd elkapta az ablaktörlőmet és rángatni kezdte.

– Mi a… – Oldalra biccentettem a fejem, és halkan felnevettem. Éreztem, hogy a mozdulatban részt vevő arcizmaim milyen gyengék attól, hogy jó ideje nincsenek használatban, és egy szívdobbanásnyi időre, épp csak egy pillanatra elfelejtettem, hogy milyen nap van.

Elfelejtettem, hogy épp a temetőbe tartottam.

A telefonom folyamatosan pittyegett a beérkező üzenetektől. Valószínűleg Kristen ír, gondoltam, teljesen kiborulhatott.

Na, ezért nem szoktam én korán kelni. Ilyenkor csak a baj van. Nem ez történt a Canoga Parkban is azon a bizonyos pénteki napon, reggel kilenckor?

Egy kabrió húzott el mellettem dudálva, a sofőr pedig a középső ujját mutatta felém. A kocsim csak úgy megállt az úton, a szélvédőmön pedig egy kutya ugatott.

Akcióba léptem, hogy megmentsem ezt a forgalom kellős közepén randalírozó kutyát. Nem szerettem volna, ha meglép és elütik az úton. Ismét vártam egy kicsit, hogy az autók eltűnjenek, miközben a kutya a két hátsó lábára ült és fáradhatatlanul csaholt. A fejemet csóváltam, mire ő hátrálni kezdett, ezzel ismét előcsalt belőlem egy oldalra biccentett fejű mosolyt, aztán a kis dög a szélvédőmre vetette magát és átmászott a napfény tetőn.

Egy puffanás kíséretében egyenesen rajtam landolt egy halom szőr meg láb. Huh!, a levegőt teljesen kinyomta belőlem, mikor az egyik lába, az esést tompítva, az ujjatlan felsőm dekoltázsába csusszant, majd a kulcscsontomtól a köldökömig karmolt. A kutya ezután szépen elhelyezkedett rajtam, mancsát a vállamra helyezte, nyalni kezdte az arcom, és úgy nyüszített, mintha együtt nőttünk volna fel és én most jöttem volna haza a főiskoláról.

Úgy sikítottam, mint akit épp élve zabálnak fel.

Leszedtem magamról, az anyósülésre raktam, zihálva, kócosan, kutyanyállal a képemen, és amikor a telefonom megcsörrent, ösztönösen a mobil után nyúltam.

– Sloan, minden oké? – kérdezte Kristen, még mielőtt a fülemhez emeltem volna a készüléket.

– Egy kutya átmászott a napfény tetőmön!

– Mi van?

– Ja. – A pólóm aljába töröltem az arcom. – És… most itt ül mellettem a kocsiban.

A kutya rám mosolygott. Szabályosan vigyorgott és közben előre-hátra csóválta a farkát. Aztán leeresztette a fejét és öklendező hangot hallatott. Rémülten néztem, ahogy ráhányt egy nyálkás kis fűcsomót egyenesen a pohártartómra, amiben az érintetlen lattém csücsült.

Éééééés ekkor pillantottam meg a visszapillantó tükörben egy rendőrautó villogó lámpáját.

– Ez most ugye valami vicc – lihegtem, miközben a tekintetem a hányás, a kutya és a tükörben viliódzó fény között cikázott.

Kibuggyant belőlem a nevetés. Így szoktam reagálni a stresszre. Meg azzal, hogy tikkelni kezd a szemhéjam. Mikor ez a kettő egyszerre jelentkezett, pont úgy néztem ki, mint egy komplett idióta.

Ez a rendőr nem véletlenül jelzett.

– Kristen, majd visszahívlak. Most félre kell állnom a kocsival – hadartam, és közben idétlenül nevettem.

– Várj, mi van?

– Igen, tudom. Az utca közepén parkoltam le, és most megjelentek a rendőrök.

Letettem a telefont, a rendőrkocsi felől pedig egy türelmetlen szirénahang harsant fel. Addig araszoltam, míg félre nem tudtam húzódni egy kisbolt mellett. Lepillantottam, a fejemet csóválva ránéztem a felsőmre, és a felelőtlen kutyatulajdonosokról motyogtam valamit magamban, miközben úgy vihogtam, mint aki teljesen megbuggyant.

Megfordult a fejemben a kérdés, vajon elég csinos vagyok-e most ahhoz, hogy megússzam a büntetést.

Minden bizonyíték arra mutatott, hogy nem.

Egykor még, egy másik univerzumban ezzel az arccal szépségversenyeket nyertem. Most azonban úgy néztem ki, mint aki összeverekedett egy mosómedvével pár szem pizzamorzsán – és vesztett.

A karom tele volt karmolással és annyi vörös szőr borított be, hogy simán elmehettem volna kutyának. A szőke hajam, amit laza kontyban fogtam össze reggel, a csetepaté következtében most félig lelógott a fejem búbjáról, és nem javított a helyzeten a jóganadrágom meg a festékfoltos pólóm látványa sem. Nem viseltem sminket, sápadtnak és fáradtnak néztem ki.

Már két éve folyamatosan fáradtnak.

– Csak a karizmánkon múlik, hogy megússzuk-e ezt – magyaráztam motyogva a kutyának. Ő lógó nyelvvel vigyorgott rám, én pedig szemrehányó tekintettel válaszoltam. – A szüleidnek lesz mit megmagyaráznia.

Lehúztam az ablakot, és még mielőtt a rendőr kérte volna, átnyújtottam a jogosítványomat és a forgalmimat.

– Ez aztán szép kis jelenet volt, Miss… – a rendőr az igazolványomra pillant – Sloan Monroe. A forgalom akadályozása szabályellenes – jelentette ki unott hangon.

– Nem az én hibám volt, uram. Ez a kutya kiugrott elém az útra, majd felmászott a kocsim tetejére.

A férfi pilóta-napszemüvegében visszatükröződött az arcom. Az egyik szemhéjam tikkelt, becsuktam és fél szemmel néztem fel rá. Istenem, tényleg komplett hülyének néztem ki!

– Ez nem az első napom, kiasszony. A legközelebbi You-Tube-videójához találjon ki valami olyan témát, amihez nem kell akadályoznia a forgalmat, és most örüljön, hogy csak ezért bírságolom meg, és nem számítom fel, hogy póráz nélkül rohangál a kutyája.

– Várjon. Maga azt hiszi, ez az enyém? – Egy hosszú szőrszálat szedtem ki a számból. – Értem, hogy ha egy kutya bemászik valaki kocsijába, az arra enged következtetni, hogy én vagyok a gazdája, de életemben nem láttam még ezt a vakarcsot. – Aztán lenéztem és nevetni kezdtem. A kutya az ölemben pihentette a fejét és épp Oscar-díjra érdemes alakítást nyújtott a kutyám szerepében. „Szia, anyu-szemekkel nézett fel rám.

Felhorkantam és ismét hisztérikus kacagásban törtem ki, miközben az egyik ujjammal a tikkelő szemhéjamat szorítottam.

Ma. Épp ma történik ez velem.

A rendőr egy jó fél percen át nézett, és lassan tudatosult benne, hogy teljesen őrült vagyok. Gondolom, az sem segített, hogy a pohártartóm le volt hányva. Nem mintha ez a látvány nagyon elütött volna attól, ahogy általában kinéz a kocsim. Két éve nem takarítottam ki. A fickó valamit mégis csak láthatott az arcomon, ami alapján hitt nekem, mert láttam, hogy szórakoztatja a történetem.

– Oké. Rendben, akkor kihívom az állatmentőket. – A vállán lévő rádiómikrofonhoz hajolt. – Ne nyúljon ahhoz a kutyához, veszélyes lehet.

Egy pillanat alatt kijózanodtam, és elvettem az ujjamat a szememtől. – Ne! Nem küldheti menhelyre!

A férfi keze megállt a levegőben, a szemöldöke feljebb húzódott. – Hát mégis az ön kutyája?

– Nem, de szegény teljesen meg van rémülve. Nem látta azokat az ASPCA{1}-reklámokat? Amikben szomorú kutyákat mutatnak rácsok mögött? És nem ismeri azt a Sarah McLachlan-dalt?

A rendőr nevetgélve indult vissza a kocsijához, hogy megírja nekem a büntetést.

Mikor a kutyával hazaértem, a bírságot egy flip-flopos mágnessel raktam ki a hűtőre, amit még Mauiban vettünk Brandonnel. A bírság és a mágnes látványától nagyobbra dagadt a gombóc a torkomban, de a kutya a tenyerem alá fúrta a fejét, és valahogy ellen tudtam állni a kényszernek, hogy sírjak. Délelőtt tíz óra volt, a Nagy Nap, és még mindig tartottam a fogadalmamat, hogy nem fogok bömbölni.

Hurrá, szupi vagyok!

Felhívtam Kristent, mert gondoltam, hogy teljesen kikészült és keresőcsapatot toborzott azután, hogy öt alkalommal nem vettem fel a telefont. Első kicsengésre felkapta. – Mi az isten történt? Jól vagy?

– Igen, jól. Van egy kutyám. Itt, a házamban. Megbírságoltak, amiért megálltam az út kellős közepén.

– Ezt most tényleg komolyan mondod?

– Sajnos igen – feleltem fáradtan.

Kristen cöcögő hangot hallatott. – Nem polcoltad alá a cicidet, mi? Legközelebb dobd be a csöcsöket!

A pólóm alá néztem és a szememet forgattam, mikor megláttam a karcolásnyomokat a két mellem közt. – Azt hiszem, inkább a bírságot választom meg a büszkeségem maradékát, köszi.

Felkaptam a konyhapultról egy kék műanyag tálat, színig töltöttem, és figyeltem, hogy a kutya úgy lefetyel, mint aki napok óta nem ivott. Maga előtt tolta a tálat a lepukkant konyhám csempéjén, közben pedig szanaszét loccsant a víz. A halántékomra szorítottam az ujjamat.

Huh, ez a nap egy rémálom!

Túl sok volt számomra az izgalom. Legtöbbször napokig ki sem mozdulok otthonról. Épp ezért. Túl sok ember, túl sok dolog. Legszívesebben elzavartam volna a napot és lefeküdtem volna aludni.

– Felhívom azt a számot, ami a kutya nyakörvén van. Beszéljünk majd utána.

Letettem, és megnéztem a feliratot. Furcsa körzetszám. Tucker, a jó fiú.

– Jó fiú, mi? Haha, jó vicc! Lássuk, Tucker, milyen kifogást tud előadni a gazdád azzal kapcsolatban, hogy az utakon enged rohangálni – motyogtam, miközben bepötyögtem a számot a telefonba.

A hívás egyenesen egy hangpostára ment, egy mély férfihang szólalt meg: „Jason vagyok. Hagyj üzenetet.”

Megadtam neki az elérhetőségemet, letettem és fejcsóválva néztem a konyhában álló tócsára, amit a kutya produkált. – Biztos éhes vagy. Hát, nincs itthon kutyakajám, úgyhogy el kell mennünk a PetSmartba.

A kocsimban talán volt egy fél starbucksos citromos süti, de az valószínűleg már megkövült.

Nem volt pórázom, úgyhogy a fekete Victoria’s Secret-köntösöm övéből csináltam neki egyet, amit még Brandontől kaptam a baleset előtti karácsonyon. Tucker azonnal átrágta magát rajta.

Szuper!

Mikor a PetSmartba értünk, megmutattam a kutyát az üzlet állatorvosának, hogy nézze meg, van-e benne mikrochip. Volt benne, de ugyanaz a telefonszám szerepelt a rendszerben, mint a pórázon. Lakcím nem.

Annyira kellemetlenül éreztem magam! Folyamatosan a mobilomat ellenőriztem, nem érkezett-e hívás.

Sem hívás, sem üzenet.

Épp a meglehetősen korlátozott számú lehetőséget vettem sorba magamban, amikor mindezek tetejébe Tucker fogta magát, és a doktornő rendelőjének padlójára hugyozott.

Az állatorvosnak a szeme sem rebbent. A papírjából fel sem nézve törlőkendőért nyúlt, amit aztán átnyújtott nekem. Tucker egy szék alá menekült és szomorú kiskutyaszemekkel nézett rám.

– Füvet is evett. – Leguggoltam, és a pisire hajítottam a kendőt. – Szerintem fájhatott a hasa.

– Lehet, hogy húgyhólyagfertőzése van. Csinálnunk kellene egy vizeletvizsgálatot.

A pisitócsától a doktornő felé pördültem. – Várjon csak! Azt akarja, hogy én fizessek ezért a vizsgálatért? Komolyan? Ez a kutya nem is az én nevemen van.

A nő megvonta a vállát a papírjai mögött. – Rendben, csak tudjon róla, hogy amennyiben a kutyának fertőzése van, nem tudja visszatartani a vizelést. Holnap hétvége, szóval, ha nem vinnék el és maga visszajön vele, a vizsgálat többe fog kerülni. Plusz a kutyának valószínűleg fájdalmai is lesznek. Ha nincs pénze a költségekre, akkor vigye el egy menhelyre. Ott talán kezelik majd.

A menhelyet kizártam. És zavart az is, amit a fájdalmakról mondott. Amilyen szerencsém van, gondoltam, másnapig velem marad ez a kutya és a végén kétszer annyit kell majd fizetnem azért, hogy elállítsák a folyamatos vizelését. A tikkelő szememre szorítottam az ujjamat. – Rendben. Csinálja meg a tesztet! Talán a gazdája kifizeti majd utólag nekem.

Istenem, már aznap fáradt voltam a másnaptól.

Ekkor a mobilom pittyent egyet, én meg kimerültén a kijelzőre pillantottam.

Kristen: A rendőrnek olyan pornós bajusza volt, mint

szokott?

Pitty.

Kristen: Sírnod kellett volna. Ha úgy zokogok, mint

a géppuska, mindig megúszom bírság nélkül. Csak

mondom.

Felhorkantam. Kristen jobb kedvre akart deríteni. Ő meg a férje, Josh aznap Sloan-lest tartottak. Magas feszültség, vörös riasztás. Figyeltek, nehogy nagyon kiboruljak vagy összeomoljak.

Valószínűleg nem volt hülye ötlet.

Egy kétszáz dolláros húgyhólyagfertőzéssel később eljöttünk, jól felszerelve kutya-antibiotikummal. Tucker orvosi költségein felül pórázt és egy kis zacskó kutyakaját is vettem. Kellett annyi ellátmány, hogy akkor is kibírja, ha nálam maradna éjszakára. Vettem neki egy rágócsontot is, meg egy kisméretű labdát, hogy eljátsszon majd vele. Semmi kedvem nem volt ahhoz, hogy ez a tasman ördög tönkre tegye a házamat.

Nem ismertem fel, milyen fajta. Elfelejtettem megkérdezni az állatorvostól is. Úgy nézett ki, mint egy kis golden retriever. Mondjuk nem lepődtem volna meg azon sem, ha kiderül róla, hogy félig méhészborz. Egy kicsit vad volt ugyanis. Miféle kutya ugrik fel egy autó napfénytetőjéré?

Bármi is volt, nem vele kellett volna foglalkoznom aznap.

Aznap Brandonnel kellett volna lennem.

El akartam vinni egy üveg Woodford Reserve whiskyt a sírjához. Kiülni egy plédre a fűben ott, ahová eltemették, elmondani neki, mennyire hiányzik és hogy milyen rossz a világ nélküle, mennyire üresnek érzem magam és hogy ezen az idő sem segít, hiába traktál ezzel mindenki.

Április nyolcadikán volt Brandon balesetének második évfordulója. Nem a halálának – élt még egy hónapot, mielőtt belehalt a sérüléseibe –, hanem az ütközésnek. Hiszen aznap ért véget az élete. És az én életem is. Azután már nem tért magához. Úgyhogy ez nem egy szokásos nap volt.

Az év egy rakás hasonló napot tartogatott még. Decemberben például az eljegyzésünk évfordulója volt. Meg a születésnapja. Az én születésnapom. Az ünnepek, majd az esküvőnk napja, amire már nem került sor. Valójában a teljes naptár egy aknamezőnek tűnt, tele nehéz napokkal. Néha úgy, ahogy átvészeltem őket, de aztán jött egy újabb, ami maga alá gyűrt, bekebelezett a hálójába és lenyelt egyben. Így telt el az év.

Egy újabb év, nélküle.

Erre a napra ezért azt terveztem, hogy elterelem a figyelmemet. Kimegyek a temetőbe, de aztán csinálok valami hasznosat. Befejezek egy festményt. Eszem valami egészségeset. Eldöntöttem, hogy nem alszom át a napot úgy, mint tavaly. Megígértem magamnak, hogy nem gondolok arra, hogy az április most már számomra a kórház szagáról, a mozdulatlan pupillákról és a változatlan tempóban pittyegő gépekről szól.

Ismét a telefonomra pillantottam.

Semmi.

2. fejezet

SLOAN

♩ AFFECTION | BETWEEN FRIENDS

Tíz nap. Tíz csodálatos napot töltöttem együtt Tuckerrel, kutyaszőrös ágyneműben, nyálas puszikra ébredve, sok-sok farokcsóválgatás közepette.

Bekopogtam Kristenék ajtaján, és a szám fülig ért. Mikor kinyitotta, csak bámult.

– Baszd ki, tényleg ezt csináltad!

– Mondtam, hogy ez lesz. – Csak úgy ragyogtam, és meg sem várva, hogy behívjon, elslisszantam mellette. Tucker és Kristen kistermetű kutyája, Kaszkadőr Mike köröztek egymás körül, a farkukat csóválták, egymás fenekébe dugták az orrukat.

Kristen becsukta utánam az ajtót. – Gyalog jöttél? De hát legalább tizenegy kilométerre lakom tőled, te dilis picsa!

– Ja, tudom – feleltem. A barátaimat és a családtagjaimat egyaránt sokkolta, hogy visszatértem a napfényre. – Használnom kell a fürdőszobádat. Oliver ébren van?

– Nem, még szunyókál. – Kristen követett a folyosón. – Basszus, te tényleg megszeretted ezt a kutyázást, mi? Ó, erről jut szembe – folytatta –, készítettem neki valamit. – Eltűnt, majd mikor egy pillanattal később visszajött, egy kis kutyapólót tartott maga elé, amin az a felirat állt, hogy A NAPFÉNYTETŐN ÁT SLOANRE UGROTTAM, ÉS NEM KAPTAM ÉRTE MÁST, CSAK EZT A PÓLÓT.

Felnevettem. Kristennek egy kutyakiegészítőket forgalmazó online vállalkozása volt, és otthonról dolgozott.

A fürdőszobába mentem, Kristen pedig a pólója alá húzta a karját és az ajtófélfának dőlt. Josh nem volt otthon, úgyhogy azonnal visszatértek a lakótársszokásaink is, azaz sosem csuktuk be az ajtót magunk után.

Elképesztő. Sosem láttam még ilyen jól kiképzett kutyát – meséltem. – Valaki tutira sok időt fordított rá. – Megmostam a kezem és a kipirult arcomra pillantottam a tükörben, majd a fülém mögé igazítottam pár elálló hajszálat.

– Még mindig nem hívott vissza téged az a Jason nevű pasas?

Semmit nem hallottam Tucker gazdájáról. Tucker az első két nap még bepisilt a lakásomban a drága antibiotikumok ellenére, pedig olyan sokszor vittem őt ki, amennyiszer csak lehet, hogy megóvjam a szőnyegeimet.

Csodálatos, mennyire motiváló tud lenni egy kutya, aki folyton azzal fenyeget, hogy összehugyozza a padlódat. Komolyan. Jobb, mint egy személyi edző. A Fitbitem sosem jelzett még ennyi aktivitást.

Persze semmit nem festettem azóta, a sok sétáltatás miatt. Azonban rég nem volt ilyen szép barna a bőröm, s be kellett vallanom, jólesett a mozgás is. Szóval azután is folytattuk a sétát, hogy elmúlt Tucker fertőzése.

Aznap különösen lelkes voltam, szóval eldöntöttem, hogy elsétálunk Kristenhez, és megnézzük őt meg a kisbabáját. Úgy voltam vele, hogy ha elfáradnék, akkor majd hívok egy Ubert. De végigcsináltuk, és a győzelem mennyei volt.

– Nem, egy pittyenés sem jött Jasontől – válaszoltam.

A kereszteződésnél, ahol rátaláltam Tuckerre, kitettem pár plakátot és néhány elveszett állatokat listázó honlapra is kiraktam, hogy nálam van Tucker. Még a menhelyen is regisztráltam őt mint talált kutyát. Minden nap küldtem egy SMS-t Jasonnek. Kezdtem azt gondolni, hogy Tuckert hivatalosan is magára hagyták.

„Szóóóval, megmentettem a kutyád életét a biztos haláltól, amit  ő azzal köszönt meg, hogy akár egy kézigránát, rám zuhant a  kocsim napfénytetőjén át.

Hívj fel, hogy megbeszéljük a találkozást. Nagyon sok kérdésem  van.”

„Szia, Jason! Itt Sloan, ismét. A kutyád telehugyozta a házamat a  húgyhólyagfertőzése miatt, amit attól kapott, hogy nem volt  kiengedve. Szuper lenne, ha el tudnál jönni érte, hogy mostantól  a te házadat pisilje tele. Köszi."

„Itt Sloan és Tucker. Bár Tucker annyira imádja a drága  kutyakaját, hogy a születésünkkor elválasztott ikertestvérének  tart engem, valójában már nem engedhetem meg magamnak ezt  a kiadást. Nem tudnál visszahívni valamikor?"

Követtem Kristent a konyhába és letettem Tucker elé egy tál vizet, jégkockákkal. Majd leültem a gránitpulthoz, Kristen pedig elém tolt egy pohár jeges teát. – Úgy örülök, hogy végre kijöttél a házból! Nem baj, ha ezt mondom?

A hangulatom egy pillanat alatt megváltozott. Kristen határozott, barna tekintettel vizsgált.

– Kristen, szerinted nem furcsa, hogy Tucker épp a baleset évfordulóján bukkant fel? Mármint, szerintem az.

A poharában lévő jégkockákat kevergetve várta, hogy folytassam.

– Tucker szó szerint az ölembe pottyant. És tudod, milyen fajtájú? Vadkacsavadász retriever. – Miközben a hosszú nevet szótagoltam, öt ujjbeggyel doboltam a pulton. – Egy vadászkutya, Kristen. Vadkacsavadász.

Kristen mindenkinél jobban tudta, mit jelent ez. Brandon kedvenc sportja a vadkacsavadászat volt. Minden évben elutazott Joshsal Dél-Dakotába emiatt.

– Mi van, ha Brandon küldte nekem? – folytattam, és egy gombóc nőtt a torkomba.

Kristen megértőén elmosolyodott. – Hát, Brandon szerintem nem szeretné, hogy boldogtalan legyél – mondta gyengéden. – Két év szomorúság kibaszott hosszú idő, Sloan.

Bólintottam és a pólóm nyakába töröltem az arcom. A konyhaasztalhoz tolt magas támlájú széket bámultam elhomályosult szemmel. Kristen élete fájdalmasan emlékeztetett arra, milyen lehetne az enyém. Ha Brandon életben maradt volna, a terveink szerint összeházasodtunk volna, valószínűleg már babám is születik azóta, aki jókat játszana Kristen és Josh egyéves kisfiával.

Kristen hatodik osztályos korunk óta a legjobb barátnőm. Felsős korunktól kezdve ugyanúgy alakult az életünk és mindent együtt csináltunk. Életünk nagy mérföldkövei párhuzamosan követték egymást.

Brandon és Josh is a legjobb barátok voltak. Páros nyaralásokat és közös babázásokal képzeltem el. Hogy majd egymás szomszédjai leszünk. Kristen most nélkülem folytatta az életet. Az övé ment tovább, miközben az enyém darabjaira hullott és elégett, ahogy Brandon motorja. Megragadtam egy fejlődési fázisban, elnyelt egy spirál, amiből nem tudtam kikeveredni.

Egészen mostanáig.

Valami megmozdult bennem. Talán a rutintól, amire Tucker kényszerített, a sétáktól vagy a napsütéstől. Talán attól a gondolattól, hogy ez a kutya valamiképp egy ajándék attól a férfitól, akit szerettem, egy jel, hogy próbálkozzam. Mindig is hittem a jelekben. Egyszerűen nem tudtam elhinni, hogy a kutya megjelenése a véletlen műve. A világ összes kocsija közül Tucker pont az enyém elé szaladt ki. Mintha kiválasztott volna engem.

Elővettem a mobilomat. – Erről jut eszembe, ideje felhívnom Jasont.

A férfi határozott hangja is a mindennapjaim része lett. De ezúttal, miután a hangposta jelentkezett, egy női robothang arról tájékoztatott, hogy a postaláda megtelt.

Ez is egy jel?

Kristenre néztem, aki szótlanul figyelt.

Ez kellett. Elhatározásra jutottam. Előkerestem a telefonban egy képet, amit pár nappal korábban készítettem Tuckerről meg magamról. Elküldtem Jasonnek egy üzenet mellékleteként.

– Igazad van. Brandon azt akarná, hogy boldog legyek. És ha ez a Jason nevű fickó mégis felbukkanna? Elmehet a fenébe.

3. fejezet

JASON

♩ MIDDLE OF NOWHERE | HOT HOT HEAT

A repülő a kapu felé gördült, az utasok pedig szinte egyszerre kapcsolták ki a biztonsági öveiket. A fejünk fölötti kis ventilátorokból ezután már nem jött a levegő, és nekem azonnal melegem lett. Levettem magamról a pulóvert és kihúztam a nadrágomból a fekete pólóm alját.

Kathy előrehajolt és felszökkent a szemöldöke. – Jó illatod van – mondta vaskos ausztrál akcentussal. Majd megfogdosta a karomat. – Óóó! Linea, kapd el te is a másik karját, olyan izmos!

Linea áthajolt előttem, és egy összehajtogatott magazinnal a barátnőjére csapott. – Ez a fickó lemondott az első osztályra szóló jegyéről amiatt a katona miatt, és te hálából tapizgatod? Nem gondolod, hogy… Ó! Tényleg nagyon izmos!

Kuncogtam. Az elmúlt négy órában, míg Új-Zélandról Ausztráliába értünk, én voltam a hús a Kathy-Linea-szendvicsben. Megérte áldozatot hozni és egy középső ülésre ülni. Ez a két vadidegen kibaszott szórakoztató volt, egész úton jól éreztem magam. Sokkal jobban, mint ahogyan az i agyenes bourbon whisky meg a meleg szalvéta társaságában éreztem volna.

Mikor az emberek szállingózni kezdtek, megálltam a folyosón, hogy levegyem a hölgyek gurulós táskáit.

– Jason – szólalt meg az előttem álló Kathy, a csomagjára várva. – Van egy egyedülálló lányom. Ápolónő. Tetszene neked a kék szeme. Érdekel?

– Ha csak feleannyira csodás, mint te, akkor már túl jó nekem. – Felé kínáltam a táska fogóját, ő pedig kacsintva rámarkolt.

– Pimasz fickó – felelte vigyorogva. – Sok szerencsét mindenhez! – Azzal megfordult, és elindult az ajtó felé. -Köszönöm az autogramot! Regisztrálok a Twitterre, hogy követhesselek – tette hozzá a válla felett, és közben követte kifelé Lineát.

Lekaptam a magasból a hátizsákomat és Kathy felé mosolyogtam, majd az üres ülésemhez hajoltam és kihúztam a telefonomat. Akkor merült le, amikor becsekkoltam. Leválasztottam a hordozható töltőről és most tudtam bekapcsolni először két hét után. Vadul rezegni, zenélni, csipogni és pittyegni kezdett.

Vissza a valóságba!

Tizenöt nap hátizsákos túra. Rettegtem a sok szartól, amin át kell majd verekedni magam, miután ilyen hosszú időn át voltam elérhetetlen. Valószínűleg száz üzenetet kaptam csak az ügynökömtől, Ernie-től.

Bepötyögtem a PIN-kódomat és a hangpostaüzenetekkel kezdtem, közben pedig a vállamra kanyarítottam a táskámat. A hangpostaládám megtelt. Négy bejövő üzenet, ahogy hallottam, és miközben arra vártam, hogy elinduljon a sor a folyosón és leszállhassak végre a gépről, egyszer csak egy ismeretlen női hang szólalt meg a mobilomban.

„Ööö, helló! Tucker nálam van. Póráz nélkül rohangált a Topanga  Canyon Boulevard utcájának kellős közegén. A nevem Sloan. A  számom 818-555-7629. Szólj majd, hogy mikor tudsz eljönni érte."

A picsába!

Előrerántottam a hátizsákomat, hogy elővegyek egy tollat. A kezemre írtam a számot, majd hívtam is, miközben gyors fejszámolást végeztem. Melbourne-ben délelőtt tizenegy óra volt. Los Angelesben este hat.

Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

– Halló? – Három csengés után vette fel a nő.

– Helló, Sloannel beszélek? A nevem Jason. Azt hiszem, nálad van a kutyám. Elment már érte valaki?

A vonal túlsó végén egy ideig csend honolt, és az jutott eszembe, hogy talán félretárcsáztam. Kijöttem a sorból és beálltam a folyosón vánszorgóba, hátha odakinn jobb lesz majd a térerő. – Halló? – szólaltam meg ismét.

– Igen, hallottam. – A nő hangja kissé merev volt. – Még nálam van.

Az állkapcsom megfeszült. A rohadt életbe! Kibaszott Monique.

Megálltam a tömött légifolyosón, a falhoz húzódtam és a telefont a vállammal a fülemhez szorítottam. – Add meg a lakcímed! Küldök valakit, aki elhozza a kutyát.

– Nem.

Mi van? – Tessék?

– Nem – ismételte meg.

– Hogy érted azt, hogy nem? Nem engeded, hogy elvigyék a kutyámat?

– Hát, neked aztán van bőr a képeden! Majdnem két hét telt el, és csak most döntöd el, hogy vissza akarod kapni a kutyádat?

Két hét? Tucker már két kibaszott hete eltűnt?

– Nem voltam a városban. Nem volt hálózatom. Nem is tudtam róla, hogy eltűnt. Nem gond, ha fizetnem kell jutalmat a megtalálásért. Kérlek, csak adj egy lakcímet és…

– Nem. Most már nem a tiéd a kutya. Ha menhelyre került volna, már el sem hozhatnád, mert vagy örökbe adták vagy elaltatták volna. Kiplakátoltam, megnézettem a mikrochipjét, feltettem a netre, egy tucat hangpostaüzenetet hagytam neked. Megtettem, amit kellett. Magára hagytad őt. Szóval, ami engem illet, úgy döntöttem, Tucker már az enyém.

Azzal letette.

Döbbenten néztem a telefonomra. Ismét hívni próbáltam a számot, de egyenesen a nő hangpostája jelentkezett.

Szitkozódva hívtam Monique-ot.

– Te elhagytad Tuckert? – mordultam rá, nem törődve azzal, hogy halkan beszéljek a szállingózó utasok miatt.

– Ööö, hát, neked is szia, Jason!

A telefonon keresztül is hallottam a magas sarkúja kattogó hangját. Szinte láttam őt magam előtt, ahogy a kibaszott mindenmentes lattéját fogja abban a hatalmas napszemüvegben, amit folyton visel, a karján pedig bevásárlótáskák himbálóznak, miközben nem figyel oda a kutyámra.

– Tucker két hete elveszett? Miért nem kerested meg? Vagy hívtál fel azonnal engem? Mi a fasz van, Monique? Neked kellett volna vigyáznod rá!

– Dolgozom, Jason. És vigyáztam rá. Vagy mi.

Aztán egy olyan hangot hallottam, mintha egy metrókocsi suhanna el. – Várj! – Ezt nem hiszem el, mindjárt felrobbanok. – Hol vagy?

Feszült csönd.

– New Yorkban – felelte halkan.

Olyan erővel szorítottam a telefont, hogy kifehéredtek az ujjaim. – Köztünk vége mindennek. Kibaszottul vége – sziszegtem.

– Jason, ha a Givenchy felhív, nem mondhatod azt, hogy nem tudsz ott lenni a Vogue-íotózáson, mert épp a baszópajtid kutyájára kell vigyáznod. Sajnálom, oké? Ne…

Leraktam. Eleget hallottam. Ennyi erővel a gyerekemet is elhagyhatta volna, hogy elrohanjon egy rohadt fotózásra. Ez éppúgy megbocsáthatatlan.

Ismét Sloan számával próbálkozom. Hangposta.

Mivel nem tudtam mást tenni, megálltam a kapunál és végigpörgettem a többi üzenetemet, miközben a leszállópályára néző, padlótól mennyezetig átlátszó folyosó tetején kopogott az eső.

Ez a Sloan nevű nő nem viccelt. Tényleg megpróbált elérni engem. Egy héten keresztül minden egyes nap hangüzenetet hagyott Tuckerrel kapcsolatban. Egyre dühösebb és dühösebb lettem, ahogy az üzenetek részleteiből kiderül, hogy Monique totálisan leszarta, mi van a kutyámmal.

Az utca kellős közepén szaladgált.

Húgyhólyaggyulladása Iett amiatt, hogy nem engedte ki.

Ez a nő a fél várost teleplakátolta, olyan helyeket is, ahol tutira szembejött volna Monique-kal, ha ő elindul keresni.

Beugrott Sloan napfénytetőjén. Ezt meg hogy csinálhatta?

A halántékomat masszíroztam. Tucker gyűlölte a kutyanapköziket. Monique pedig annyira kedves volt vele mindig, legalábbis előttem, hogy nem voltak fenntartásaim vele kapcsolatban. Azt mondta, viszi majd magával futni is.

Hülye, hülye.

El kellett volna vinnem Tuckert Minnesotába, a szüleimhez. Jól elbasztam. Egy háromszázhúsz kilométeres kitérő lett volna, de legalább Tuckert biztonságban tudhatom.

Végighúztam a tenyerem az arcomon, és fáradtan megvakartam a szakállam. A picsába, most mit csináljak? Ez a nő ellopta a rohadt kutyámat.

Mikor végeztem a hangüzenetekkel, megnéztem az SMS-eimet is, és láttam, hogy jött egy arról a 818-assal kezdődő számról is, amit a kezemre írtam. Rákattíntottam, mire feljött egy kép Tuckerről. Örülök, hogy nem ismerlek.

A képen a nő is ott van, hátulról átkarolja Tucker mellkasát. Az arca nem látszik, Tucker feje kitakarja a száját. Fekete napszemüveget visel, a haját kalap rejti. A karját a vállától a könyökéig tetoválások borítják. Oldalra biccentettem a fejem, és alaposan megnéztem őket. Sikerült kibetűznöm a Brandon nevet. Felbukkant a nő telefonszáma. Azonnal felvettem. – Halló?

– Ha szereted a kutyádat, bizonyítsd be!

– Tessék?

– Nem tudom úgy jó szívvel megtartani a kutyádat, ha te tényleg szereted őt. Szóval, ha mégis így lenne, bizonyíts.

Pislogtam. – Oké. És mit javasolsz, hogy csináljam?

– A te kutyád, nem? Ha bizonyítani akarod, hogy szereted, akkor kapásból tudnod kellene a választ.

Vadul kattogott az agyam.

– Jól van, várj! – szólaltam meg, amikor eszembe jutott egy ötlet. Átnéztem a fotókat a telefonomon és kiválasztottam néhányat: Tucker meg én a tengerparton, Tucker meg én a motoron. Aztán készítettem egy képernyőfotót: az ikonok mögött ott csücsült Tucker. Átküldtem neki a fényképeket. – Tessék. Nézd meg az üzeneteidet!

Hallottam, hogy a telefonját nyomkodja. Hosszabb ideig hallgatott, mint amennyi a képek megnézéséhez szükséges.

– Figyelj! – szólaltam meg a csendet megtörve, és reméltem, hogy hall engem. – Ő a legjobb barátom. Velem jött, amikor Minnesotából Los Angelesbe költöztem. Olyan embernél hagytam, akiben, azt hittem, megbízhatok. Szeretem a kutyámat. És vissza akarom őt kapni. Kérlek!

Olyan sokáig hallgatott, hogy már azt hittem, megint letette a telefont.

– Oké – suttogta.

Megkönnyebbülten sóhajtottam egyet. – Szuper, köszönöm! És kárpótollak majd az idődért meg az állatorvosi számlákért…

– És a bírságomért.

– Bírság?

– Megbírságoltak, amiért a Topanga Canyon Boulevard kellős közepén parkoltam, amikor megálltam, hogy berakjam Tuckert a kocsiba.

Eltartottam a telefont a számtól, és idegesen sóhajtottam egy nagyot. Nem Sloan miatt, hanem Monique és az ostobasága miatt.

– Oké, persze, nem gond. Nézd, nagyon hálás vagyok mindazért, amit érte tettél. Ha adsz pár órát, hogy találjak neki egy kutyanapközit, akkor…

– Napközit? Minek?

– Még két hétig Ausztráliában leszek munka miatt.

– És ki vigyázott rá, amíg odavoltál?

– Valaki, aki soha többé nem fog vigyázni rá – feleltem szárazon. Felkaptam a hátizsákomat és követtem a jelzéseket a vámvizsgáló felé.

– Hát, nálam maradhat, amíg vissza nem érsz. Itthonról dolgozom. Nem gond.

Egy percig az ajánlatán gondolkodtam. A képre gondoltam, amit Tuckerről meg magáról küldött és a hangüzenetekre, amelyekben azt mondta, elvitte őt állatorvoshoz, és hogy sétálni jár vele. Úgy tűnt, tényleg törődik vele. Mármint, basszus, készen állt arra, hogy megtartsa magának. És már ott volt vele két hete. Tucker ismerte őt. Jobb lenne neki nála, mint egy napköziben. És tényleg nem számíthattam másra. Monique-on kívül csak Ernie-t ismertem elég jól LA-ben ahhoz, hogy ilyen szívességet kérjek, de az ügynököm nem volt egy kutyás alkat.

– Nem bánod? – kérdeztem, és ráléptem egy mozgó járdára.

– Nem. Megkedveltem őt.

A hangjában volt valami egészen szomorú, amitől elmosolyodtam. Nem mintha a rosszkedvének örültem volna – feltűnt a dolog, hogy fél órával ezelőtt még azt hitte, Tucker az ő kutyája marad, és most le kell mondania róla. De jólesett hallani, hogy a személy, aki vigyáz a kutyámra, nem szarja őt le.

– Az szuper lenne. Nem szívesen vitetném őt napközibe.

– Nagyon szenvedne ott – értett egyet velem, és a hangjából azt vettem ki, hogy ő maga is szenved.

– Figyelj, visszahívhatlak majd? Órákig repültem, most szálltam le és muszáj keresnem egy mosdót.

Mikor a poggyászátvételnél visszahívtam, úgy tűnt, mindkettőnknek jót tett egy kis szünet. A nő hangját most szinte félénknek éreztem. Egy pillanatra azt hittem, felismert a képek alapján. Vagy talán amiatt szégyellte magát, hogy úgy rám ripakodott korábban. Bárhogy is, én örültem. Ha pedig a kedvemért vigyáz még egy ideig Tuckerre, akkor az a minimum, hogy barátságosak leszünk egymással.

Egypár percen át a kutyaszitterkedés tarifáiról beszélgettünk. Majd más logisztikai dologra tereltem a témát.

– Küldd el SMS-ben a címed, és akkor küldök neked egy ládát.

– Ládát? Minek?

– Tucker esténként szeret a ládájában aludni. Ha nincs neki, hajlamos rendetlenkedni a házban, ami, gondolom, feltűnt már neked is.

– Nem tett tönkre semmit, kivéve a köntösöm övét az első nap. És velem alszik az ágyban.

Felnevettem. – Nagyon meglepődtem azon, hogy nem rágta még péppé a bútoraidat. Az a kedvenc elfoglaltsága.

Székláb, a kanapém karfája, kilincs – Tucker mindenre szívesen rávetette magát.

Megtaláltam a poggyászkiadót és a járatom többi utasával együtt várakoztam, miközben a szalag elindult, üresen.

– Az övem óta semmit nem csócsált szét – mondta Sloan.

– Egy kisangyal.

– Komolyan? – Nem akartam hinni a fülemnek. Felhorkant. – Nem is próbálnék megtartani olyan kutyát, aki szétszedi a házamat.

– Világos. Hát, örülök, hogy Tucker ilyen úriemberként viselkedik – feleltem az órámra pillantva, majd néztem, ahogy a rámpára felkerülnek az első táskák. Két órám volt a meghallgatásig.

– Még mindig tele vagyok karmolásnyomokkal, amióta rám ugrott a napfénytetőn keresztül. Te tanítottad ezt neki egyébként?

– Ööö, nem. Tényleg ezt csinálta?

– Szerinted én találtam ki? Várj! – Egy ideig hallgatott.

– Oké, nézd meg! Elküldtem neked egy képet a bírságról. Megnyitottam a fotót. A Los Angeles-i rendőrség helyszíni bírsága volt, a címzett adatait egy flip-flopos mágnes takarta. A rendőr részletesen leírta a körülményeket, a napfénytetővel, meg minden.

A fejemet ráztam. – Ez hihetetlen. Korábban sosem csinált ilyesmit. – Valószínűleg kifordult magából. – Kicsit sok az energiája.

– Csak eleget kell mozognia.

Monique mellett valószínűleg begolyózott. – Biztos, hogy nem akarsz egy ládát?

– Biztos, hogy nem akarok. Amióta itt van, velem alszik. Ez nálam szigorú szabály. És nem adom meg a lakcímemet sem. Lehet, hogy valami beteg állat vagy.

Felhorkantam. – Nem vagyok beteg állat.

– Hát, a beteg állatok is pont ezt szokták mondani.

Éreztem, hogy elmosolyodik közben.

– Hány éves vagy? – kérdeztem, mert hirtelen kíváncsi lettem.

– Na, hát, ez teljesen lényegtelen információ – vetette oda gúnyosan.

– Mi? Az, hogy megkérdezem, hány éves vagy? Egy kutyaszitter-interjún ezt a kérdést teszem fel elsőként – magyaráztam, bár egyáltalán nem erről volt szó. Tetszettek az üzenetei. Olyan viccesek voltak.

– Hát, kár, hogy ez törvénybe ütközik. Nem kérdezheted meg az állásinterjún a másik életkorát.

Elmosolyodtam. – Akkor mit kérdezhetek meg?

– Lássuk csak, kérdezhetsz a hátteremről.

– HR-es vagy? Úgy tűnik, rettentően tisztában vagy vele, hogyan kell megfelelő módon levezényelni egy interjút.

– Na látod, ilyen kérdést például simán feltehetsz.

Szellemes.

– Egyébként azt hittem, már enyém az állás – mutatott rá.

– A tiéd. Most mi van? Nem tudhatok meg egy kicsit többet arról, aki a legjobb barátommal alszik?

Hallottam, hogy felhorkan és elvigyorodtam.

– A legjobb barátod egy fiatal hölggyel alszik, aki elég okos ahhoz, hogy elárulja egy idegennek, hol lakik és hány éves. A következő kérdésed az lesz, hogy egyedül vagyok-e itthon?

– Egyedül?

– Hűha! Te tényleg egy beteg állat vagy.

– Rosszabakat is mondtak már rólam.

– Arra fogadni mernék – válaszolta. Majd egy kis idő után hozzátette: – Egyedül lakom.

– Oké. És van más kisállatod is?

– Nincs. Nagyon alapos ez az interjú. Van egy olyan érzésem, hogy legutóbb, amikor kutyaszittert kerestél, nem ezeket a kérdéseket tetted fel – jegyezte meg szárazon.

Vigyorogtam. – Próbálok tanulni a tengernyi hibámból.

– Nincs más kisállatom. De németjuhászokkal nőttem fel. A munkakutyákat pedig edzeni kell. Ha nem fárasztod le őket, rombolnak. Tucker egy madarakra vadászó fajba tartozik. Aktív életre tenyésztették.

Ezt természetesen én is tudtam, de lenyűgözött, hogy ő is. – És te gondoskodsz arról, hogy sokat mozogjon?

A vonal túlsó végéről csapból folyó víz és zörgő edény hangját hallottam. Majd egy nő halkan Tuckerhez beszélt a háttérben és a mosolyom szélesebbre nyílt. Azt kérdezte tőle, jó fiú volt-e, és hogy kér-e jutalomfalatot. Tucker ugatott.

– Naponta nyolc kilométert sétálunk – felelte. – Nagyon szépen lebarnultam.

– Szívesen megnézném. Küldj képet!

Csak viccből mondtam – félig-meddig. Látni akartam, hogy néz ki. Kíváncsi voltam rá.

– És most készülni is kezdhetsz a perre. Szexuális zaklatás beosztottal szemben. – Ciccegett. – A humánerőforrás-osztályodnak biztosan rémálmai vannak miattad.

– Nem, én csak saját magamat idegesítem hülyére.

– Ó, igen? Mivel foglalkozol?

Nem ismert fel. Ez nem volt meglepő – pedig olyan sokat dolgoztam azon, hogy ne így legyen. A táskám megjelent a szalagon. A gitárom is követte, pár csomaggal hátrébb. – Zenész vagyok.

– Ó, akkor egy hollywoodi arc! Benne vagy a bizniszben, turnézol vagy épp egy külföldi független film zenéjén dolgozol.

Nem is tévedett sokat. Jézusom, tényleg ennyire közhelyes voltam?

– Valami ilyesmi. Turnézom egy bandával. És szó van egy filmről is. De nem független film.

Valójában egy elég nagy mozifilmről volt szó, de nem akartam ezzel menőzni. Bár ez lett volna a tipikus Los Angeles-i viselkedés, seggfejnek éreztem magam, amikor nevekkel dobálóztam.

Felkaptam a szalagról a táskámat meg a gitáromat. Most, hogy mindkét kezem tele lett, a vállammal kellett a fülemhez szorítani a telefont. Át kellett még mennem a vámvizsgálaton, aztán fogni egy Ubert, hogy eljussak a szállodába, ami azt jelentette, hogy le kellett volna tennem a telefont. Ehelyett kerestem egy padot a poggyászátvételhez vezető bejárat mellett, leültem, a gitártokot pedig letettem magam mellé az ülésre.

– Hm… – felelte a nő. Úgy tűnt, most már unatkozik. -Mindenki itt van, aki a filmiparban dolgozik.

Nem kérdezett többet a filmmel kapcsolatban. Úgy tűnt, nem érdekli a téma. Egy kicsit meglepődtem ezen. Mikor Monique-kal megismerkedtem, más sem érdekelte, csak az, hogy ki vagyok és kit ismerek. Ha belegondolok, nem hiszem, hogy ez később is változott volna. Friss élmény volt olyasvalakivel beszélni, aki leszarta, mit tudnék lenni a karrierje érdekében. Őszintén szólva kicsit már elegem volt abból, hogy mindenki ilyesmiről akart beszélgetni velem.

Témát váltottam. – És te mivel foglalkozol?

– Semmi érdekessel – vágta rá bizonytalanul.

– Honnan tudod, hogy számomra nem lesz érdekes? Otthonról dolgozol, elég szabadidőd van ahhoz, hogy napi nyolc kilométert sétálj és kóbor kutyákat fogadj be. Tudni akarom, hogy lehet ilyen rugalmas az időbeosztásod. Tudod, hogy felmérjem, az életmódod tényleg illik-e a kutyaszitterkedéshez.

Olyan hangot hallatott, amihez, úgy képzeltem, biztosan forgatta a szemét is. – Festő vagyok.

– És ez miért ne lenne érdekes?

– Ja, az. Csak az nem, amit festek.

– Akkor miért azt fested? Nem festheted azt, amit akarsz? – A bokámat felhúztam a térdemre és előrehajoltam a pádon.

Sloan elzárta a vizet, és egy időre elhallgatott.

– Mi a honlapod címe? – kérdeztem. Biztos voltam benne, hogy nem fogja elárulni, de azért gondoltam, egy próbát megér.

– Nincs honlapom. És ha lenne, akkor sem árulnám el neked a címét.

Elmosolyodtam. – Következetes vagy. Szeretem, ha ilyen egy kutyaszitter. – Aztán az órámra pillantottam. – Most el kell indulnom.

– Oké. Hát, akkor jó utat, vagy mi.

– Sloan? Köszönöm. El sem tudom mondani, milyen sokat jelent számomra, hogy megmentetted Tuckert és ilyen gondosan vigyázol rá. Nagyon hálás vagyok neked, amiért figyelsz rá, míg haza nem érek.

Egy ideig semmit nem felelt. – Köszönöm, hogy megköszönted – mondta végül.

Az ajkam félmosolyra húzódott. – Majd még kereslek.

4. fejezet

SLOAN

♩ OCEAN EYES | BILLIE EILISH

Tucker és Jason közös fotóit nézegettem.

Már megint.

Azóta bámultam őket, hogy előző nap elküldte nekem. Hülyére szívattam Jasont, miközben kettőnk közül valójában én vagyok a beteg állat.

Jason dögös volt. Nem: több mint dögös. Ez a „szakállas, dús, barna hajú, szexi mosolyú, kék szemű dögös "-kategória volt. A „kockás has a strandon dögös”-kategória.

Sok krimisorozatot néztem és azonnal átvedlettem törvényszéki pszichológusba, mikor megláttam a mobilja nyitóoldaláról készített képernyőfotót.

Ausztráliai időt mutatott az órája, szóval tényleg ott volt, ahogy mondta.

A zenész dolog is igaznak bizonyult. Aránytalanul sok zenei applikációja volt. Tinder és más randiapp egy sem. Helyette Uber, Twitter és YouTube. Az alap közösségi oldalak. Rengeteg értesítés, de azt mondta, akkor landolt és pár hétig nem volt hálózata, és ez így logikusnak is tűnt, szóval el tudtam hinni a sztoriját.

Összességében semmilyen vörös riasztás nem tűnt fel, ami arra utalt volna, hogy beteges hazudozó vagy tömeggyilkos lenne. Azt pedig nagyon cukinak tartottam, hogy Tuckert tette ki háttérképnek.

A kezemet Tucker buksijára simítottam, a két füle közé, és összeborzoltam a szőrét. – Miért nem mondtad, hogy a gazdád ilyen jóképű? – Tucker közel hajolt hozzám, és hagyta, hogy megpusziljam a fejét.

Tucker megváltoztatott. Jól éreztem magam. Igazából ezer éve nem éreztem magam ilyen jól. És közben arra is rájöttem, hogy a gyásszal járó fáradtságnak köze volt az inaktív életnek, a pocsék diétának és a rengeteg koffeinnek meg cukornak.

Tucker megmozgatott. A napjaimnak végre célja lett. Pár hét múlva azonban itt fog hagyni engem, és ha arra gondoltam, hogy ismét egyedül leszek, pánik tört rám, mintha nem tudnám elképzelni, hogyan tarthatnám meg önmagam új, sokkal jobb verzióját nélküle.

Olyan közel voltam már ahhoz, hogy megtarthassam magamnak Tuckert! De miután letettük a telefont Jasonnel, azon kezdtem el gondolkodni, amit mondott: hogy elutazott, és nem is tudott arról, hogy Tucker eltűnt. Nem vagyok kutyatolvaj. Ha egy kicsit is azt gyanítottam volna, hogy egy olyan helyre megy vissza, ahol elhanyagolták, akkor eszembe sem jutott volna visszaküldeni. De egy olyan embertől mégsem vehettem el, aki szerette őt.

Josh jött be a garázs felől, a kezét egy rongyba törölgette. -Végeztem. Működik a bojler.

Rámosolyogtam. – Köszi.

– Hagynod kellett volna, hogy megvegyük neked mondta, és mélyen a szemembe nézett.

Josh olyan volt számomra, mint egy idősebb tesó. Brandon boldog lett volna, ha tudja, hogy a legjobb barátja ennyire odafigyel rám. De nem akartam ezt kihasználni. Elég volt az is, hogy Josh minden második dolgot, ami tönkrement a házban, teljesen ingyen javított meg – de a felszereléseket nem kellett megvennie. Mielőtt szóltam volna Joshnak, hogy tönkrement a régi bojlerem, vettem és házhoz szállíttattam egy újat. Máskülönben hozott volna nekem egyet.

– Ugyan már. Van pénzem – hazudtam. – Ezen a héten volt pár pluszmegrendelésem.

Hosszú ideig fürkészte az arcomat, de én nem estem ki a szerepből.

– Oké. – A telefonjára nézett. – Akkor én most hazamegyek, és hazaküldöm a bébiszittert. Kristen már úton van a vacsorával.

Szerettek etetni. Szerintem azt hitték, hogy éhen halnék, ha nem tennék. Hat hónappal korábban megmakacsoltam magam és közöltem velük, hogy egy héten maximum egyszer csinálhatják ezt. Korábban mindennap megjelentek nálam, ami már kezdett nevetségessé válni. Kisbabájuk volt és a saját életüket kellett volna élniük, nem akartam, hogy azt érezzék, felelősséggel tartoznak étem. Kristen sosem mondta volna ki, de szerintem nekik is megkönnyebbülést jelentett a változás. Talán azért, mert azt gondolta, már jobban vagyok, vagy azért, mert örült, hogy nem kell mindennap átcaplatnia ide. Megtöltöttem a hűtőszekrényt Lean Cuisines fagyasztott készkajákkal és mindkettőjüket megdöbbentettem azzal, hogy nem haltam meg alultápláltság következtében.

– Akkor majd találkozunk. – Josh átölelt, összeborzolta Tucker fülét, rám villantott egy gödröcskés mosolyt, majd elment.

A kutya visszaejtette a fejét az ölembe, én pedig hozzáhajoltam. Felkaptam a mobilom, a kamera ikonjára pöccintettem, és készítettem egy fotót. – Le merném fogadni, hogy Jason szívesen látná a vakációs képeidet – mondtam, majd bepötyögtem egy üzenetet a fénykép mellé.

Sloan: Teljesen kikészülve a kilenc és fél kilométeres

kirándulástól!

Letettem a telefont és hátradöntöttem a fejem a kanapén. A mobilom azonnal pittyent.

Jason: Gondolom, élvezte.

Újabb pittyenés.

Jason: Rólad nincs kép?

A szememet forgattam. Szexi vagy sem, mégiscsak egy idegen. Nem fogok neki képeket küldözgetni magamról.

Sloan: Gondolod, hogy a külsőm hatással van arra,

mennyire tudok vigyázni a kutyádra?

Három kis pötty kezdett el hullámozni, jelezve, hogy már gépeli is a választ. Mosolyogtam. Igazából kifejezetten jólesett dumálni vele előző nap. Felültem, magam alá húztam a lábamat, és vártam a választ. – Apád flörtöl – jegyeztem meg Tuckernek. Rám nézett azzal a kedves bronzbarna szemével, majd visszatette az állát az ölembe.

Jason: Te láttál rólam képeket. Szerintem nem olyan furcsa, hogy  szeretnék egy arcot társítani a nevedhez.

A számomra legfontosabb lényre vigyázol, és nem is tudom, ki vagy.

Elhúztam a szám. Volt abban valami, amit írt. De akkor is.

Sloan: Egy idegen vagy. Akár kalóz is lehetsz.

Ismét hullámozni kezdtek a pontok.

Jason: Ahoj, de még mennyire!

Felnevettem.

Jason: Szeretsz játszani?

Merre halad ez a beszélgetés?

Sloan: Attól függ.

Jason: Mitől?

Sloan: Attól, hogy a végén valaki részeg és pucér lesz-e.

Az olyan játékokat nem szeretem. Mindig én leszek a végén az  egyetlen józan, akinek aztán haza kell vinnie a részeg, pucér  embereket.

Jason:  Nem ilyen játékra gondoltam.

Sloan: Hallgatlak.

Jasorv. Mindennap felteszek neked egy kérdést, hogy jobban  megismerjelek. És ha nem válaszolsz valamelyikre, akkor képet kell  küldened.

A fejemet ingattam válaszírás közben.

Sloan? Milyen kérdésekre gondolsz? Eldöntendő  kérdésekre, vagy  be kell majd ikszelnem a megfelelő  választ?

Jason: LOL! Nem, ez túl alsós lenne. Igazi kérdésekre gondolok.  Bármit kérdezhetek, és neked őszintén kell válaszolnod.

Sloan: És én is kérdezhetek tőled minden nap?

Jason: Persze.

Sloan: És mi lesz, ha nem válaszolsz?

Jason: Válaszolni fogok.

Sloan: Mit szólsz ehhez? Ahány kérdésre nem válaszolsz, annyi  plusznapot maradhat nálam Tucker.

Egy ideig nem írt. Miközben várakoztam, a mennyezeti ventilátor monoton kattogott a fejem felett.

Jason: Rendben.

Sloan: Rendben.

Egy csomó perverz kérdést fog majd feltenni. Ebben szinte teljesen biztos voltam. Képeket akart látni rólam, szóval valószínűleg olyan kérdéseket igyekszik majd feltenni, amelyekre nem akarok válaszolni. De a játék túlságosan csábító volt. És tetszett az a lehetőség is, hogy ezt a jóképű férfit önmagáról kérdezhetem. Jó bulinak ígérkezett.

Jason: Készen állsz az első kérdésemre?

Sloan: Igen.

Jason: Miért nem azt fested, amit szeretnél?

Az SMS-re bámultam. Na, erre nem voltam felkészülve.

Ezt most azért küldte, hogy összezavarjon? Lehet, hogy a tegnapi beszélgetésünk alatt nagyon átment, hogy milyen furcsa a viszonyom az alkotással? Nagyot sóhajtottam. Azt kívántam, bárcsak igen-nem kérdést tett volna fel, vagy olyat, ahol beikszelhetem valamelyik választ.

Úgy döntöttem, hárítok.

Sloan: Ez komoly? Ez a kérdésed? Pazarlásnak tűnik. Na,

próbálkozz újra.

Jason: Nem akarok újrapróbálkozni.

Majd egy új SMS:

Jason: Bár nem bánom, ha képet küldesz.

Összeszorítottam a számat. – Jól van – motyogtam magam elé.

Sloan: Azóta nem készítettem saját képet, hogy a

vőlegényem két évvel ezelőtt meghalt.

A pöttyök hullámozni kezdtek. Aztán eltűntek. Majd újra felbukkantak.

Jason: Nagyon sajnálom.

Egy ideig egyikünk sem írt semmit, majd Jason küldött egy új üzenetet.

Jason: Néha az átmenet a lehető legrosszabb időszak

az életben.

Az üzenetre pislogtam.

– Igen… – suttogtam.

A pöttyök ismét hullámoztak.

Jason: Te jössz. Mi a kérdésed?

Örültem, hogy témát váltott. Nem akartam erről beszélni. A kérdésen agyaltam, majd úgy döntöttem, elviccelem a dolgot.

Sloan: Hogyan élnél túl egy zombiapokalipszist?

A pöttyök másodperceken át hullámoztak. Majd pittyent az üzenetet jelző hang, de csak egy szó érkezett.

Jason: Felhívlak.

Megcsörrent a telefon.

– Igen? – szóltam bele anélkül, hogy köszöntem volna.

– A válaszom túl hosszú az SMS-hez.

– Nagyon komolyan veszed ezt a zombiapokalipszist, mi?

– Miért, te nem? Nagyon fel kell erre készülni – felelte határozottan.

– Ja tényleg, csak idő kérdése.

Éreztem, hogy elmosolyodik, ahogy folytatódott a beszélgetés. – A túlélés azon múlik, hogy olyan helyre menj, ahol a legkisebb veszély fenyeget, ahol nincsenek sem emberek, sem zombik. Egy nagyon elhagyatott helyre kell majd mennünk.

– Mennünk?

– Neked meg nekem.

– Honnan veszed, hogy elég képzett vagyok ahhoz, hogy a zombiapokalipszis-túlélőcsapatod tagja legyek?

– Az vagy?

Gúnyosan nevettem. – Persze. De ezt te nem tudtad. Mindig anélkül adsz fontos pozíciókat embereknek, hogy megnéznéd, milyen képesítéseik vannak? Úgy tűnik, ez vall rád. – Betakargattam Tuckert, fogtam a jeges kávémat és kényelmesebb pózban helyezkedtem el a kanapén.

– Teljesen igazad van. A túlélőtáborba való besorozás feltétele egy átfogó interjúsorozaton való sikeres részvétel lesz, ahol be kell majd mutatni a túlélési készségeket és lesz fizikai állóképesség-vizsgálat is. Ez utóbbit személyesen végzem majd.

Felnevettem. Hangosan.

– Oké, vegyük úgy, hogy átmegyek minden teszten és aztán kikötünk egy vidéki… hol? Faházban? – kérdeztem, és továbbra is mosolyogva bekaptam a szívószálat.

– Igen, az észak-minnesotai telkemen, ahol a gazdaságból élnénk, míg le nem zajlik a dolog.

A szemöldököm felszaladt. – A gazdaságból élnénk? Talán értesz ehhez?

– Mit gondolsz, Tucker csak egy jóképű kutya?

– Te vadászol? Tuckerrel? – Lenéztem a kutyára. Brandon nagyon örült volna egy vadászkutyának.

A telefonban zajt hallottam, Jason egy ideig nem felelt. – Nézd meg a telefonodat!

Egy fotó jött, amin Tucker egy kis halászcsónak sarkában ül életmentő mellényben egy fodrozódó vizű tavon.

A csónak padján egy puska pihen, a kutya fölött pedig szürke felhők úsznak az égen.

Jason nem volt a fotón, ami miatt kissé csalódottnak éreztem magam. Aztán magamban is csalódtam. A kukkolója lettem ennek a gyönyörű férfinak.

Furcsa volt, hogy vonzódom valakihez, az pedig még furcsább, hogy olyasvalakihez, akivel még sohasem találkoztam. Amióta Brandon meghalt, nem is vettem észre a férfiakat. Úgy éreztem, hogy ezzel megcsalom.

– És meg is főzöd, amit megöltél? – kérdeztem.

– A hús elfogy – mondta, de úgy éreztem, kikerüli a választ.

– Az anyukádnak adod – jegyeztem meg szenvtelenül.

Felnevetett. – Nagyon jól főz. Nincs abban semmi szégyen, ha az ember az anyjának adja a húst.

– Szóval vadászol. Ismered a puskákat. Van egy bunkered az erdőben. Esélyes túlélőnek tűnsz egy zombitámadás esetére – ismertem el. – Lehet, hogy belépek a csapatodba. Bár abban nem vagyok biztos, hogyan élném át a telet Észak-Minnesotában.

– Meglepődnél, milyen meleg tud lenni a faházban a kandalló tüzénél. És bármikor felmelegíthetjük egymást.

A szemöldököm a magasba szaladt. – Ahhoz képest, hogy sosem láttál, rettentő rámenősen flörtölsz. És ha ocsmány a külsőm?

– Most azt kifogásolod, hogy kizárólag a személyiséged miatt flörtölök veled?

Ezzel megfogott. – És ha van barátom?

– Van?

Magamban vigyorogtam. – Ez a kérdés úgy hangzott, mint amit holnap akartál feltenni a felelsz vagy fotót küldesz játékunkon.

– Jaj, gyerünk már, egyetlen kérdésre igazán válaszolhatnál ingyen! Egyszerű eldöntendő kérdés. Illene tudnom, hogy Tucker egy másik férfival tölti-e az idejét, nem?

Felhorkantam. – Most komolyan úgy csinálsz, mintha ez Tuckerről szólna?

– Szerintem csak tisztáznunk kellene, hogy a kutyám nem áll-e egy ismeretlen hím befolyása alatt. Nem szeretném összezavarni őt – mondta álszigorú hangon.

A szemem forgattam és felnevettem. – Nem, nincs barátom.

– Jól van. Látod? Ugye nem volt olyan nehéz? Én is szingli vagyok. Akkor tovább is mehetünk. És milyen képesítésed van, ami alapján be kellene vegyelek az én zombi túlélőcsapatomba?

– Hol vagy? – kérdeztem. – Nincs munkád? Nem tartalak fel, miközben valami fontos dolgot kellene csinálnod?

– Most kerülöd a kérdésemet? Lehet, hogy kissé túlértékelted a saját zombiapokalipszis-túlélő képességeidet? Úgy tűnik, nem akarsz erről beszélni. Válaszolj az interjú-kérdésre, kérlek!

Istenem, annyira vicces volt!

– Ó, képzett vagyok, hidd el! Csak azon gondolkodtam, hogyan lehet az, hogy ennyi időd van telefonálni a menő filmforgatási helyszínen, ahová dolgozni mentél.

– Még csak reggel nyolc óra van. Később lesz majd dolgom, de csak délután. Van időm, hogy meghallgassam, hogyan jelentkeznél az én világvégi bandámba. És ne válts témát.

– Mit szólnál ehhez? – kérdeztem, és a másik fülemhez tettem a készüléket. – Küldök neked egy linket, amiből kiderül, miért lennék jó túlélő. De ha ezt megteszem, akkor kapok egy plusznapot Tuckerrel.

Beszívta a levegőt. – Nem is tudom. Már most is nagyon hiányzik. Az, hogy miután hazaértem, még egy napot várjak a találkozásunkra, túl nagy kérés.

– Szerintem nagyra fogod értékelni a képzettségemet – feleltem a lehető legjobb telemarketinges hangomon. – És ott van rólam egy fotó is. Régi kép, esőben készült, de ha ráközelítesz, akkor a pixelkockák alapján nagy vonalakban el tudod majd képzelni, hogyan nézhetek ki.

– Pixelek? Hm, ez szexin hangzik. Van egy ötletem: mi lenne, ha a plusznapodon együtt lennénk Tuckerrel? Elvinnénk őt valahová együtt.

Együtt? Nem voltam biztos benne, hogyan érzek ezzel kapcsolatban. – Mondjuk hová?

– Kirándulni valahová. Döntsd el te. Te vagy helyi. Nem igazán ismerek senkit LA-ban és szeretem a természetet. Jó lenne, ha valaki megmutatná a közeli kirándulóhelyeket.

Ezt átgondoltam. Szerettem volna egy plusznapot Tuckerrel. De a gondolat, hogy elmenjek valahová Jasonnel, egy kicsit ijesztőnek tűnt. Túlságosan randiszerűen hangzott. És a srác bejött nekem, ezt be kellett látnom. Szerettem beszélgetni vele. De úgy éreztem, ha elmennék vele valahová, azzal megcsalnám Brandont. Ostoba és irracionális dolog, de ezt éreztem. Viszont úgy voltam vele, hogy ha eljön az ideje, bármikor lemondhatom majd. És amúgy is: ez az én plusznapom volt.

– Oké. Megbeszéltük. Várj, mindjárt elküldöm a linket! Tartsd addig!

Megtaláltam a blogot és elküldtem neki a linket. Kristen épp ebben a pillanatban kopogott a szúnyoghálós ajtómon. Tucker felpattant, és ugatva a bejárathoz ugrott.

– Na, elküldtem a linket, de most mennem kell – mondtam sietve. – Most érkezett meg egy barátnőm. Később beszélünk, oké?

5. fejezet

JASON

♩ GIVE ME A TRY | THE WOMBATS

A szobaszerviz épp akkor érkezett meg a reggelimmel, amikor letettük a telefont Sloannal.

Töltöttem magamnak egy kis kávét és leültem az ágyra, ölemben a tányérral és a linkre kattintottam. Amikor a blog megjelent a telefonomon, csak bámultam, a villa megállt a levegőben, félúton a szám felé.

Na. Ne. BASSZ.

Az ujjaim alig mozogtak a billentyűzet felett.

Jason: Most azt akarod mondani, hogy te vagy

A Vadász Felesége?

Vártam. Nem jelentek meg a hullámzó pontok, így aztán tátott szájjal visszatértem a bloghoz.

A Vadász Felesége egy jól ismert honlap volt, tele vadhúsból készült recepttel. Vadászkörökben ez volt az egyik kedvenc forrás, ha valami jó húsos ételre vágytunk. Anyám szinte vallásos áhítattal és rendszeresen használta, mikor apa, a bátyám, David meg én vittünk haza valami zsákmányt. Mindenki, aki vadászott, követte ezt az oldalt.

Tucker levadászta magának A Vadász Feleségét, és ő lett a kutyaszittere? El sem hiszem, a kurva életbe!

Azonnal a „Rólam” fülre kattintottam és átfutottam a tartalmát. Elég rövid bemutatkozás volt.

Ha ezen az oldalon jársz, valószínűleg elképesztő mennyiségű  vadhúst vagy más cuccot halmoztál fel a hűtőszekrényedben, és  fogalmad sincs, mi a francot csinálj vele.

Olvasás közben elképzeltem Sloan hangját, és nevetnem kellett.

Azért vagyok itt, hogy segítsek. A pasim lelkes vadász, én pedig  egy fáradhatatlan szakács vagyok. Egészségedre!

A „Rólam” oldal alján, az ígérethez híven, egy kis méretű képen egy pasi vigyorgott, aki terepmintás ruhában pózolt számszeríjjal a kezében. Mellette egy tetkókkal kivarrt karú, szőke nő állt pipiskedve és csókot nyomott az arcára. Világossszürke caprinadrágot viselt fehér ujjatlan felsővel, fonott, derékig érő haján rózsaszín fejpánttal.

Próbáltam felnagyítani, de ettől a kép teljesen eltorzult. Nem igazán tudtam kivenni az arcvonásait. Csak annyit láttam, hogy szőke hajú és jó az alakja.

Ismét megnéztem a képen szereplő fickót.

Anya nemrég arra panaszkodott csalódottan, hogy A Vadász Felesége már évek óta nem posztolt semmi újat. Vajon azért, mert Sloan vadásza meghalt?

A honlapon szereplő infók alapján semmi többet nem tudtam meg arról, ki ez a nő. Minden posztot „A Vadász Felesége” néven jegyzett. Nem adta meg a vezetéknevét, így nem tudtam rákeresni a Google-on, sem az Instagramon.

Nem tartott vissza, hogy szégyentelenül le akartam őt nyomozni a neten, pont úgy, mint egy beteg állat, ahogyan ő nevezett, sőt az addigi visszafogott kíváncsiságom most szélsőséges szenvedéllyé vált. Lenyűgözött ez a nő. Teljesen kész voltam tőle.

Végiggörgettem a blogot, új szemmel nézegettem. Néhány ismerős ételnek szinte éreztem közben az ízét. Közülük sok a családunk kedvence volt. A Dr. Pepperben lassú tűzön sült vaddisznórostélyos, a bolognai szarvas, a rozma-ringos fojtott fácán. Izgalmas volt belegondolni, hogy már azelőtt is ettem Sloan ételeit, hogy találkoztam volna vele személyesen, mert ilyen értelemben már évek óta az életem része. Mintha máris ismerném őt.

Anya meg fog őrülni a hírtől! A picsába, igazából mindenki meg fog őrülni a hírtől. És épp most intéztem el egy randit ezzel a nővel. Amilyen mázlista vagyok, lottóznom kellene.

Pittyent egyet a telefonom.

Sloan: Na, bekerülök a csapatba?

Elmosolyodtam.

Jason: Ó, igen! Tuti, hogy bekerülsz. Alig várom az

apokalipszist!

6. fejezet

SLOAN

♩ FUTURE | PARAMORE

Bizonyára látszott rajtam a bűntudat, amiért olyan hirtelen raktam rá a telefont Jasonre, mert Kristen gyanakodva méregetett, miközben bejött a házba.

– Ki volt az? – Egy szatyor In-N-Out gyorskaját rakott le a dohányzóasztalomra, ledobta magát a kanapéra mellém és összeborzolta Tucker szőrét.

Azon rágódtam, hazudjak-e neki. Nem is tudom, miért. Talán azért, mert Jason férfi volt, aki nem Brandon, és emiatt emiatt bűntudatot éreztem? Csakhogy Kristen mindig látta az arcomon, mikor hazudok. Folyton átlátott rajtam.

– Jason volt az, Tucker gazdája.

Kristen szemöldöke a magasba szaladt.

Megvontam a vállam. – Nincs semmi. Visszakapja Tuckert.

Kristen tekintete ellágyult. – Tényleg? Annyira sajnálom, Sloan! Tudom, hogy nagyon kötődni kezdtél hozzá. – Egy kicsit oldalra billentette a fejét, hogy a szemembe tudjon nézni. – Most pedig hagyd abba ezt a baszakodást és mondd el, mi folyik itt valójában!

Gyanakodva néztem rá. – Nem is tudom, minek vesződöm azzal, hogy eltitkoljak előled bármit is.

– Én sem tudom.

Nagyot sóhajtva fújtam ki a levegőt. – Elkezdtünk beszélgetni.

– Beszélgetni? – Kristen vigyorgott.

– Igen. SMS-ben meg telefonon. – Aztán a homlokomat ráncoltam. – És nézd meg ezt!

Felmarkoltam a mobilomat és előkerestem a képeket, amiket Jason küldött magáról meg Tuckerről. Odaadtam a telefont Kristennek, és megvártam, hogy végignézze őket.

Hatalmasra tágult a szeme. – Ez Jason?

– Ez Jason, ja. És kedves is. Meg vicces. És nagyon-nagyon jól flörtöl.

– A kutyája pedig szuper jófej – tette hozzá Kristen.

– Igen, a kutyája pedig szuper jófej.

– És szingli?

– Igen.

– És megkérdezte már tőled mondjuk, hogy te is szingli vagy-e? – faggatott tovább.

– Igen.

Kristen ragyogó arccal adta vissza a mobilomat. – Találkoztál is vele? – Majd Tuckerre nézett. – Miért van még mindig itt a kutyája?

– Mert Jason Ausztráliában dolgozik még pár hétig. Vigyázok Tuckerre, amíg vissza nem jön.

A telefonom pittyent egyet, ránéztem. Jason írt. Kristenre pillantottam, akinek a homlokára szaladt a szemöldöke.

– Ő az? – kérdezte, és úgy vigyorgott, mint a fakutya. – Faszos képet küldött? Jól néz ki?

– Nem, nem faszos képet. Pfuuuj! – Ha azt küldene nekem, azonnal megszakítanám vele ezt az adok-kapok játékot. – Azt akarja tudni, hogy én készítem-e A Vadász Felesége-blogot.

Kristen szeme felcsillant. – Ismét posztolni fogsz?

– Nem, hosszú sztori, hogy miért jött fel a téma. – Összeszorítottam a számat. – Miért érzek bűntudatot emiatt?

– Mert Brandon óta nem randiztál. Mert egy remete lettél. Olyan lettél, mint azok a fátyolos olasz özvegyek az Óvilágban, akik feketét viseltek és Szűz Mária-gyertyákat égettek, meg a rózsafüzérüket morzsolgatták és…

Nevetve hozzávágtam egy párnát.

– De most komolyan, Sloan. Egy dögös bombázó vagy. Egy gyönyörű, tehetséges csaj, aki megérdemli, hogy ismét boldog legyen. Ennek a visszavonult életnek semmi értelme.

– Hű, végre kiderül, mit gondolsz rólam.

– Nem, Sloan, ezt most komolyan mondom. Joshsal erről beszéltünk pár napja. Azt találtuk ki, hogy közbe fogunk avatkozni. Megbeszéltük, hogy ha lejár a két év, nem hagyjuk tovább, hogy az életed egy Brandon-szentéllyé váljon. Elég volt.

Fáradtan néztem rá. – Nem én döntöttem el, hogy így érezzem magam, Kristen.

– Ó, hogy a picsába ne! Te voltál annak idején a legelszántabb ember, akit ismerek. A galériák harcoltak a képeidért. – Körbenézett a nappaliban, és mikor a szeme megakadt a legújabb, rendelésre készített képemen, szemrehányó tekintettel nézett rám. – Erről beszélek, a kurva életbe. Mi a szar az? Egy űrhajós macska, baszki?

Úgy éreztem, elvörösödik az arcom.

– Őrülten tehetséges festőművész vagy. Nézd meg, milyen szarokat festesz! Te választottad ezt.

Sóhajtottam. Igaza volt. Teljesen igaza volt.

– Ez a szar boldoggá tesz? Miért nem festesz olyasmit, amit szeretnél? Fesd le Tuckert. – Kristen a fejét csóválta. – És az a fickó? Megmászhatnád, mint egy fát. Vagy legalább rázd meg a lombját. Nézd meg, milyen mogyoró potyog le róla!

Felnevettem. Aztán az ajkamba haraptam. – Oké. Igazad van. Megpróbálom.

– Le kell feküdnöd valakivel. Keress egy fickót, aki úgy basz meg, mint aki most szabadult a börtönből. Ó! És csináltassunk neked brazilgyantát! – szúrta közbe váratlanul. – Igazítsuk meg azt a puncifazont! Legyen a cuncid friss és csini!

Rémülten hátráltam, nem is tudtam, hová nézzek hirtelen.

– Úristen, ne!

– De. Meghívlak. Azt akarom, hogy eltűnjön onnan minden kis pókhálódarabka.

A szemhéjam ugrott egyet. – Olyan rémes vagy.

– Kinyomtam ebből a testből egy kis emberi lényt. A puncim tropára ment. Most már kénytelen leszek a te puncusodon keresztül élvezni az életet.

Mindketten felnevettünk.

– Ha beleegyezek, megígéred, hogy nem mondod ki többet a „puncus” szót?

Kristen majdnem este tizenegyig maradt. Küldtem Jasonnek egy rövid SMS-t, amiben megkérdeztem, bekerülnék-e a zombi túlélőcsapatába. Azt mondta, be. Ez volt az utolsó csetelésünk aznap.

Másnap reggel Tucker fél nyolckor ébresztett. Ez volt a másik jó dolog Tuckerben: hogy sosem hagyott az ágyban fetrengeni. Nyolc előtt mindig ki akart menni, és ezt időben a tudomásomra is hozta. Miután kivittem, már nem tudtam visszaaludni, úgyhogy ébren maradtam és belekezdtem a napba. Korábban délig aludtam, vagy még tovább. De most örültem, hogy enyém a reggel. Több napfényes óra jutott így nekem és a nap mindig jobb kedvre derített.

Meglepetésemre a telefonom pontban kilenckor rezgett. Jason írt.

Az fordult meg a fejemben, hogy talán szándékosan várt kilencig, nehogy túl korán küldjön nekem SMS-t. Elmosolyodtam, ahogy magam elé képzeltem, hogy ott ül, figyeli az óráját és várja azt a percet, amikor már üzenetet lehet írni.

Jason: Fenn vagy?

Sloan: Igen. A kutyád nem szeret sokáig aludni. Hány

óra van nálad?

Jason: Hajnali kettő, csütörtök. Most értem vissza a

szállodába. Ott még szerda van, ugye?

Sloan: Igen. Hosszú éjszakád lehetett.

Jason: Meghallgatás. Na és ki látogatott meg tegnap?

Szóval ezen kattogott. Elmosolyodtam.

Elsápadtam. Aztán pánikba estem. Erre most mit válaszoljak?, agyaltam. Igen, beszéltünk, és a legjobb barátnőm azt javasolta, hogy másszalak meg, mint valami fát és keressem meg a mogyoróidat? Utána pedig a puncimról beszélgettünk? Természetesen hazudnom kell, döntöttem el. De túl erős volt a bűntudatom ahhoz, hogy valami hihető dolgot találjak ki csak úgy, a semmiből. Épp a választ mérlegeltem, amikor újabb SMS jött.

Jason: Értem, szóval beszéltetek.

A hüvelykujjam akcióba lendült.

Sloan: Nem.

Jason: Hazudsz. Ha nem rólam beszéltetek, akkor miről?

Sloan: Lehet, hogy megemlítettelek téged, csak úgy

mellékesen, teljesen semlegesen. És röviden.

Jason: Elmondtad neki, hogy randizni fogunk?

Sloan: Az nem randi lesz.

Mert nem. Ugye?

Jason: Te minek neveznéd?

Bosszúsan a magasba lendült a kezem.

Sloan: Egy találkozó.

Jason: Hú. És hogy fogok én ebből randit keríteni?

A körmömet rágtam. A pontok hullámoztak, én pedig vártam, mit tud felelni erre az elutasításra.

Jason: Azért, ha majd beszélek róla a barátaimnak, én randinak fogom  nevezni. Nem állíthatsz meg. Szó szerint semmit nem tudsz tenni ez  ellen.

Felnevettem. Ez a srác teljesen kész volt! Az biztos, hogy önbizalomnak nem volt híján.

Úgy döntöttem, hogy a Kristennek tett ígéretemhez híven kicsit közelebb engedem őt magamhoz.

Sloan: 26 éves vagyok.

Jason: Egy újabb ingyen infó! Én 29. Melyik gimiben érettségiztél?

Elvigyorodtam. Nagyon sunyi.

Sloan: Szép próbálkozás. Ha elárulnám, le tudnád guglizni az  évkönyvemet és kiderítenéd a vezetéknevemet.

Jason: Ha elárulod a vezetéknevedet, én is elárulom az enyémet.

Sloan: Nem.

Jason: Ez egy nagyon szép vezetéknév.

Sloan: Ugye? Bocs, de nem fogom elárulni.

Jason: Felelsz vagy mersz?

Sloan: Nem.

Jason: Megpörgeted az üveget?

Most már kacagtam.

Jason: Monopoly???

Sloan: Oké, abban benne vagyok, egy nap Monopolyzhatunk.

Jason: Na, kezd izgalmasabbá válni a dolog.

Nem tévedett.

7. fejezet

JASON

♩ TALK TOO MUCH | COIN

Az a rohadt időzóna Melbourne és Kalifornia között kibaszott velem. Bár azt mondhatnám, hogy jetlagtől szenvedtem, de a helyzet az volt, hogy fenn kellett maradnom késő éjszakáig, hogy írni tudjak Sloannak anélkül, hogy felébreszteném az éjszaka kellős közepén. Az új kedvenc elfoglaltságom az lett, hogy őt piszkálom.

Csütörtökön jóformán egész nap cseteltünk és SMS-eztünk, pénteken azonban meghallgatásokra és hangpróbákra kellett mennem. Sloan küldött egy fotót Tuckerről, én pedig egy szóval válaszoltam neki. Aztán egy másodperc szabadidőm sem maradt, csak vacsora után. Ausztráliában ekkor volt este hét, Sloannál pedig hajnali egy.

Mikor szombat reggel felébredtem, az éjjeliszekrényen heverő mobilom után nyúltam. Alig tértem még magamhoz, ahogy bepötyögtem az üzenetet.

Jason: Itt egy új nap, és van egy új kérdésem.

A hullámzó pontok nem jelentek meg, és mikor a telefon megcsörrent, láttam, hogy Ernie hív.

– Szép jó reggelt a világ másik végében! A körülményeket elnézve arra következtetek, hogy ma még nem olvastad az e-mailjeidet. – Hallottam, hogy a vonal túlsó végén fúj a szél, tehát Ernie valószínűleg a kupéjában ült, lenyitott tetővel. – Figyelj, légy szíves ne borulj ki nagyon! Ausztrália tizenöt órára van innen és nem tudok ott lenni veled, hogy elrángassalak a szakadék szélétől.

A picsába! Felültem az ágyban és kihangosítottam a telefont. Megnyitottam az e-mailt, egy pillantást vetettem a csatolmányra, és megráztam a fejemet. – Nem. Én írom a saját dalszövegeimet. És én éneklem a saját dalszövegeimet, Ernie.

– Tudom, hogy te szoktad és most egy nagy rakás gőzölgő lószar, de beszéltünk már erről.

– Beszéltünk arról, hogy más írja a zenémet? – A képernyőre bandzsítottam. – Mi a szar ez? Valami popdalocskának tűnik. Olyan rímek vannak benne, hogy „szivi” meg „pici”. Én ilyen baromságot nem énekelek.

A telefonon keresztül autótülkölést hallottam, majd Ernie hangját, hogy valaki baszódjon meg. Az ügynököm úgy vezetett, mint egy őrült. – Figyelj, szükséged van egy erős crossover-slágerre. Én szeretem az indie rockot. Nagyon jó hallgatni, amikor elbújok az asszony elől és elszívok egy kis füvet, de ez a cucc nem hoz neked soha platinát. Ha olyan híres akarsz lenni, mint Don Henley, ahogy mondtad, akkor el kell vállalnod pár crossover-slágert: így működik a tömegpiac.

– Ja, ezt értem – feleltem –, de azt hittem, én írhatom majd a zenémet.

– Azt már megpróbáltuk. Semmit nem írtál az elmúlt hat hónapban és a kiadód kezd egy kicsit ideges lenni. Tudni szeretnék, hogy kapnak valamit a befektetéseikért cserébe. Most már egy ágyban vagy ezekkel az emberekkel, ideje, hogy egy kicsit megcsikizd a golyóikat. Hazudj nekik. Mondd nekik azt, amit hallani akarnak, hogy át tudsz billenni és elénekled, amit kérnek, aztán pedig majd írsz valamit, amitől lerepül a kibaszott zokni a lábukról, bekapják a csalit és attól kezdve te irányítasz. Ennyi.

– A picsába – motyogtam. – És mi van, ha semmi olyat nem tudok írni, amitől lerepül a kibaszott zoknijuk? Akkor mi lesz?

– Akkor lesz két dalod egy tízszámos albumon és a fennmaradó résszel azt csinálsz, amit akarsz. Nézd, neked meg a kiadódnak ugyanaz a célotok: lemezt adjatok el. Ha nem tudsz előállni ehhez szükséges anyaggal, akkor ők adnak neked hozzá alapanyagot. Ez a partnerség lényege. Tudom, hogy művész vagy, meg hogy ez a te tereped, és az, hogy olyasvalamit énekelj, amit nem te írtál, olyan érzés, mintha azt kellene kiválasztanod, milyen nemi betegséged legyen, de te a nagyfiúkkal akartál játszani és most eljött a játék ideje. Ideje felkötnöd a nagyfiúnadrágot. – Két rövid dudálás. – Vigyorogsz és megcsinálod, mégpedig tudod, miért? Mert egy kibaszott profi vagy, azért. – Egy újabb hosszú, fülsüketítő dudálás.

Az ágy végében álló komódon állt a tévé, felnéztem és a fekete képernyőn visszatükröződő képmásomat bámultam. Nem tudtam írni. Valami dalszövegírási szorongás vett erőt rajtam. Korábban sosem kellett parancsra komponálnom, és a tudat, hogy várnak rá, egyszerűen elszívta minden energiámat. A filmzene valahogy gépiesen kijött belőlem, az is éppenhogy, és az albumon valójában három jó dal volt csak, amit Lola Simone-nal közösen írtunk – jobban mondva, inkább ő. Két héten át csak túráztam Új-Zélandon abban a reményben, hogy az egyedülléttől beindul majd a kreativitásom, de még az sem segített rajtam.

Nem volt bajom a kollaborációval. Az sem volt teljesen ellenemre, hogy olyasvalamit énekeljek, amit nem én írtam – de a dalnak szupernek kellett lennie. A magaménak akartam érezni, és arra vágytam, hogy zseniális legyen. Márpedig ez nem volt az.

A halántékomat nyomkodtam. – Utálom ezt.

– Hm, hát a pénz és a hírnév majd talán vigaszt nyújt.

Ismét a dalszövegre néztem és összehúztam a vállam.

Még kimondani sem volt kedvem, hogy elénekelném ezt. De mi más választásom lehetett volna? Nem akartam, hogy azt lássák, nem lehet velem együttműködni, és különben sem tudtam előállni helyette semmi mással.

– Oké – köptem ki, mintha a szónak rossz íze lett volna a számban.

– Ez a beszéd! A koncerteden lesz pirotechnika és köd.

– Mi van?

– Remélem, szereted a konfettit is. Megmondom nekik, hogy benne vagy és izgatottan várod az indulást. Hé! A saját sávodban menj…

A hívás megszakadt.

Nagyot sóhajtottam. Mikor fellépek, a színpadon nincs más, csak a szpotfény, egy bárszék meg a mikrofon. Nem vagyok oda a kellékekért meg a színházi elemekért, és rohadtul biztos vagyok benne, hogy nem fogok elénekelni egy nyomi popdalt, amit nem én írtam.

Ernie figyelmeztetett erre. Mikor aláírtam a lemezszerződést, tudtam, hogy ez a nap eljön egyszer, és hogy kompromisszumot kell majd kötnöm a munkámmal kapcsolatos elképzeléseim miatt. De most úgy éreztem, többről van szó. Mintha a rohadt lelkemet kellett volna eladnom.

Az ágyra hajítottam a mobilomat, felálltam és lezuhanyoztam. Aztán csináltam magamnak egy kávét a kis kávéfőzővel és kiültem az erkélyre a csészével.

A szobám a Marvel Stadionra nézett, ahol másnap léptem fel. Az emberek kis hangyákként mászkáltak körülötte a szemerkélő esőben, csak üveg és beton, amerre a szem ellát. Fák sehol. Mindössze a nedves aszfalt szaga.

Nagyon szép volt az a hotel. Kellemes berendezés, jó szolgáltatások. Nem mintha válogatós lettem volna a szállással kapcsolatban. Egy kanapén is simán el tudtam aludni, ha eltakartam az arcom a karommal. De jólesett ez a kis változatosság – ami azzal járt, hogy leszerződtem egy nagy zenei kiadónál és kaptam tőlük egy személyes turnémenedzsert is. Ingyenes szobaszerviz, top minőségű stúdiók, súlyos fizetési előlegek, repülés első osztályon – csupa olyasmi, ami általában nem hoz lázba, de azért jólesett kicsit flancolni.

Lemondóan sóhajtottam egyet. Ernie-nek igaza volt: ez egy adok-kapok felállás. Túl sok ideig voltam független zenész és egyszerűen nem szoktam hozzá, hogy mások mondják meg nekem, mit és hogyan csináljak.

Ideje volt, hogy beleszokjak ebbe.

Sloan még mindig nem írt.

A korlátnak támaszkodtam, és ismét a mobilomra pillantottam, mert mi van, ugye, ha jelzett, csak épp nem hallottam. Ellenőriztem még egyszer, hogy elment-e neki a legutóbbi SMS-em. Igen, és olvasta is.

Sosem várt ilyen hosszú ideig a válasszal.

Mikor aztán jött egy üzenet Lolától egy fotó társaságában, amin a mellbimbóját nyalja, még idegesebb lettem. Új telefonszáma volt. Már megint. Már az előző kettőt is letiltottam. Mivel semmi értelme nem volt annak, hogy az újabb és újabb telefonszámait blokkolom, sejtettem, hogy az lesz ennek a vége, hogy én cserélek számot.

Kitöröltem a fotót és mérgemben úgy döntöttem, elmegyek a konditerembe.

Nem volt aznapra semmi programom. Igazából már vártam ezt a napot, mert végre szabadon zavarhattam Sloant, amikor csak jólesik. Az eszembe sem jutott, hogy talán ő nem ér rá erre – vagy hogy őt nem hozza lázba ez a lehetőség.

Lola SMS-e és az Ernie-vel való beszélgetés közben nem csináltam semmit, a délelőtt totál értelmetlenül telt. Most jöttem csak rá, mennyire vártam már, hogy mindennap Sloannal évődjek, de kezdtem úgy érezni, hogy neki közben elment a kedve. Olyan vicces lány volt! Imádtam beszélgetni vele. És azt is szerettem hallani, mi újság van Tuckerrel – bár az feltűnt, hogy sokkal kevesebbet érdeklődnék iránta, ha szegény még mindig Monique-kal lenne.

Épp a futócipőmet kötöttem be, mikor a telefonom pittyent egyet. Magam felé fordítottam a képernyőt és elmosolyodtam.

Sloan: Ne hidd azt, hogy két kérdést is feitehetsz csak

azért, mert a tegnapi elmaradt.

Lerúgtam magamról a cipőt, visszamásztam az ágyba és vigyorogva a fejtámlához dőltem.

Jason: Van időd arra, hogy fehívjalak?

A pontok hullámozni kezdtek. Basszus, imádtam azokat a pontokat.

Sloan: Persze.

A telefonkagyló-ikonra nyomtam és a fülemhez szorítottam a készüléket. – Szóval elrabolsz tőlem egy kérdést csak azért, mert olyan gáláns úriember voltam, hogy nem hívtalak fel hajnali egykor, hogy feltegyem neked? – húztam az agyát, amint felvette.

– Szerintem egy igazi úriember, aki valóban jobban meg akar ismerni engem, időt tudott volna szakítani egy SMS-re, amiben felteszi a kérdését, egy emberi időpontban.

– Nagyon nem értem rá tegnap.

– Számomra úgy hangzik, nem voltál eléggé motivált tegnap. Egy SMS csak egy másodpercbe kerül. Most azonban nincs más választásom, mint hogy megbüntesselek.

A hangja játékosan csengett, de attól még éreztem, hogy nem lesz velem kíméletes. Lehet, hogy esetleg, de tényleg, csak esetleg egy icipicit dühös volt rám amiatt, hogy elhanyagoltam őt előző nap? A gondolat mosolyt csalt az arcomra. – Mit tehetek, amivel kiengesztellek? Add meg a lakcímed és küldök neked virágot. Melyik a kedvenced?

– A napraforgó. És ki van zárva.

– Valamiért sejtettem, hogy ezt fogod mondani.

– Tudtad, hogy ezt fogom mondani. Szóval, mi a mai kérdésed?

Nem is kellett gondolkodnom ezen. – Mit mondtál a barátnődnek, Kristennek rólam?

Sloan erre felnyögött. – Azt hiszem, inkább küldök magamról egy képet.

– Hű, ennyire rosszakat?

– Ha visszaadom az elkobzott kérdésedet, akkor megváltoztatod ezt?

– Biztos, hogy nem.

Sloan sóhajtott egyet, én meg magamban kuncogtam. Aztán felajánlottam neki egy mentőötletet. – Tudod, mit? Ha beleegyezel abba, hogy a Tuckerrel közös kirándulásunk randi lesz, akkor felteszek egy másik kérdést helyette. Vagy továbbra is találkozónak nevezheted, de akkor el kell mondanod, hogy miket mondtatok rólam a barátnőddel. Vagy küldhetsz egy képet is magadról. Nekem mindhárom jó. Igazából nem is tudnám eldönteni, melyiket választanám szívesebben, mind annyira jó.

Felnevetett. – Nem fogod ezt feladni, ugye?

– Nem.

– Tudod, mit? Inkább elmondom, mit mondtam rólad, mivel valójában nagyon keveset beszéltem erről. Megmutattam neki a fotódat. És elmeséltem, hogy SMS-ezünk és beszélgetünk. Meg hogy vissza akarod kapni Tuckert. Ennyi. Rossz kérdést tettél fel. Inkább azt kellett volna megtudakolnod, mit válaszolt Kristen arra, amit meséltem. Na, az szaftosabb lett volna.

– Megmutattad neki a fotómat'? – kérdeztem vigyorogva.

– Igen.

– Miért?

– Mert a legjobb barátnőm, és rólad beszélgettünk – telelte.

– Akkor egyetértesz azzal, hogy milyen sokat segít az embernek, ha van a másikról fotója?

– Tudom, mire akarsz kilyukadni, de nem fog működni.

– Nekem is van ám egy legjobb barátom, tudod? Cooper, a pultos odalenn, ő is nagyon szívesen látna egy fotót arról a nőről, akiről sztorizgatni szoktam neki.

– Hát, akkor Cooper jól teszi, ha segít neked jobb kérdéseket kitalálni, nem?

A tarkómra tettem a kezemet, úgy vigyorogtam. – Állítsd be a fotómat háttérképnek.

– Mi van? Nem!

– De, csináld! Kérlek!

– Nem. Tucker a háttérképem. És örülök neki, hogy ő a háttérképem. Az apja véleményével ellentétben Tucker nagyon is jó magaviseletű kutya.

– Hát, köztünk szólva, Tuckernek nem találkozója van, hanem randija.

Sloan erre felnevetett.

Bekopogott a takarító, leugrottam az ágyról, ajtót nyitottam, udvariasan elküldtem és kiraktam a kilincsre a Ne zavarjanak-jelzést. Fogtam egy üveg vizet a minibárból és visszamásztam az ágyba.

– Na, és mit csináltál tegnap, ami miatt annyira elfoglalt voltál, hogy kihagytad a napi kérdést is? – folytatta.

– Hangpróba és meghallgatás volt. Aztán együtt vacsoráztam az együttessel – feleltem, miközben lecsavartam az üveg kupakját.

– Ó, van egy együttesed?

– Nem, én magányos farkas vagyok. Azzal a bandával vacsoráztam, akikkel együtt dolgozom majd holnap este.

– És kik azok?

Vasárnap mi voltunk a The Black Keys előzenekara, de ezt nem mondhattam el Sloannak. Hivatalosan megfogadtam, hogy nem árulom el neki, hogy ki vagyok és miből élek. Nem akartam, hogy ez elterelje a figyelmét a személyiségemről. Megtanultam már a leckét Monique-tól. Nem fogok neki hazudni, gondoltam, csak arról lesz szó, hogy amit lehet, megtartok magamnak a munkámmal kapcsolatban.

– Á, valószínűleg sosem hallottál róluk – válaszoltam. Aztán témát váltottam. – Szóval anyám nagyon izgatott, hogy megismertem A Vadász Feleségét.

– Tényleg? Használja a honlapot?

– Igen, rajong érte. Egy csomó ételedből ettem már. Hol tanultál meg főzni?

– Az anyámnak van egy cateringes cége. A Warner Bros épületében bérel egy kis büfékocsit. Kislány koromban folyton segítettem neki.

– És sok vadhúst szolgál fel?

Szinte el is tudtam képzelni, hogyan húzódik mosolyra a szája. Szinte. Bárcsak láttam volna már róla egy képet!

– Nem, de ha egyszer rájön az ember, milyen a hús íze, nem nehéz dolgozni vele – mondta.

Bólogattam. – Ez igaz. Épp ezért olyan népszerű az oldalad.

– Miért, az?

– Most viccelsz velem? Mindenki használja. Miért nem frissíted már?

Egy ideig hallgatott. – Brandonnal, a vőlegényemmel sütöttem-főztem annak idején abból, amit hozott. Motorbalesetben halt meg két évvel ezelőtt. Egy ittas sofőr ütötte el. Azóta nem blogolok.

Hallottam, hogy a hangja feszült, és bekapcsolt bennem az ösztön, hogy megvédjem őt – ami fura volt. Alig ismertem Sloant. De nem tetszett, hogy ezen kellett keresztülmennie. Miért mindig a jó emberekkel történnek a legszörnyűbb dolgok?

– De azért még főzöl más ételeket? – kérdeztem, hogy kicsit elkanyarodjunk a témától.

– Nem igazán. Már nem élvezem úgy.

– De ha nem főzöl, akkor mit ettél mondjuk ma?

– Hm. Még mindig van egy csomó pénz az ajándék kártyáimon, amiket karácsonyra kaptam, úgyhogy elmentem a Starbucksba kávéért – válaszolta. – Aztán átugrottam Kristen házába úszni. Van egy kisbabájuk. Görögdinnyét ettünk, aztán sajtos makarónit ebédre. Kristen csinálta, úgyhogy a sajtos tészta nagyon tocsogós volt.

– És hol volt Tucker? Egyedül hagytad őt otthon, magányosan egy kis szekrénybe zárva?

– Á, úgy érted, egyedül hagytam-e a ládájában?

A válaszcsapás mosolyt csalt a képemre.

– Nem, velem jött és ő is úszott. A Starbucksban pedig kapott egy puppuccinót.

A homlokomat ráncoltam. – Egy mit?

– Puppucinót. Egy csésze tejszín kutyáknak.

– Létezik ilyen?

– Igen. Egy csomó ilyesmit kérhetsz az éttermekben a kutyáknak. Például fagyit is, ha nincs bennük vanília. És van egy cukrászda, a Nadia Cakes, ott is voltunk már együtt, és nekik van kutyacupcake-jük, amit hozott alapanyagból készítenek.

Csak lestem. – Nahát, Tucker tényleg vakációzik!

– Nem véletlenül fizetsz nekem egy rakás pénzt a kutyaszitterkedésért.

– Többet is fizetnék.

– Kevesebbért is megtenném.

Mosolyogtam, és még egy párnát raktam a hátam mögé.

– Ki foglak hangosítani. Várj – mondta. – Dolgoznom kell közben és szükség van a két kezemre.

Hallottam, hogy pakolászik.

– Mit festesz?

– Akarod látni? – kérdezte, és sokkal távolabbról hallatszott most a hangja.

– Igen, naná.

– Várj akkor, küldök egy képet róla. Nagyon béna. Röhögni fogsz. Tessék.

Kihangosítottam én is a mobilomat, és a képre tapintottam, amit küldött. – Ez egy… űrhajós macska?

– Mondtam, hogy béna.

Belenagyítottam. – De nagyon szép munka! Ez… egy macska feje egy űrhajós testén?

– Ühüm. Szabadúszóként bedolgozom egy cégnek, akik bárki háziállatának fejét ráretusálják különböző mintákra. Aztán elküldik egy festőnek, hogy fesse meg. Nem mindig űrhajós macskákról van szó. Néha pókerező kutyák is akad nak. – Nevetett.

Oldalra biccentett fejjel vizsgáltam a képet. – Azért az elképesztő, hogy meg tudod ezt festeni. Szívesen megnézném azt is, mi az, amit a saját kedvedre festesz. Láthatóan nagyon tehetséges vagy. – Teljesen őszintén mondtam. Tényleg baromi jól festett.

– Sokkal könnyebb úgy dolgozni, ha megmondják, mit kérnek, mint inspirációt találni. Van egy Etsy-boltom is amúgy. Csupa hülyeséget árulok.

– Le kellene festened Tuckert. Ahogy kacsára vadászik a csónakból – ajánlottam, és elvettem az éjjeliszekrényről a szobaszerviz menüjét. A reggeli ajánlatokat nézegettem.

– Kristen is ezt mondta. Akcentussal beszélsz, tudsz róla?

Felnéztem. – Tényleg?

– Igen, úgy mondod, hogy „csaúnak”. Aranyos. Tetszik.

Ez volt az első bókja. Mostantól nagyon büszke leszek a minnesotai akcentusomra, döntöttem el.

– És mit szoktál csinálni festés közben? Zenét hallgatsz? – kérdeztem.

– Az ID-csatornát nézem. Megtörtént bűneseteket dolgoznak fel.

– Ááá, hát ezért gondoltad azt, hogy gyilkos vagyok.

– Mit mondtál, hány hold földed van vadászni?

– A családomnak van egy kétszáz holdas földje Észak-Minnesotában – feleltem. – Miért?

– Na, tessék! A tökéletes hely hullák elrejtésére. Le merném fogadni, hogy van egy vadászházad is, amit csak kívülről lehet zárni, meg minden.

Nevetgélve átvetettem az egyik bokámat a másikon. – Szerinted tényleg pszichopatának tűnök?

– Ted Bundy is jóképű férfi volt. És karizmatikus.

– Ezt most bóknak veszem, mert olyan, mintha azt mondtad volna, hogy jóképű és karizmatikus vagyok. De a legtöbb pszichopata kegyetlenül bánik az állatokkal, nem? Azt hiszem, Tucker is egyetértene azzal, hogy sosem emeltem rá kezet dühből.

– Hm – hümmögött. – Hát, ez ellentmond a tipikus sorozatgyilkos-személyiségtípusnak. Hacsak nem arra használod Tuckert, hogy elcsábítsd az áldozatokat.

Mosolyogtam. – Igazi csajmágnes, igaz?

– Le merném fogadni, hogy remek gyilkoló páros válna belőletek.

– Nem, eddig csak egy lányt hozott haza, de azt is megtartotta magának.

Sloan hallgatott, én pedig gondoltam, hogy a szemét forgatja épp.

– Na, készen állsz, hogy feltegyem a napi kérdésemet? -kérdezte vidám hangon.

– Jöhet.

– Mi volt a legszebb dolog, amit valaha egy idegenért tettél?

Jó kérdéseket tett fel, és erre nem is volt könnyű választ adni. – Csontvelőt adományoztam.

– Hű. Tényleg? Ez elég nagy dolog. Hogy került erre sor?

Tucker mászkált a háttérben, hallottam ahogy a karmával kopog a padlón.

– Hallom Tuckert – jegyeztem meg.

– Ó, igen, kicsit hosszú a karma. Azt terveztem, hogy holnap elviszem a PetSmartba és levágatom neki. És lassan elfogy a kajája is.

– Tartsd majd meg a blokkokat, hogy ki tudjak fizetni mindent.

– Jó, jó – felelte. – Szóval, csontvelő. Mesélj!

– Rendben. Egy kis faluban nőttem fel Észak-Minnesotában, egy háromezer fős településen. Szóval mindenki ismert mindenkit. Volt egy kislány, aki leukémiás lett, szóval a falubeli népek…

– „A falubeli népek?" – Úgy hallottam, ez tetszik neki.

– Igen, „falubeli népek”, mi ott így beszélünk.

Sloan ezen felnevetett. Tetszett a nevetése. Zene volt a füleimnek.

– A falubeli népek közül sokan regisztráltak a donorközpontban, mert a kislánynak csontvelő-átültetésre volt szüksége. Végül kapott egyet. Senki nem tudta meg, kiét. De én továbbra is a rendszerben maradtam és végül szóltak, hogy az adataim passzolnak egy limfómás srácéval. Úgyhogy felajánlottam neki a csontvelőmet.

– És mindketten élnek? – kérdezte.

Bólintottam. – Élnek. A srác ismerősöm a Facebookon. Már négy éve tünetmentes. És Emily is. Most érettségizett.

– Hű, hát te… igazán nagylelkű vagy!

Megvontam a vállam. – El sem tudom képzelni, hogy milyen lehet ilyen betegnek lenni és tudni, hogy nincs más lehetőséged. Egy nap majd talán értem is megteszi valaki. Valaki, akit mondjuk szeretek.

Egy kis hallgatás következett, és mikor Sloan újra megszólalt, mosolygós volt a hangja. – Na és mivel szórakoztattad el magad abban a háromezer fős faluban?

Az ujjamat piszkáltam. – Télen lékhorgászattal meg kutyaszánazással. Kenuzással. Tíz évig túravezetőként dolgoztam a Boundary Waters rezervátumban. Az apámnak van egy kölcsönzőcége, ami kirándulásokat is szervez, az Outfitting Company.

– És az anyukád? Ő mit csinál?

– Ő háztartást vezet. És besegít a kölcsönzőben nyáron, ha nagy a forgalom.

Sloan ezen halkan nevetett. – Akkor igazi északiak vagytok, mi? Láttál már jávorszarvast?

– Láttam jávorszarvast, farkasokat, az északi fényt…

– Ó, egyszer úgy szeretném látni az északi fényt! Rajta van a bakancslistámon.

– Igen? És még mi van rajta?

Hümmögött. – Szeretnék puha páncélú rákot enni. Ó, és el szeretnék menni Írországba. A tiéden mi van?

Ha tegnap kérdezte volna valaki, azt feleltem volna, hogy „játszani a Hollywood Bowlon”. De aznap? – Az, hogy elvigyelek randizni.

8. fejezet

SLOAN

♩ THIS CHARMING MAN | THE SMITHS

Tucker imádta a PetSmartot. Ahogy megérkeztünk a parkolóba, már nyöszörgött, hogy engedjem ki. Aztán kiugrott a kocsiból és a boltig rángatott engem, miközben majdnem megfojtotta magát. A lelkesedését látva nevetnem kellett, de nem csak ez csalt mosolyt az arcomra aznap. Jason is jó hatással volt a hangulatomra.

Az előző napot végigbeszélgettük. Az egész napot. Mikor a hotelszobája tévéjén elkezdődött a Harcosok klubja, megkerestem a filmet a Netflixen és együtt néztük, miközben végig dumáltunk. Háromszor merítettem le a mobil aksiját, végül aztán inkább lefeküdtem az ágyra, a töltőt a konnektorba dugtam és csak valamikor éjfél után tettük le.

Hivatalossá vált: teljesen belehabarodtam Jasonbe.

Ő gyerekkorában fát vágott az erdőben, míg én egy olyan gimnáziumba jártam, ahová szinte többen jártak, mint ahá-nyan az ő falujában laktak. Nyáron turistákat vitt kenutúrákra a vadonba, miközben és tizennyolc éves koromig szépségversenyekre jártam és a plázában dolgoztam. Valahogy mégis összeillettünk. Annyira jól kijöttünk, hogy az őrület.

Tényleg egy őrület volt.

Elegem lett abból, hogy nem tudja, hogyan nézek ki. Mi lesz, ha nem is tart majd csinosnak? Mi van, ha majd az első találkozásunkkor azt mondta, hogy „ó”? Le akartam nyelni most már a keserű pirulát és küldeni neki egy fotót, de addigra teljesen rápörögtem erre a témára. Az előző napi beszélgetés alatt Jason folyamatosan azt mondogatta, hogy randizni szeretne velem.

Délután egy óra körül járt és még mindig nem hallottam felőle semmit, bár Melbourne-ben még korán volt. A délelőttöt azzal töltöttem, hogy a külsőm miatt aggodalmaskodtam. Hirtelen elkapott a vágy, hogy két év kihagyás után végre kezdjek valamit a kinézetemmel.

Tudtam, hogy már csak egy hét és Jason visszatér Kaliforniába. Ez azt jelentette, hogy már csak hét napom maradt. Olyan rég nem foglalkoztam már a külsőmmel, hogy fogalmam sem volt, hogyan kezdjek bele. A hajamat mindig kontyba fogtam össze, a lábujjkörmömet nem festettem, az arcomat pedig nem érte más, csak víz és egy kis szappan napi kétszer. Ez a fickó azzal zsarolt, hogy küldjék neki képet magamról, de egyáltalán nem álltam készen a küldetésre.

– Túldrámázod – jegyezte meg Kristen délelőtt, mikor félig pánikolva felhívtam. – A hajad sosem nézett ki ilyen jól. Évek óta nem érte hőkezelés. Le vagy sülve, az alakod pedig mindig is tökéletes volt. Nyugi, dögös vagy. Hidd el, megmondanám, ha egy ronccsá váltál volna.

Ettől egy kicsit jobban éreztem magam. Kristen tényleg megmondaná. Gyakorlatilag sosem játszotta meg magát.

Aznap délelőtt kiszedtem a szemöldököm és kértem egy időpontot a fodrásznál, hajnyírásra. Feltettem egy fogfehérítő csíkot meg egy agyagmaszkot, és utána már nem éreztem magam olyan levertnek. De még így is idegeskedtem. Brandon óta egyáltalán nem érdekelt, mit gondolnak rólam a férfiak, és hirtelen teljesen rápörögtem erre. Mintha két év után előszedtem volna a szekrényből egy poros partiruhát, ami ott hevert a földön és most abban a reményben simogatnám, hogy még jó rám és nem tették teljesen tönkre a molyok.

Elvittem Tuckert a bolthoz közeli kutyakozmetikushoz és miközben a pultnál vártam, hogy elmondjam, miért jöttünk, Jasonre gondoltam, az ajkamat harapdálva.

Egy sötétkék PetSmart-felsőt viselő nő köszöntött. – Miben segíthetek?

– Csak egy karomvágásra lenne szüksége.

A nő lehajolt, és megnézte magának Tuckert. – Rendben van. És hogy hívják a kutyust?

– Tuckernek.

A nő arcán ekkor átsuhant valami. A mögötte álló kozmetikus hátrapillantott, rám bámult, majd összenéztek.

– Maga Sloan? – kérdezte az első hölgy.

– Iiigen – feleltem egyikről a másikra pillantva, mert fogalmam sem volt, mi folyik itt.

– Egy pillanat – vigyorgott, és felfelé mutatott az egyik ujjával. – Várjon itt! – Azzal eltűnt egy ajtó mögött. Mikor visszatért, egy hatalmas váza napraforgó volt nála.

– Úristen – suttogtam. – Ezt nem hiszem el.

A nő a pultra helyezte a vázát. – Ez önnek jött – mondta ragyogó arccal.

Döbbenten néztem a virágokra. – Az hogy lehet?

– A barátja felhívott bennünket ma délelőtt és azt mondta, szeretné meglepni önt valamivel, amikor ma eljön hozzánk. Egész nap magát vártuk! Annyira édes!

A gyomrom ugrott egyet a „barátja” szó hallatán. Természetesen nem volt a barátom, de a gyomromat ez nem hatotta meg.

A csokor gyönyörű volt. A sárga napraforgók mellett vörös rózsák is virítottak benne, a virágzó rezgők pedig még dúsabbá tették. Azt hiszem, soha életemben nem kaptam még ekkora csokrot. Biztosan egy vagyonba került.

– Van hozzá egy kártya is – folytatta a nő, és egy kicsit elfordította a vázát, hogy lássam a fehér borítékot.

Kiszabadítottam a papírt és remegő ujjal nyúltam be a hajtás alá.

A kis lapon két négyzet alakú doboz volt, az egyik mellett az „igen”, a másik mellett a „nem” szóval.

Sloan, bejövök neked? Ikszeld be a választ! – Jason

Hangosan felnevettem, a szám elé kellett kapnom a kezem.

Átadtam nekik Tuckert, hogy levágják a karmát és felhívtam Jasont. Kába hangon vette fel, de hallottam a mosolyt is mögötte. – Szép jó reggelt, Sloan!

– Nem hiszem el. Honnan tudtad, hová küldd a virágot?

Úgy hallottam, nyújtózik egyet. Azt mondtad, elmész a PetSmartba. Nagyjából tudom, merre laksz. Legugliztam.

– Gyönyörű csokor!

– Egyszer megvádoltak azzal, hogy nem vagyok elég motivált, úgyhogy kicsit rákapcsoltam.

– És tényleg – feleltem a virágot csodálva. – De igazán nem kellett volna.

– Elolvastad a kártyát?

Elpirultam. – Igen.

– És beikszelted a választ?

– Lehet.

– Elárulod, melyiket?

– Hát, azt már nem.

– Akkor ez lesz a mai napi kérdésem – jelentette ki, és most már határozottan éreztem, hogy mosolyog a vonal túlsó felén.

Sóhajtottam. – Az igent választottam.

– Helyes – felelte. – Te is bejössz nekem.

9. fejezet

SLOAN

♩ A BEAUTIFUL MESS | JASON MRAZ

A konyhapadlón egy kis nedves foltot láttam. – Azt hiszem, ereszt az egyik csövem – közöltem Jasonnel telefonon. Elkezdtem kiszedegetni a mosdó alól a takarítószereimet, és az ujjammal törölgettem le róluk a nedvességet. – Huh, itt minden teljesen elázott.

– Megnézhetem majd, ha hazaértem – ajánlotta fel reménykedő hangon.

Jason másnap jött haza. Épp a hotelszobájában pakolászott, amíg beszélgettünk, és sietett, hogy elérje a gépet, ami pár óra múlva indult. A gyomrom ismét összeugrott. Már napok óta görcsölt, annyira vártam, hogy személyesen is találkozhassam vele. Szét voltam esve. A szemhéjam kegyetlenül tikkelt a stressz miatt.

– Nem, ide nem jössz – jelentettem ki ismét. – Úgy találkozunk, ahogy megbeszéltük.

– Ne már, legalább egy étterembe menjünk el! Ki az, aki a Starbucksban randizik?

– Nem randi – emlékeztettem, és egy tálat tettem a csöpögő cső alá.

– Ó, tényleg! Találkozó.

Két hete ismertük egymást, és az elmúlt héten minden egyes nap beszéltünk, naponta több órát. Amikor nem beszéltünk, akkor megállás nélkül SMS-eztünk. Jason annyira tetszett nekem, hogy az már zavarba ejtő. Azt hiszem, közelebbről megismertem őt egy hét után, mint Brandont hat hónap alatt – Jason ugyanis nem volt olyan félénk. De akkor sem tudtam rávenni magam, hogy beleegyezzek egy igazi randiba. Nem, amíg nem találkoztunk személyesen.

– Csak nem akarom, hogy furcsa legyen – feleltem, majd megfordultam és leültem a padlóra, háttal a mosogatónak. Becsuktam a szemem és az egyik ujjam a lüktető szemhéjamra nyomtam.

– Miért lenne furcsa?

Mert egyszer sem találkoztunk még? Mert az elmúlt héten folyamatosan beszélgettünk anélkül, hogy ugyanazon a helyén lennénk?

Nem feleltem.

A táskát bezáró cipzár hosszú hangja átjött a háttérből. – Add Tuckert – mondta Jason.

– Tessék?

– Tuckert, add őt, légy szíves!

– Mármint… tegyem a füléhez a telefont?

– Igen.

Felálltam. Tuckert a kanapén találtam, épp aludt. – Magatokra hagyjalak?

– Igen, ez most pasis beszélgetés lesz.

– Rendben, akkor adom. – Tucker füléhez emeltem a készüléket. Ahogy meghallotta Jason hangját, azonnal felpattant. Oldalra biccentette a fejét, majd leugrott a kanapéról és csaholva körbe-körbe rohangált a nappaliban.

Nevetve visszaemeltem a telefont a fülemhez. – Mit mondtál neki?

– Megkértem, hogy mutassa meg, mennyire várom már, hogy lássalak. Na jó, valójában azt, hogy van odakinn egy mókus, de azt hiszem, akkor is jól mutatja, hogyan érzem magam.

A telefonba mosolyogtam. Aztán eltartottam kissé a számtól a készüléket, és nyeltem egy nagyot. – Készítettem neked valamit.

– Igen? Mi az?

– Egy kis apróság. Elküldöm neked most. Remélem, tetszeni fog.

Beillesztettem az üzenetbe egy linket és a kis nyíl fölé tettem az ujjam, amivel elküldhetem az univerzumba. Idegesen sóhajtottam, majd rányomtam a gombra.

Most már ott van. Nem hívhatom vissza.

– Korán lefekszem ma – mondtam. – Biztonságos repülést, oké? És akkor, azt hiszem, holnap találkozunk…

10. fejezet

JASON

♩ SOUL MEETS BODY | DEATH CAB FOR CUTIE

Sloan egy YouTube-videó linkjét küldte el nekem. Teljes képernyőre állítottam és az ágyam szélén ülve néztem végig.

Valaki a kamera elé tartott egy darab papírt, melyen a Vakációm Sloannel felirat volt olvasható. Majd egy sor klip következett Tuckerről. Tucker, ahogy kirándul és úszik a medencében. Tucker a Starbucksban lefetyeli a tejszínt egy papírpohárból, majd a PetSmartban játszik, szájában egy kék plüssel. Aztán egy kádban fürdőzik és a szőre felfelé áll, akár mintha mohikánfrizurája lenne. Tucker egy zöld teniszlabdát kerget a fűben és más kutyákkal játszik a kutyajátszótéren.

Ha eddig nem kedveltem volna meg Sloant, ezzel biztosan belopta volna magát a szívembe. Tucker a váltópénzem. Ennyi erővel kényeztethetett is volna engem, a hatás ugyanaz volt.

Mosolyogva néztem, ahogy a videón Tucker a hátán fekszik és pocaksimogatást kap. Aztán a nézet megváltozott, és most már egy kanapén ült, egy nő mellett. Közelebbről néztem, hogy jobban lássam a részleteket.

A nő rámosolygott, Tucker pedig megnyalta az arcát. Láttam a tetoválásokat a karján. Egyenesen a kamerába nézett, majd megjelent egy kitárt kéz és a videó véget ért.

A szívem vadul verte a bordáimat. Ez Sloan volt. Ezzel a nővel beszélgettem annyit.

És kibaszott gyönyörű volt.

Újra meg újra lejátszottam a videót. Megállítottam és képernyőfotókat készítettem róla, hogy nézegetni tudjam majd. Belenagyítottam és az arcát tanulmányoztam. Olyan széles mosolya volt, hogy csak úgy ragyogott. Az ajka telt, hatalmas szeme akár egy őzé, a haja hosszú és aranyszőke. Jézusom, ez a nő egy álom.

Még akkor is a videót néztem, mikor beültem az Uberbe. Aztán felhívtam.

A hangpostája jelentkezett.

Előző este küldtem Sloannak egy SMS-t és leírtam benne, hogy mennyire gyönyörűnek gondolom, de csak egy mosolygó smiley-t kaptam válaszul, amit nem tudtam, hogyan értelmezzek. Azt hiszem, ő is aggódott a találkozásunk miatt.

Ahogy én is egyre inkább.

Már azelőtt, hogy láttam volna, sokkal jobban kedveltem őt, mint bárki mást, akit az elmúlt, nagyon hosszú idő során láttam. Ő volt minden nap az első és utolsó gondolatom. Basszus, még álmomban is őt láttam! Attól kezdve, hogy beszélgetni kezdtünk, még csak meg sem néztem más nőt. Mindezt egy olyan valaki miatt, akit még nem láttam képen sem.

Most aztán amiatt kezdtem aggódni, hogy én nem leszek neki elég jó – ami tiszta hülyeség. Elég képet látott rólam ahhoz, hogy tudja, mire számíthat, és sosem volt rám jellemző, hogy önbizalomhiányban szenvednék. Túlságosan fontosnak éreztem azt, hogy találkozni fogok vele.

A repülés zökkenőmentes volt és rendesen ki tudtam magam aludni ahhoz, hogy friss legyek a „találkozásunkra”.

Miután lehajítottam otthon a cuccaimat, lezuhanyoztam, felkaptam egy pólót meg egy farmert, majd sokkal többet foglalkoztam a szakállam nyírogatásával és a hajam belö-vésével, mint azt szívesen bevallanám. Aztán elindultam a Topanga Canyon Starbucksjába.

A teraszon várakoztam, a térdem fel-le járt és az öklömet nyitogattam, szorongattam, mint mikor nagy közönség előtt kell fellépnem. Fél órával korábban érkeztem meg, leültem, és nézegettem a parkolót meg a járdát. Iszonyúan izgultam, és nevettem magamban, mert még sosem fordult velem elő ilyesmi – semmi és senki miatt.

Nem tudtam, mit jelent az, hogy máris így érzem magam. Csak azt tudtam, hogy így érzem magam.

Sloan nyolc perc késésben volt, amikor hívott. Első csengésre felkaptam.

– Szia! – köszöntem. – Azt mondtad, hogy a Topanga Canyonban…

– Jason, nem tudok menni, a konyhámat elárasztotta a víz!

A vonal túloldaláról hatalmas káosz hallatszott. Tucker ugatott a háttérben, és hallottam a spriccelő víz hangját. -A mosogató alatti szifon?

– Igen! Istenem, ez egy katasztrófa!

Már rohantam is a teherkocsimhoz. – Add meg a címed!

Sloan nem felelt.

– Én… de hát…

Nevetnem kellett. Még mindig? Most is? – Sloan, a konyhád. ..

Felnyögött. – Jól van.

Elhadarta a lakcímet, és közölte, hogy ne kopogjak.

A Google Maps azt mondta, hogy mindössze kéttömbnyi-re van tőlem, három perc alatt oda is értem és berohantam a házba.

Körbenéztem a nappaliban, és csak egy pillanatra tudatosult bennem, hogy ez Sloan otthona. Vaníliaillat volt. Tisztaság. A tőlem kapott virág egy festőállvány mellett állt, a vásznon félkész festmény egy Napóleonnak öltözött kutyáról. A jajveszékelés irányába siettem és elém tárult a kaotikus konyha.

Sloan a mosdónál állt a kétcentis vízben.

Találkozott a tekintetünk – mintha rám zuhant volna egy tonna tégla. A testem azonnal reagált. Szinte éreztem, hogy a pupillám hatalmasra tágul, ahogy befogadom a látványát.

Egy olyan nő, akitől bárhol ott helyben megáll a szívem. Akitől megáll a világ.

Két másodpercet adtam magamnak, hogy még nézzem őt, aztán elfordítottam a tekintetem és körbenéztem. Nem viccelt, tényleg nagy volt a baj.

A földön törülközők és a konyhaszekrényből kipakolt cuccok hevertek szerteszét. A mosdó alatti ajtó nyitva állt, a víz pedig csak úgy spriccelt belőle. Tucker a konyha mögötti ajtót kaparta belülről és ugatott.

Gyorsan áttúrtam a pultra kitett szerszámos dobozi és éreztem, Sloan hogyan néz közben. Aztán térdre ereszkedtem, hogy bekukkantsak a mosdó alá, a hideg vizes tócsában térdeltem, miközben a víz egyenesen a képembe folyt.

Sloan házában aztán jó volt a víznyomás, az igen!

A vízbefolyó szelepe ment tönkre. Kellett pár erős rántás, de végül sikerült elzárnom. Mire elállt a víz, teljesen átáztam.

Amikor kimásztam, csöpögött belőlem a víz. Sloan felé fordultam és beletúrtam a nedves hajamba. Ő hatalmas szemmel pillantott rám és egy ideig csak néztük egymást.

Hű! Hát ő az.

– Szia! – lihegte.

– Helló!

A rövid YouTube-videó és A Vadász Felesége-blogra kitett kis méretű kép nem készített fel engem arra, milyen lesz Sloan élőben. Olyan volt, mint egy címlaplány az 50-es évekből. Tetoválások és formás alkat. Hosszú haja a vállára omlott, a tincsek vége vizes volt.

Nemcsak okos és vicces, de még ez is… Mintha megütöttem volna a kibaszott főnyereményt. Fel nem foghattam, miért nem küldött magáról azonnal képeket. Talán ugyanazért nem akarta, hogy tudjam, mennyire jól néz ki, amiért én nem akartam elárulni neki, miből élek? Nem tudom, de az biztos, hogy alaposan meglepett vele.

A tág, barna szeme a mellkasomra tévedt, majd vissza az arcomra. Nem hallottam mást, csak azt, ahogy a csapból továbbra is csöpög a víz a mosdóba, meg azt, hogy a szívem a fülemben dobog.

Megrándult a szája sarka. Majd nevetni kezdett, és felismertem az arcán annak a sok mosolygó pillanatnak a képét, amit magam előtt láttam telefonálás közben.

Gyönyörű!

– Örülök, hogy semmi furcsa nem történt végül az első találkozásunk alkalmával – mondtam. – Csak egy átlagos, laza, első találkozásos árvíz.

– Úristen, mi van itt – nézett szét a konyhában, és még mindig kacagott.

– Van egy takarítógéped?

– Nem tudom. – A homlokához emelte a kezét. – Lehet, hogy Brandonnek volt.

– Hol a garázs?

Az ajtó felé mutatott. Beléptem a garázsba és azonnal feltűnt a hely pasibarlang-berendezése. Profi szerszámok és egy menő munkapad. Neon sörfelíratok a falon. Az ajtónál egy poros férfikabát lógott az akasztóról és egy üres, nyitott sörösüveg állt a pulton.

A két parkolóhely között, középen egy öreg Corolla állt celluxragasztóval rögzített visszapillantó tükörrel meg egy olyan ajtóval, ami nem passzolt a kocsihoz.

Miután körbenéztem, találtam egy takarítógépet. Visszaértem a konyhába és láttam, hogy Sloan épp egy seprűvel hajtja ki a vizet a hátsó ajtó mögül.

Az elkövetkezendő fél óra azzal telt, hogy a vizet szívtam fel a padlóról, miközben Sloan a törülközőket csavarta ki és ventilátorokat állított az ajtóba. Néma csendben dolgoztunk. A porszívó túl hangosan zúgott. De azért néha lopva egymásra néztünk.

Segítettem neki a nagy halom nedves törülközőt a mosógépbe cipelni. Mikor kinyílt a mosókonyha ajtaja, Tucker kirohant, én pedig lehajítottam a törülközőket, és leguggolva, nevetve hagytam, hogy az arcomat nyalogassa. Istenem, mennyire hiányzott már! Örömében nyüszített, én pedig csak arra tudtam gondolni, hogy ez a kis fickó hatalmas jutalmat kap majd, amiért megtalálta nekem Sloant.

Sloan mosolyogva figyelt bennünket és elkezdte a pakolást. Miután becsukta a mosógép ajtaját, felém fordult. Én az ajtófélfának dőltem, keresztbe tett karral. Tucker kettőnk között állt és hol rám, hol Sloanra nézett azzal a büszke tekintetével, ami mindig megjelent a pofiján, miután szerzett nekem egy kacsát és lerakta a lábam elé.

– Köszönöm a sok segítséget! – A hosszú pilláin át Sloan rám emelte a szemét. – Ez a ház egy katasztrófa. Nagyon régi már. Folyton tönkremegy valami. – Úgy tűnt, most, hogy a krízis megoldódott, hirtelen nem tud mit kezdeni magával.

Mosolyogtam. – Menjünk el vacsorázni!

Ő csak pislogott.

– Vacsora, ma este. Randi. Nem találkozó, hanem randi.

Sloan az arcomat fürkészte.

– Szeretnélek elvinni – folytattam. – Engedd meg!

Ha nemet mondott volna, egész biztos könyörgőre fogom.

– Oké.

Vigyorogtam. Jó. Végre. – Megvárom, míg elkészülsz – mondtam. – Tuckert itt hagyjuk, majd elviszem, ha visszahoztalak.

– És mi lesz veled? Csuromvíz vagy.

– Ha elkészültél, elmegyünk hozzám, hogy én is át tudjak öltözni.

Hatalmas, gyanakvó szemmel nézett végig rajtam, mire felröhögtem. Szóval ilyen képet vágott olyankor, amikor sunyi kérdéseket tettem fel neki telefonon.

– Tessék. – Előhúztam a zsebemből az átázott tárcámat, és megmutattam neki a személyimet. – Fotózd le nyugodtan a jogosítványomat, és küldd el Kristennek.

Átnyújtottam neki, ő pedig megnézte. – Te tényleg szervdonor vagy.

– Igen, és nem kalóz vagy beteg állat. Remélem, nem okoztam nagy csalódást.

Nevetett, én pedig le sem tudtam venni a szemem róla.

Egy mosolyt villantott rám. – Akkor pár perc és kész vagyok.

11. fejezet

SLOAN

♩ NAME I GOO GOO DOLLS

– Annyira nem is szar hely, mint gondoltam – jegyeztem meg elég hangosan ahhoz, hogy Jason is hallhassa az ajtó túloldalán.

Jason egy ezüstszürke Airstream-lakókocsiban lakott, ami egy zenei producer villája mögött parkolt Calabasasban. A bejáratától tíz lépésre egy olimpiai méretű medence csillogott, körülötte papagájvirágok meg egy vízesés. És zöld, zöld, minden irányban.

Belegondoltam, mennyibe kerülhet csak az, hogy száraz időben mindent meglocsoljanak itt. Büntetés járt azért, ha valaki túl sok vizet használt. Az én gyepem meghalt. Szívesen magyaráznám azzal, hogy fontosnak tartom a vízvédelmet, de valójában csak tönkrement a locsolófejem és nem volt pénzem sem a javíttatásra, sem arra a rengeteg vízre, ami a fű újraélesztéséhez kellett volna. Bárki is lakik azon a helyen, biztosan jó vastag, gondoltam.

Jason lakókocsija kicsi volt, de tiszta és kényelmes. Semmi flanc. Pont egy olyan hely, ahol Jasont cl tudom képzelni.

Eléggé minimalista volt, már amennyire a beszélgetéseink alapján meg tudtam ítélni.

A fekete teherkocsijával vitt át magához, ami szintén praktikus volt. Egy kicsit régi, de tiszta. Nem úgy, mint az én autóm. Elhatároztam, hogy soha nem engedem be Jasont az én kocsimba.

Jason nevetett. – És miért számítottál szar helyre? – kérdezte az ajtó túlsó feléről.

– Mert azt mondtad, hogy Tucker mindent megrág.

Felvettem a pultról egy képkeretet, és elnéztem a vastag, téli ruhákba öltözött Jasont és a kutyáját. Mögöttük havas táj, ameddig csak a szem ellát. Nem az ilyen képeket szerettem róla – hanem azokat, amelyeken több látszik a testéből. Gyorsan visszatettem a helyére, amikor nyílt az ajtó.

Istenem, alig tudtam levenni róla a szemem! Elvörösödtem. Már megint.

Mikor betoppant a konyhámba, a testem úgy izzott, mint egy ház, ami két éve nem kapott áramellátást. Minden felkapcsolódott bennem, csak úgy ragyogtam, és az összes készülékem működésbe lépett. A szívem, az arcom, a tüdőm, a szemem, az ujjbegyem, a pillangók a gyomromban, a csengés a fülemben, a remegés a térdemben. Minden életre kelt bennem és zsongott az elektromosságtól.

Rám, majd a bekeretezett képre nézett. – Az Minnesotában készült – mondta a pulthoz támaszkodva.

A karja majdnem az enyémhez ért. Nagyot nyeltem. Jó illata volt. Nagyon jó. Ropogós és tiszta, mint a fenyő és a frissen mosott ruha. Legszívesebben közelebb hajoltam volna hozzá, hogy mélyen beszívjam.

A táskái a lakókocsi előtti kis teraszon hevertek, a gitártokja pedig a kisasztal mellett egy padon. Az jutott eszembe, hogy Jason valójában csak nemrég érkezett meg. Leszállt, nagyjából egy órát adott magának, majd el is indult hozzám.

– Nem vagy fáradt1? – kérdeztem föléhajolva. – Épp most vagy túl egy tizenöt órás repülésen.

– Bárhol képes vagyok aludni. Pihentem eleget a gépen.

Jó mélyen behatolt a személyes terembe. Azt hiszem, szándékosan csinálta. Gyakorlatilag éreztem, hogy tüzel a teste. A konzervatív felem, amelyik nem tudta elfelejteni, hogy egy másik férfi menyasszonya voltam, szívesen hátrált volna egy lépést. A másik felem pedig, ami gyanúsan hasonlított Kristenre, olyan vehemensen kiáltott rám, hogy egy tapodtad se mozduljak, hogy alig kaptam levegőt.

Nem mozdultam.

Szingli voltam és semmi baj nem volt az érzéseimmel. Igenis megengedhettem magamnak, hogy flörtöljek és pillangókat érezzék a hasamban, ha egy másik férfi túl közel jött hozzám. Márpedig én egész biztosan éreztem azokat a pillangókat.

– Átmenetileg vagy itt? LA-ben? – kérdeztem olyan hangon, hogy ne áruljam el vele, milyen reakciót váltott ki belőlem a közelsége.

– Igen. Azt akarták, hogy legyek itt, amíg elkészül a filmzene, amin dolgozom. A lemezstúdióm itt van és könnyebb úgy koordinálni a dolgokat, ha idecuccolok. Plusz így közelebb vagyok azokhoz az eseményekhez, amelyekre el kell mennem.

– Milyen eseményekhez?

– Hát, lesz például a filmpremier – felelte. – Meg voltam a Grammy-díjátadón.

– Voltál a Grammy-díjátadón?

– Ja, a zeneiparból elég sok ember meghívást kapott, úgyhogy én is bekerültem – mondta szárazon. A számat nézte. – Na, akkor tetszik a hely, ahol lakom? – kérdezte távoli hangon, a számhoz beszélve.

– Nem tudtam, mire számítsak. Azt hittem, hogy talán csak egy függőágy lesz itt, két fa közé kifeszítve, vagy ilyesmi.

Felnevetett és a ragyogó kék szeme sarkában ráncok bukkantak elő. Erre a tekintetre nem voltam felkészülve. Vannak dolgok, amiket a fotók egyszerűen nem tudnak visszaadni.

– Mikor a kiadóm LA-be költözött, felajánlották, hogy elszállásolnak. De én szeretem a lakókocsimat. Az ügynököm, Ernie, azt mondta, lakhatok a birtokán. A fürdőházban van egy konditerme és ingyen használhatom a mosókonyháját is.

Elmosolyodtam. – Ezen a helyen van minden – mondtam. – Az a kapu mekkora lehet? Vagy négy méter magas. Biztos, hogy nem itt akarod átvészelni a zombiapokalipszist?

Nevetett. – Megadom neked a kapu nyitókódját, ha be akarsz ugrani. – A háta mögé bökött a fejével. – Gyere, megmutatom a fürdőszobámat!

Kíváncsi voltam, hol lakik. Jason előreengedett, én pedig megálltam közvetlenül az ajtóban, és körbenéztem. Az ágyon nem volt paplan, csak egy puhának tűnő takaró, ami összehajtogatva hevert a lábrésznél. Biztos melege van éjszaka, gondoltam. Tuti, hogy rengeteg hő árad a testéből.

Az ablakok előtt egyszerű bézs függönyök lógtak, az éjjeliszekrényen pedig egy telefontöltőt láttam. A szobának olyan illata volt, mint neki, és a szívem vidáman dobbant egyet attól, hogy itt lehetek Jason legszemélyesebb terében. Olyan furcsa volt rájönni, hogy az, akivel egy csomót beszélgettem telefonon, tényleg egy igazi ember, akinek saját illata és ágya van.

Jason mögém állt és behajolt a szobába, két kezével az ajtófélfának támaszkodva. – Na tessék, az első randinkon máris a hálószobámba hoztalak – incselkedett velem, én pedig a vállam mögé néztem, és vetettem rá egy pillantást.

– Az ott a kis tömlöc, ahol Tucker alszik? – mutattam az ágy és a fal közé berakott ládára.

Jason kuncogott. – Nem tudom, hogyan fog visszaszokni a ládájába, miután teljesen el lett kényeztetve azzal, hogy egy gyönyörű nővel alhat egy ágyban.

Felé fordultam. – Most, hogy megkaptad a randit, amit annyira akartál, egész idő alatt szégyentelenül flörtölni fogsz velem?

– Naná – vigyorgott.

A szoba kicsi volt, és így, hogy ő az ajtóban terpeszkedett, a lábam majdnem hozzáért a matrachoz. Ahogy Jason feje fölé emelte a két kezét, az izmos karja és a mellkasa kidudorodott a pólón keresztül.

Annyira gyönyörű teste volt! Egyáltalán nem vaskos. Karcsú volt és formás, és ahogy ott állt, láttam, hogy körülbelül másfél fejjel magasabb nálam. Megtöltötte a helyet a jelenlétével, pedig csak az ajtóban állt.

Lejjebb pillantottam. A pólója alja felcsúszott, és megláttam a szőrt, ami a nadrágja fölött kandikált ki és végighúzódott a hasa közepén. A lélegzetem elállt, gyorsan visszanéztem rá és reméltem, nem vette észre, hogy elkalandozott a tekintetem.

Az elégedettségét látva tudtam, hogy észrevette.

Nem tartott vissza a tény, hogy egy órával korábban még kizárólag a Starbucksban voltam vele hajlandó találkozni, most pedig, ha csak egy lépést tett volna felém, akkor az ágyára kellett volna ülnöm.

Megköszörültem a torkom. – Na és mi lett volna, ha nem egyezem bele ebbe a randiba? – kérdeztem.

Jason pajkosan felhúzta a szemöldökét. – Akkor előálltam volna a B tervemmel.

– Az mi?

– Ugyanaz, mint az A terv, csak fortélyosabb.

– Fortélyosabb? – Oldalra biccentettem a fejem.

– Aha. Úgyis randira vittelek volna. Hagyom, hogy találkozónak hívd és egész idő alatt eltitkolom előled, hogy valójában randin vagyunk.

Nevettem.

A válla mögé biccentett. – Na, menjünk! Együnk valamit!

Jason azt akarta, hogy én válasszak helyet, én pedig úgy döntöttem, elviszem az utcánkban lévő helyes kis mexikói étterembe. Egy aranyos kis hely volt piros bokszokkal, ahol a falakra matadorokat pingáltak és folyton kellemes ranchera-zene szólt a hangfalakból. Egy csöndes asztalt kaptunk hátul, a sarokban. Fölöttünk egy sombrero kalap lógott.

– Gondolom, már egy ideje nem ettél mexikóit – jegyeztem meg. – Ausztrália valószínűleg nem a carne asadájáról híres.

Egy pincér letett elénk két pohár vizet jégkockákkal.

– Minnesotában sem túl jó a mexikói kaja – felelte. – LA-t ezért is szeretem annyira.

– És mit szeretsz még Kaliforniában?

– Hát, a kutyaszitterek például nagyon dögösek – mondta, és rám kacsintott a kaja fölött.

Játékosan hunyorogtam rá, miközben előkaptam a zsebemből a rezgő mobilomat. – Jaj, ne! – mondtam a kijelzőre pillantva. – Hét nem fogadott hívásom volt Kristentől. Várj, lehet, hogy Oliverrel van valami! – Biztosan nem hallottam a teherautóban. A fülemhez nyomtam a telefont. – Kristen? Minden oké?

– Kérlek, mondd, hogy legugliztad Jasont!

– Tessék?

– Legugliztad, ugye? Tudod, kivel mentél randizni, ugye?

A gyomrom összeugrott. Istenem! Elküldtem Kristennek a fotót Jason igazolványáról. Valószínűleg megtalálta őt a neten. Lehet, hogy nyilvántartott szexuális bűnöző? Csaló? Jasonre pillantottam, aki aggodalmas tekintettel nézett rám az asztal felett.

Megköszörültem a torkom. – Ööö… ezt most muszáj. Ne haragudj, csak egy perc, oké? – Kimásztam a bokszból, még mielőtt Jason válaszolhatott volna. Gyakorlatilag futva mentem a női mosdóba és bezárkóztam egy WC-fiilkébe.

– Oké, egyedül vagyok. Mit találtál? Addig nem árulja el a vezetéknevét, amíg én el nem árulom az enyémet, úgyhogy nem tudtam kiguglizni!

A szívem vadul kalimpált. Mit tettem? Tudta, hogy hol lakom, meg minden. Megadtam ennek az idegennek a lakcímemet, nem vagyok normális! Fel-alá mászkáltam a fülkében. Azt hiszem, kiérdemeltem, hogy meggyilkoljanak, annyira hülye voltam.

– Te most komolyan mondod, hogy nem tudod, ki ő? Azt hittem, folyamatosan beszélgettek. Hogyhogy sosem jött fel?

– Kristen, mondd már!

– Ööö, azt, hogy ő Jaxon Waters? Az, aki a „Wreck of the Edmund Fitzgerald”-hoz csinálta azt az animációs klipet, amit vagy kétszázszor megnéztél már?

És a szívem. Megállt. Meghaltam.

– Mi van? – ziháltam.

– Ha valaki menő dalt tud csinálni abból, akkor az ez a fickó. – Kristen felhorkantott. – A Wikipedia-oldalán vagyok. Indie-rockzenész. Az a feldolgozás tette híressé. A saját kiadásában megjelent albuma aztán aranylemez lett, és egy elég nagy kiadó le is szerződött vele. Ő készíti a teljes filmzenéjét a Hív a vadonnak, amiben Jake Gyllenhaal játszik. Tavaly Grammy-díjat kapott a Legjobb új előadó kategóriában. Jason Larsen néven született Elyben, Minnesota államban, november hetedikén van a születésnapja, 185 centi magas. Az anyját Patríciának, az apját Paulnak, a bátyját Davidnek hívják: hogy lehet, hogy eddig ez nem derült ki róla? Pedig te vagy a legparanoiásabb ember, akit ismerek.

Remegve fújtam ki a levegőt. – Azt mondta, hogy zenész, de azt hittem, hogy valami tartalékos vagy ilyesmi. Nem mondta nekem!

– Váó. Hát ez egy hatalmas kibernyomozási baki volt.

Josh szólalt meg a háttérben: – Mondd meg neki, hogy remélem, leborotválta a lábát a randi előtt.

– Igen, ezzel a pasival muszáj lefeküdnöd – tette hozzá Kristen.

Az arcom elé kaptam a kezem. – Jaj, istenem! Kikészültem. Hogy viselkedjek most normálisan mellette'? Vagy hét dala rajta van a lejátszási listámon, most is. A rajongója vagyok! Egy groupie! Nem tudok így laza lenni, Kristen!

– Oké, de leborotváltad a lábad?

– Nem! Dehogy! Semmimet nem borotváltam le! Mert nem fogok lefeküdni vele, nem is áll szándékomban! Hogy menjek hozzá vissza, Kristen? Pánikrohamom lesz!

Jason épp most katapultált a szememben a nagyon bejön-kategóriából a megszállott fanod vagyok-kategóriába. – Nem kapok levegőt. Elloptam a kutyáját. Virágot küldött nekem – nyekegtem. Az agyam leblokkolt, miközben minden átrendeződött a fejemben Jasonnel kapcsolatban.

– Hm. Hát, csak magadat hibáztathatod ezért. Használnod kellene a Google-t. És most menj szépen vissza.

– Érezd jól magad! – kiáltotta Josh a háttérben, és mindketten felnevettek.

Fájdalmasan nyögtem egyet, majd letettem. Aztán beírtam a keresőbe a Jaxon Waters nevet és a Képekre pöccintettem.

Ő volt az.

Ott feszített szmokingban a vörös szőnyegen. Egy másik képen az erdőben ült, egy sziklán, kezében a gitárral. Úristen! Egy felvételen a Grammyjét tartotta a kezében. Egy kibaszott Grammyt.

Gyerekkoromban sztároknak árultunk kaját anya büfékocsijából. Nem jöttem zavarba a környezetükben. Csak nagyon ritkán voltam ideges körülöttük. De Jaxon Waters más volt. A zenéje magába szippantott. Egyenesen a lelke-met érintette meg. Éteri volt, gyönyörű és ezt a tényt nem tudtam kizárni a fejemből.

Remegő kézzel jöttem elő a fülkéből és a mosdó elé álltam.

– Nyugi – suttogtam, és vártam, hogy a testem engedelmeskedjen. De a testem nem hallgatott rám. Azt hiszem, sokkal kevésbé pánikoltam volna, ha arról értesülök, hogy egy szökött fegyenccel randizom.

Mikor végre visszasétáltam az asztalhoz, Jason úgy vigyorgott, mint a vadalma: láthatóan megnyugodott attól, hogy visszatértem. Amilyen sokáig odavoltam, talán már azt hitte, kimásztam a mosdó ablakán.

– Minden oké? – kérdezte, ahogy visszaültem a bokszba. – Mennünk kell?

– Nem, minden oké – feleltem, kissé túl magas hangon.

Felhúzta a szemöldökét. – Tuti? Mit mondott Kristen?

A szám teljesen kiszáradt. Felkaptam a poharat és kiittam belőle az összes vizet. Jasont egyszerre szórakoztatta és aggasztotta a látványom, én meg azon kezdtem el gondolkodni, vajon szexinek tartja-e az olyan nőket, akik az arcukba temetik a tenyerüket és az étterem padlóján fekszenek magzatpózban.

Letettem a poharat és megköszörültem a torkom. – Csak most tudtam meg valamit.

– Mi a baj? Mondd el!

– Te vagy Jaxon Waters – böktem ki.

Ahogy az arcán elterült a mosoly, láttam, hogy nem tévedtem, a vád igaz. – Miért, hallottál már rólam?

– Azt mondtad, hogy basszusgitáron játszol – bámultam rá, és a szemhéjam vészjóslóan tikkelni kezdett.

– Ez igaz is. – Megvonta a vállát. – Gitározom, énekelek. .. – Minél nagyobbra kerekedett a szemem, annál szélesebbre nőtt a vigyor a képén.

– De… ott voltam a házadban! – folytattam lihegve. – Hol volt a Grammyd?

Ismét megvonta a vállát. – A kamrában?

– Jason!

Nevetett. – Mi van? Az egy lakókocsi. Nincs egy falipolcom sem.

Édes istenem.

– Miért nem mondtad el? – támadtam le. – Én… én… miért nem?

Szándékosan hallgatta el. Szándékosan mutatta kevesebbnek magát. Bekaptam a csalit, csakhogy ez a csali túlságosan dögös és híres volt, és valójában nagyon tetszett, hogy egy ilyen csalira akadtam.

De ez túl sok volt.

Ha ideges vagyok, úgy viselkedem, mint egy őrült, és ez nem volt másképp aznap sem. Olyan stresszessé tett a szitu, hogy a szemhéjam teljes gőzzel, kegyelemért könyörögve rángatózott. Reszketve kifújtam a levegőt és a szememre nyomtam az ujjamat. Az arcom hol sápadtfehér volt, hol élénkpiros színt öltött. Rotációban váltották egymást. Ráadásul nem tudtam megszólalni, annyira zavarban éreztem magam. Szerintem, ha akartam, sem tudtam volna ennél őrültebbnek kinézni.

– A szemhéjam ugrálni kezd, ha ideges vagyok – árultam el kínomban, hogy valamiféle magyarázatot adjak a furcsa viselkedésemre.

Jason az arcomat fürkészte. – Szerinted én nem vagyok ideges?

Egy szemmel néztem rá.

– Tetszel nekem. És zavarban szoktam lenni olyan bombázók környezetében, akikért odavagyok.

Azért azt tudhatta, hogy nem teljesen ugyanarról van most szó. Ennek a pasinak egész rajongói bázisa volt. Az arcomon láthatta, hogy nem veszem be a süketelését, és a szeme úgy csillogott, mintha most hallotta volna az év poénját.

Csak bámultunk egymásra némán a mexikói étterem zsákutcájában, amikor, mint valami abszurd jelenetben, megjelent a pincérnő és ledobott közénk az asztalra egy kosár csipszet salsaszósszal. Megtörte vele a feszültséget, mire kitört belőlem a hisztérikus nevetés. Ez Jasont is megnevettette, és mikor horkantottam egyet, mindkettőnkre rájött a röhögőgörcs.

Kellett egy perc, mire összeszedtük magunkat.

– Jason, én hallgattam a dalaidat – mondtam később, és beleharaptam a számba. – Nagyon sokat. Imádom őket. A legutóbbi albumod életem legkeményebb időszakán segített át.

Megtörölte a szemét, még mindig nem tért teljesen magához a nevetés után. – Én pedig a blogodra kitett kajákat ettem. Szerintem én nagyobb rajongód vagyok, mint te nekem.

– Azt kétlem. És én legalább meséltem neked a biogomról.

– Kénytelen voltál, máskülönben nem kerültél volna be a zombiapokalipszis-túlélőcsapatomba.

A homlokomat ráncoltam.

– Azért nem árultam el neked, ki vagyok, mert nem nagy szám. Két évvel ezelőtt még pultos voltam. A sikerem nagyon új dolog, és szerettem volna, ha anélkül ismersz meg engem, hogy hatással lenne rád az, mit gondolsz rólam. Amúgy meg nem is vagyok annyira híres.

Olyan hangot hallattam, ami jelezte, hogy nem értek egyet. Jason az egytől tízig tartó hírnévskálán egy kemény hetes lett volna. Amúgy pedig nem attól készültem ki, hogy mások milyennek látják őt. Arról volt szó, hogy én mennyire szerettem a zenéjét. Istenem, nem csoda, hogy annyira tetszett nekem a hangja a telefonban az első beszélgetéstől kezdve! Huh!

Az asztalra könyököltem, továbbra is leszorítva a tikkelő szememet. – Csak kell egy kis idő, hogy hozzászokjam a hírhez.

– Akarod, hogy énekeljek neked valamit? – vigyorgott.

– Nem, hacsak nem akarsz újraéleszteni utána.

Nevetett. – Hú, ennyire rossz?

– Ó, igen, ennyire. Szerintem én vagyok az egyik legnagyobb rajongód, de komolyan!

– És mégsem tudtad, hogy nézek ki – szúrta közbe pléh-pofával.

– De hát gyurmaanimációs a kliped! És nem vagy rajta az album borítóján sem! Csak az a fura, vörös szemű kacsa.

– A búvármadár? – vigyorgott. – Kiguglizhattál volna.

– Ne már, ki guglizza ki az énekeseket? Az, hogy mennyire csinálsz jó zenét, amúgy sem függ a külsődtől.

– Ahogy a te kutyaszitter-képességed sem függ a te külsődtől?

– Pontosan.

Mire megérkezett a kaja, szinte minden újra normális lett – már amennyire az ember első randija normális lehet a kedvenc énekesével.

A margaritakoktélom is nagy segítséget nyújtott.

Hogy megbirkózzam ezzel az új Jaxon-fejleménnyel, azt a stratégiát választottam, hogy megpróbálok elfeledkezni arról, ki ő. Jason biztosított arról, hogy nem sűrűn ismerik fel az utcán, én pedig abban reménykedtem, hogy ez segít. Ha mások is elájulnak tőle, akkor szolidaritásból én is velük ájulok.

Végül mégiscsak örültem annak, hogy nem árulta el. Igaza volt – minden más lett volna úgy, leginkább azért, mert ha előbb tudom meg, akkor a furcsa viselkedésemmel valószínűleg már a legelején elriasztottam volna.

– És továbbra is feltehetek neked napi egy kérdést? – kérdezte, és beleharapott a tacóba.

– Persze, miért is ne?

Lenyelte az ételt, majd megtörölte a száját a szalvétába.

– Mit mondott neked Kristen a randinkről?

Elsápadtam. – Hol is kezdjem? Biztos, hogy készen állsz erre? Elég mocskos a szája.

Elkapta a sörét. – Máris kedvelem őt.

– Azt mondta, hogy másszalak meg, mint egy fát. Majdnem megfulladt a Coronájától.

– Azt is ajánlotta, hogy rázzam meg a lombodat. Ebbe nem is merek jobban belegondolni. És mindezt még azelőtt, hogy tudta volna, ki vagy valójában.

Vigyorgott. – Na és most?

– Legyen elég annyi, hogy ő is, meg a férje is szurkolnak neked – feleltem a margaritás poharamnak.

Úgy láttam, Jason nagyon jól szórakozik.

– Az elmúlt fél órában megállás nélkül küldözgeti nekem az üzeneteket.

A telefonom felé bökött. – És mit ír bennük?

Leraktam az italomat és a kezembe vettem a telefont. -Kérdezd meg, hogy megérintheted-e a gitárját.

Jason a fejét ingatta. – Nem is rossz.

– A gitár idézőjelben van.

Jason olyan hangosan röhögött fel, hogy többen felénk fordultak az étteremben.

– Tudni szeretné, hogy fenyőtoboz- és flanelillatod van-e. – Jason felé intettem a fejemmel. – Látod, minek vagyok kitéve?

Ragyogott az arca. – Mikor találkozhatom vele?

– Remélhetőleg soha. Egész idő alatt faggatna téged. Aztán Josh félrehívna azzal, hogy segítségre van szüksége a grillezésnél vagy ilyesmi, majd megfenyegetne, hogy milyen válogatott kínzás vár rád, ha bántani merészelsz engem. Hidd el, jobban jársz, ha sosem találkozol velük.

Nevetett. – Alig várom pedig. Szólj, mikor érnek rá. De a most hétvége nem jó, pénteken el kell ugranom egy rövid időre Minnesotába.

– Ó! – görbült le csalódottan a szám. I liszen csak most jöttél haza.

– Hiányozni fogok neked? – kérdezte csillogó szemmel. Válaszul csak mosolyogtam. – Ki fog vigyázni Tuckerre addig?

– Magammal akartam vinni őt: hacsak nem ér rá a kutyaszitterem. – Vigyorgott. – De a turnéra eljön velem.

A homlokomat ráncoltam. – Turnéd lesz? Mikor?

– Az első júniusban. Négy hónap, ötven város.

Három hét múlva le fog lépni? Négy hónapra? Hát, ez aztán a szívás.

– Meglátogatsz majd, amíg úton leszek? – kérdezte.

– Momentán örülök, ha meg tudom enni ezt a kaját anélkül, hogy hiperventillálnék.

– És most jön a következő kalandunk – jelentette ki Jason vacsora után, és beizzította a motort.

– Hová megyünk? – kérdeztem lehúzva az ablaküveget.

– A Home Depotba.

– A Home Depotba? Minek?

– Kell pár alkatrész, hogy rendbe hozzuk a mosdódat – felelte, és tolatni kezdett a parkolóban.

A fejemet ingattam. – Nem. Az ki van zárva.

– Nem? – Felém fordult.

– Nem. Nem engedhetem, hogy megjavítsd a mosdómat. Ez… egyszerűen nem.

Vezetés közben rám mosolygott. – Inkább hagyod, hogy egy idegen csinálja meg? Te, aki el sem akarta árulni, hol laksz, csak azután, hogy ellepte a víz a konyhádat? – Tréfás pillantást vetett rám nagy szemmel, majd elvigyorodott, és visszatért a tekintete az útra.

Hunyorogva figyeltem.

– És egy bónusz: ha hagyod, hogy én csináljam, Tucker tovább marad nálad. – Önelégülten mosolygott, mert tudta, hogy ezzel végképp megfogott.

– Rendben – válaszoltam, és eltakartam a számat, mert nem akartam, hogy lássa a mosolyomat.

– Mást is meg kell javítani? – kérdezte.

– Az egész házat – motyogtam.

– Nincs jó formában?

A ház kezdett olyan lenni, mint egy homokvár a dagály idején. Bármikor széteshetett.

– Nincs. Mikor Brandonnel megvettük, azt mondta, rendbe hozza majd. Értett ehhez… – kezdtem a mesélésbe, de aztán elhallgattam. Nem voltam benne biztos, hogy jó ötlet a halott vőlegényemről beszélni egy randin. De Jason arckifejezése semleges maradt.

– Adj egy listát! Megcsinálok mindent – mondta a Roscoe Boulevardra fordulva.

Elmosolyodtam. – Amellett, hogy te vagy Jaxon Waters, még ezermesterkedsz is?

– Elyben mindenki önellátó. Ha akarod, építek neked egy teljesen új házat. Szóval, mit kell rendbe hozni?

– Jason…

– Mi van? Szeretek szerelni. Amúgy meg, a kutyám bír téged. Le merném fogadni, hogy szívesen lógna nálad. Gondold csak végig: én is bírlak téged és én is szívesen lógnék nálad.

A fáradhatatlan flörtölésétől lassan szívrohamot kaptam. De nem tudtam mivel érvelni a magyarázata ellen. A csövet tényleg meg kellett szerelni. Josh épp kétnapos műszakban volt az állomáson, vagyis, ha holnap is melózik, az azt jelenti, hogy minimum szerdáig nem használhatom a konyhai mosdót – már abban az esetben, ha a szabadnapján lemond minden tervéről és rohan, hogy segítsen nekem. Nem, ezt semmiképp nem akartam. És őszintén szólva, nem volt arra pénzem, hogy kifizessek egy szakembert. Így is fizetéstől fizetésig éltem.

Brandon tűzoltósága Brandon halála óta rendszeresen küldött nekem adományt a GoFundMe-n keresztül. Ezzel húztam ki addig, míg készen nem álltam arra, hogy ismét munkába álljak. Egész jól kerestem abból, hogy űrhajós macskákat és hasonlókat festettem – mindig is gyors voltam. De az ezeréves bojlert muszáj volt már lecserélni, egy hónappal azelőtt pedig a légkondi ment tropára. Most a konyhám ázott el és nem voltam benne biztos, hogy a padló túléli a károkat. Tudtam, hogy ha új padlót kell vennem a konyhába, akkor abban a hónapban nem fogom tudni befizetni a jelzáloghiteit.

El kellett volna adnom a házat Brandon halála után. Egy fizetésből nem tudtam fenntartani. Túl nagy volt nekem és túl rozzant. De nem tudtam rászánni magam erre a lépésre, ahogy arra sem, hogy kiürítsem a ruhásszekrényét vagy kitakarítsam a garázsát.

– Oké. De kifizethetem a munkaidődet? – kérdeztem. – És természetesen én veszek minden alapanyagot, ami kell.

– Nem akarom, hogy fizess nekem. Ó, erről jut eszembe! – Átnyúlt előttem és lenyitotta a kesztyűtartót. A karja hozzáért a térdemhez, mire megrándult Jason szája széle. Egy borítékot adott. – Tessék. A pénz, amiért vigyáztál Tuckerre. Tudom, még nem adtad ide a blokkokat, de összeadtam, mennyi lehetett nagyjából a kiadásod. És tettem hozzá egy kis jutalmat is.

Elvettem a borítékot és belenéztem. Szükségem volt arra a pénzre. Viszont egészen más elfogadni ezt a pénzt egy idegentől, akinek vigyázok a kutyájára, mint a férfitól, aki elveszi tőlem Tuckert. Az üzleti megállapodás lett volna. De egész más volt elfogadni pénzt a sráctól, akivel épp randizok és aki segíteni akart nekem rendbe hozni a házamat.

Visszaadtam neki. – Miért nem tartod inkább meg? Megjavíthatod a mosdómat és egálban vagyunk.

Nem nyúlt érte. – Ragaszkodom hozzá, hogy fogadd el! Nem vitázom ezen. – Volt valami keménység a hangjában, amiből éreztem, hogy a beszélgetést lezártnak tekinti. – Alapanyag nem kell, a garázsban minden van. Nem hinném, hogy szükségem lenne pluszdolgokra. Bőven elleszek azzal, amit ott találok.

Nem válaszoltam. Jason befordult a Home Depot mellé, és behúzta a féket. – Megjöttünk.

– Nem érzed furának egy kicsit sem, hogy megjavítod a mosdómat?

– A furcsa az lenne, ha tudnám, hogyan kell megjavítani és nem csinálnám meg. Na, gyere! – mondta, és kinyitotta az ajtót. – Meg akarom végre fogdosni a csöveidet.

Jason sietősen haladt végig a Home Depotban, ami arról árulkodott, hogy otthonosan mozog a lakásfelújítás területén. Az önkiszolgáló kasszánál nem engedte, hogy fizessek. – Ez a randi része.

– Nem, nem az – ellenkeztem, és próbáltam elvenni tőle az árukat.

Jason elfordult és mindent a feje fölé emelt, hogy ne érjem el. Keresztbe tett karral néztem rá. A kék szeme csak úgy csillogott, én pedig legalább századik alkalommal csodálkoztam rá, mennyire jóképű. A fotói is nagyszerűek voltak, de élőben sokkal jobb.

– Ha elvittelek volna egy vásárba és lőttem volna neked egy plüssállatot, az is a randi része lenne, nem? Vagy ha virágot hozok neked, ha moziba viszlek?

– Igen, de az átlagos randicucc. Az, hogy a bedöglött mosdómhoz veszel alkatrészeket, nem az.

– Azt akarod, hogy átlagos legyek? – kérdezte vigyorogva.

Mindig tudta, hogyan szoríthat sarokba, amit én magam kreáltam. Hátat fordított nekem és folytatta a vásárlást, győztes pillantást vetve felém a válla fölött, miközben a gép a nyugtát nyomtatta.

– Még egy megálló – mondta, amikor felkapta a szatyrot.

– Most meg hová? Olajcserét is szeretnél csináltatni nekem, vagy mi?

– Le tudom cserélni, ha akarod. – Nevetett, majd kézen fogott, az ujjait összefonta az enyémekkel, és így távoztunk az üzletből.

Meghaltam. El kellett képzelnem a bennem élő kőkemény amazont, amit valószínűleg szülés közben szoktak csinálni mások, mert az érintése hatására elvesztettem az uralmat a kezem irányítása felett.

Jaxon Waters megfogta a kezemet.

Nem is emlékszem arra, hogyan jutottunk el a kocsiig. Azt hiszem, emlékezetkihagyásom volt.

– Szeretni fogod a randi szórakoztató részét – szólalt meg Jason pár perccel később, mikor lefordult egy benzinkúthoz. – Menjünk be és együnk egy desszertet.

Mindketten összeállítottuk a saját fagyinkat a hűtőpultnál, aztán töltöttem magamnak egy kis koffeinmentes kávét, és a kávéállomásnál lébecoltam az ízesített minitejszínekkel szemezve. Jason mögém lépett, amikor elvettem hét mogyorósat és a táskámba tettem. Amikor felé fordultam, láttam, hogy Jason a homlokát ráncolva néz rám.

– Mi van? A kávéhoz járnak, ingyenes. És imádom ezeket a kis tejszíneket. Jól jönnek kávévészhelyzet idején.

– Kávévészhelyzet? – Mosolyogva nézett le rám.

Ismét benne volt a privát szférámban. Épp csak egy kicsit közelebb, mint mások szoktak. Egy kissé elállt ettől a lélegzetem.

– Ja. – Nyeltem egyet. – Sosem lehetsz eléggé felkészült.

– És gyakran van ilyen vészhelyzet nálad? – kérdezte. Ismét a számat nézte, és egy kicsit oldalra billent a feje, mintha fürkészné az ajkamat.

– Naponta legalább egyszer.

Kihúzta magát és vigyorgott. – Na, gyere!

Kézen fogott és a pénztárhoz vitt. Kifizette a desszerteket meg a kávémat, majd kért húszdollárnyi kaparós sorsjegyet.

Mikor visszatértünk a kocsihoz, Jason az autómosó felé indult. – Készen állsz? – kérdezte kihajolva az ablakon, hogy beírjon egy kódot az automatába.

– Mire?

– A bulira. A színes-habos autómosásra.

Felnevettem. – Istenem! Imádom a színes-habos autómosást! Olyan rég nem csináltam már!

– Nem mosatod az autódat? – kérdezte, és elindultunk befelé. Mikor az abroncs a sínre került, Jason hátradőlt az ülésben és felnyitotta a fagyis dobozát.

Én is kibontottam a sörbetemet és piszkálni kezdtem a kanalammal. – Nem láttad még a kocsimat.

– A Corollát? Láttam a garázsban, amikor a takarítógépet kerestem.

– Na, akkor már érted, miért nem vesződöm azzal, hogy lemossam – mondtam, és a szélvédőt néztem, ahogy spriccelni kezdett a víz a teherautóra. A hosszú hengerek csapkodni kezdték a motorháztetőt előre-hátra, az alvázmosó nosztalgikus, citrusos illata pedig beáradt a ventilátoron keresztül.

– Kell ehhez egy kis háttérzene is. – A rádiót váltogatta. Mikor egy nyávogó Lola Simone-dal szólalt meg, gyorsan csatornát váltott. Én is utáltam a zenéjét. Túlságosan Courtney Love-nak tartottam.

Jason végül megállt a KROQ-csatornán és mikor a színes szappanhab ömleni kezdett a kocsiról, egymásra néztünk és elmosolyodtunk. Hosszú ideig néztük egymást, aztán ismét az ablaküveg felé fordultunk.

Annyira elgyengültem attól, hogy ott ül mellettem, és alig tudtam koncentrálni. Mintha valójában egyikünk sem az autómosást nézte volna. A szemünk ott volt, de a figyelmünk egymás felé fordult. Az enyém legalábbis egész biztosan.

Mikor a mosás véget ért, Jason leparkolt a benzinkút előtt és átnyújtott nekem tíz dollár értékű kaparós sorsjegyet. – Ha nyerünk, közösen döntjük el, mihez kezdjünk a pénzzel – mondta, majd turkálni kezdett a pohártartóban, és átnyújtott nekem egy pennyt.

– Hogy találsz ki ilyesmit? – mosolyogtam, és kaparni kezdtem a sorsjegyet a pénzérmével. – Szerintem ez életem legjobb randija. A fickó először is megment az árvízből. Majd bevallja, hogy ő maga a kedvenc énekesem. Ad egy borítékot tele pénzzel, utána vesz nekem pár szelvényt, elvisz egy show-ra, aztán még szerencsejátékozunk is.

– Ki tudnék találni pár olyan dolgot, amitől még jobb lehetne. – Ördögi vigyort villantott felém.

– Csak hogy tudd, én csókolózni sem szoktam első randin – közöltem vele, miközben végeztem a kaparással. Nyertem két dollárt és elégedett vigyorral a képemen meg is mutattam neki a szelvényt.

– Na, tessék, én pedig hiába kértem extrákkal a kocsimosást, nem nyertem semmit.

Nevettem.

El sem hittem, hogy ennyire jó együtt. Mindig azt hittem, hogy Brandon halála után az első randim egy fájdalmas mérföldkő lesz majd. Mint mikor az ember leránt egy sebtapaszt. De nem. Jasonnel olyan könnyed volt minden.

Jason jó hatással volt rám.

– Láthatlak holnap is? – kérdezte.

Mosolyogtam. – Akarsz még találkozni velem?

– Nem is akarlak ma hazavinni igazából.

Elpirultam. Megint.

Aztán eszembe jutott, milyen nap lesz másnap. Brandon halálának második évfordulója. A nap, amikor levettük őt a lélegeztetőről. Volt néhány tervem másnapra, egy sor olyan dolog, amit meg akartam tenni az emlékére.

– Nem lehet. Holnapra terveim vannak. Mit szólnál a holnaputánhoz?

Jason kissé csalódottnak tűnt, de bólintott. – Oké, akkor holnapután. Randizunk.

Nem ellenkeztem azzal, hogyan nevezi, ő pedig diadalittasan pillantott az ölében heverő sorsjegyekre. Nyert öt dollárt.

– És akkor mihez kezdjünk a pénzzel? – kérdezte.

Elgondolkodva az ajkamba haraptam. Ő ismét a számat nézte, és elmosolyodott. – Hét dollárral? Mi lenne, ha vennénk belőle valami rágókát Tuckernek?

– Szuper ötlet. A következő randinkon elvihetjük őt a PetSmartba. – A pohártartóba rakta a sorsjegyeket.

Egy gitárintro csendült fel a rádióban, felismertem. – Ó, imádom ezt a dalt – ujjongtam. – A „Name” a Goo Goo Dollstól, ugye?

Felvette a málnás sörbetemet. – Aha. Megkóstolhatom? – kérdezte.

Az ő pohara felé intettem. – Én meg a tiédet.

Ültünk, a zenét hallgattuk és egymás fagyiját ettük. Ő csokidarabos mentásat választott. Egymás kanalát használtuk. A tudattól, hogy ez a kis műanyag eszközt nemrég még ő nyalogatta, nagyot dobbant a szívem.

Ez a nap egy csoda volt.

Szemérmetlenül bámultuk egymást, ahogy ott ültünk. A tekintetem az éles kék íriszéről az ajkára tévedt. Azon merengtem, vajon csiklandozna-e a szakálla csókolózás közben. Még sosem csókolóztam szakállas fickóval. A nyakát néztem, majd az ádámcsutkáján állapodott meg a tekintetem. Nyelt egyet. Láttam a pulzusa lüktetését a nyakán és a kulcscsontja csúcsát, ahogy a pólója a mellkasára tapad a légzése ritmusára.

Mikor ismét feljebb néztem, egyikünk sem moccant. A kanál fejjel lefelé feküdt a nyelvemen, már rég nem is volt fagyi a számban. Jason a kezében tartotta a papírpoharamat, és csak bámult engem.

Jasonnek volt egy különös nézése. Az jutott róla eszembe, hogy milyen tekintettel nézték az emberek a képeimet, mielőtt elkezdtem űrhajós macskákat festeni. Koncentrált csodálattal, közelebb hajolva, az ecsetvonások nyomát kutatva. Nem is pislogott. Ettől kicsit zavarba jöttem, bár biztos lehettem benne, hogy tetszik neki, amit lát, ami jó jel volt. Mert nekem is tetszett, amit láttam. Nagyon is.

És akkor váratlanul megmozdult.

Anélkül, hogy a szemét levette volna rólam, a műszerfalra rakta a szörbetét. Kivette a kezemből a kanalat és a fagylaltot, az ujjai az ujjaimhoz értek egy röpke, áramütésnyi pillanatra, majd letette valahová a papírdobozt. Aztán elfordult az ülésben, az arcomat a meleg tenyerébe fogta, a másik kezével pedig a tarkómon a hajamba túrt, és megcsókolt.

Alig ért hozzám. Az ajka finoman súrolta az enyémet, halványan éreztem a leheletét az arcomon.

Egy milliszekundum alatt végigszáguldott rajtam az érzés. A statikus pattogás lángra gyűlt kettőnk között, és pontosan azt tettem, amit Kristen tanácsolt.

Megmásztam őt, mint egy fát.

12. fejezet

JASON

♩ ELECTRIC LOVE | BØRNS

– Menjetek szobára!

Valaki rácsapott a kocsim motorháztetőjére, mire Sloan lemászott az ölemből és a hátát az anyósülés ajtajához nyomta. Hatalmas szemmel nézett rám, én pedig visszanéztem rá, és csak ültünk ott, lihegve.

A kurva életbe.

– Jason, azt hiszem, most jobb, ha hazaviszel – zihálta, és az ajkába harapott.

Igen, haza akartam vinni őt. Hazavinni, felkapni és bevinni a hálószobájába. De ő sajnos nem erre gondolt. – Biztos?

Bólintott.

A szélvédő felé fordultam és beindítottam a motort.

Olyan volt a feszültség köztünk a hazafelé vezető úton, mint egy iránytű nyila, ami északra mutat. Ugyanezt éreztem az autómosóban is, mintha külön erőfeszítésbe kerülne, hogy ne nézzek rá. Újra meg újra felé pillantottam, és minden egyes alkalommal kiszúrtam, hogy visszanéz rám.

– Szerintem nem lenne jó ötlet, ha az ajtóig kísérnél – mondta Sloan, mikor a felhajtóra fordultam. – Komolyan. Ne szállj ki! Kérlek!

Leparkoltam. – És mi lesz a mosdóddal?

Az arca lángolt. – Majd máskor rendbe hozod, vagy valami. Maradj itt, hozom Tuckert! – Kiszállt a kocsiból és annyira sietett, hogy a kardigánjára csapta az ajtót. Meg-pördült, hogy kiszabadítsa magát, én pedig felé nyúltam és megfogtam a csuklóját. – Sloan…

– Nem bízom most magamban, ha a közelemben vagy – hadarta.

Hosszú ideig csak mosolyogtam, ő nagy szemmel nézett rám, majd kiszabadítottam a ruháját. A házba sietett. Kétszer ejtette el a kulcscsomóját, mire kinyitotta az ajtót.

Mikor kijött, majdnem addig vártam, míg a kocsihoz nem ért, aztán kiszálltam. Megtorpant a járdán, és elengedte Tucker pórázát. A kutya felém rohant, én pedig az autó felé mutattam. – Szállj be, haver! – Tucker felugrott az első ülésre, becsuktam az ajtót, és közben le sem vettem a tekintetem Sloanról.

A mozgásérzékelő lámpája nem működött. Úgy nézett ki a halvány utcai világítás fényében, mint egy angyal. Az égbolt sötétlett, sehol egy felhő. Sem csillagok. Csak ő, a haja, akár a glória. Valahol messze az autópálya párolgott, a szellő magával hozta a poros, forró út enyhe szagát.

Nem az út szagát akartam érezni. Hanem Sloan illatát.

Ismét olyan közel akartam kerülni hozzá, hogy érezzem a teste illatát. Elindultam felé, és minden lépésem után hátrált egyet.

– Nagyon jól éreztem ma magam – szólalt meg, és az ajkába harapott. A háta a garázsajtóhoz ért és úgy nézett lel rám, mint egy rémült nyuszi a fűben lapuló rókára, aki nem tudja eldönteni, összehúzza-e magát, vagy elrohanjon.

Megálltam fél méterre tőle, mert nem akartam sarokba szorítani. – Szeretnék adni egy jóéjtcsókot, Sloan.

Nem mozdult, de a tekintete a számra siklott.

A levegő csak úgy vibrált közöttünk.

Az érintését még mindig éreztem a bőrömön. Ereztem, ahogy a combját hozzám nyomja, a finom kis teste súlyát. A parfümje úgy vett körül, mintha ujjak marnának a pólómba és ismét Sloan felé húznának.

– Gyere ide! – mondtam mély hangon.

A parancstól megmozdult. Repült felém.

Virágos illat csapott meg, ahogy elkaptam, ő pedig szabályosan rám mászott. Egy másodperc múlva már a száján volt a szám. Meleg és nedves, a nyelvén menta és málna. A bőre illatától teljesen megvadultam.

Megfogtam a rám kapaszkodó lábát, és megemeltem, hogy a csípőmmel egy vonalban terpesszen. Sloan a hajamba túrt, és amikor zihált, hagytam, hogy levegőt vegyen a száján, addig az állát meg a nyakát csókolgattam.

Hátrabillentette a fejét és halkan felnyögött, amitől teljesen kikészültem.

Annak a srácnak igaza volt a benzinkúton: szobára kellett mennünk.

Tántorogva a bejárati ajtó felé indultam vele. Sloan azonban váratlanul kapálózni kezdett, és ismét a földre került a lába. A mellkasomra tette a kezét és eltolt magától.

Lihegett, hatalmasra tágult szemével visszanézett az ajkamra, legalább egy másodpercig tétovázott, végül kitépte magát az ölelésemből, megfordult és berohant a házba.

Az ajtó becsapódott utána, a retesz zárja kattant belülről, majd a lánc csörrent meg, én pedig csak álltam ott egyedül a járdán döbbenten, gyűrött ingben, kócos hajjal, levegő után kapkodva.

Jézusom. Mi a kurva élet volt ez?

Mintha valami állati vonzerővel beszippantott volna egy tornádó, ami aztán összevissza dobált, majd kiköpött, egyenesen Sloan háza elé.

Meg kellett igazítanom a nadrágomat elöl.

A mindenit, ez a nő elcsavarta a fejem. És ez több volt, mint fizikai vonzalom. Sloan teljességgel elcsavarta a fejem. Nem akartam elmenni onnan. Legszívesebben az ajtót kapartam volna, mint egy kivert kutya, hogy engedjen be.

Tucker a kocsi nyitott ablakából a ház felé fordulva nyüszített.

– Ja, tudom, haver – lihegtem. – Én is ott szeretnék lenni, benn.

Amikor hazaértünk, töltöttem magamnak egy pohár whiskyt.

Sloan.

Szerette a zenémet. Nem is jutott el a tudatomig, hogy ez milyen sokat jelent, csak utólag. Azt akartam, hogy szeresse. A véleménye sokat jelentett. Azt akartam, hogy mindent szeressen bennem.

Sloan nem egy átlagos nő volt. Már akkor is gyanítottam ezt, amikor csak telefonon beszéltünk, de most már tudtam. Klasszisokkal jobb volt, mint bármi, amit korábban éreztem.

Ahhoz tudnám hasonlítani, mint amikor először fogtam a kezembe gitárt: ugyanazt a bizonyosságot éreztem vele kapcsolatban is.

Levetkőztem az alváshoz, bemásztam a takaró alá, a fejtámasznak dőltem, aztán kezembe vettem a mobilomat.

Tucker volt a legbiztosabb téma kettőnk közt. írni kezdtem.

Jason: Tuckernek hiányzol.

Nem várakoztatott sokáig.

Sloan: Csak klausztrofóbiás abban az ételhordóban.

Engedd ki!

Nevettem.

Jason: Nagyon élveztem a randinkat.

Sloan: Én is.

Majd úgy döntöttem, kockáztatok.

Jason: Nem haragszol, amiért megcsókoltalak?

Tudom, hogy megvannak a szabályaid az első randival

kapcsolatban.

Csak hosszabb idő után kezdett el pötyögni. Mikor megjelentek a kis hullámzó pontok, felültem, mert alig győztem kivárni az SMS-ét, és lehúztam a whisky maradékát.

Sloan: Kezdem azt hinni, hogy a szabályok rád nem

érvényesek. Jó éjt, Jason!

13. fejezet

JASON

♩ MAKE YOU MINE | PUBLIC

Képtelen voltam kiverni a fejemből Sloant, ami szívás volt, mert telefonon sem tudtam őt elérni. Egészen délután egyig nem válaszolt a „jó reggelt” SMS-emre, de akkor is csak egy sima smiley-t dobott.

Kipakoltam a táskákból és beraktam egy mosást. Beszéltem telefonon az új sajtósommal, Piával, megbeszéltünk egy meetinget. Egy rakás médiamegjelenésre lesz szükségem a következő turné előtt. Tévés, rádiós, magazinos interjúk. A Sirius XM akart egy capellafelvételt a hétvégén a Coffee House-csatornára. A Saturday Night Live is bejelentkezett, aztán meg kellett hallgatnom a dobosjelölteket a turnéhoz. Az, akivel az albumon dolgoztam együtt, nem tudott velünk utazni. És persze rengeteg próba várt még rám, míg el nem indulunk.

Az elkövetkezendő néhány hét kimerítőnek ígérkezett. Ez a nap azonban merő időpocsékolásnak. Semmi tervem nem volt, és egész nap együtt lehettem volna Sloannal.

Huszonkilenc év kellett, hogy találkozzam valakivel, akiért ennyire odavagyok, és amikor végre megtörténik, kiderül, hogy az időzítés nem is lehetne rosszabb. Három hét múlva lelépek négy teljes hónapra.

Komolyan gondoltam az ajánlatot, hogy látogasson meg. De közben azt is tudtam, hogy az nem lenne elég. A tegnap sem volt elég. Már teljesen hozzászoktam ahhoz, hogy folyamatosan beszélünk vagy SMS-ezünk, de az semmi nem volt ahhoz képest, hogy élőben is találkoztunk. Elvonási tünetek kínoztak.

Játszottam Tuckerrel egy órát, egy fekvőfotelben ücsörögtem a jakuzzi mellett és egy teniszlabdát dobáltam neki a medencébe. A kutya szomorúnak tűnt, úgyhogy végül úgy döntöttem, elviszem őt a Starbucksba, hogy felvidítsam egy puppuccinóval. Biztosan hiányzott neki Sloan – teljesen együtt tudtam vele érezni.

Küldtem Sloannak egy képet a szomorú tekintetű Tucker-ről, amint a mancsa közé ejti a fejét. Több mint egy óráig nem válaszolt.

Sloan: Ó! Hiányzik. Adj neki egy puszit helyettem.

Mosolyogva pötyögtem a választ.

Jason: Azt mondja NEKEM, hogy adjak NEKED egy

puszit HELYETTE. Szóval, mit csinálsz ma?

Sloan: Egy csomó megbízásom van mára.

Nem hittem neki. Annyira zavart volt aznap, szinte került engem.

Egy pillanatra az is megfordult a fejemben, hogy mással randizik.

Azonnal féltékeny lettem.

Arról egyszer sem beszéltünk, hogy randizik-e, vagy sem. Talán azért ellenkezett az ellen, hogy mi randizzunk, mert épp foglalt volt? Teljesen elbizonytalanodtam.

Jason: Milyen megbízások?

Olvasta, de nem válaszolt.

A fürdőházban berendezett konditerembe mentem, hogy eltereljem a gondolataimat arról, vajon Sloan randizik-e másokkal. Most már szégyentelenül hálás voltam azért, hogy mennyire megörült, amikor rájött, hogy ki is vagyok valójában. Szükségem volt sikerélményekre.

Pár órával később a lakókocsim előtt ücsörögtem egy kempingszékben és egy új kapodasztert próbáltam ki a gitáron, amikor Ernie elindult felém az udvaron keresztül.

– Hogy van a kedvenc birtokháborítóm? – Egy sört hajított felém, majd ledobta magát a mellettem lévő székbe.

Tucker annyira búskomor volt, hogy fel sem emelte a fejét üdvözlésképpen.

Ernie meglazította a nyakkendőjét. – Egész délelőtt azokkal a vérszívó ügyvédekkel szenvedtem. Ez a nő fel akarja emeltetni a tartásdíjat.

Kibontottam a sörömet. – Ez most melyik feleség?

– A négyeske – vigyorgott. – De magammal vittem az ötöskét is, csak hogy bosszantsam.

Kuncogtam.

Ernie levette magáról a cipőt meg a zoknit, és a fűbe nyújtóztatta a lábát. – Várod már a turnét?

A vicces az volt, hogy korábban tényleg vártam. Na de most?

– Hé, szerinted mennyire jó ötlet elvinni a turnéra a barátnődet? – kérdeztem.

– Barátnőt? Neked meg mióta van barátnőd? – Beleivott a sörébe.

– Nincs még. Csak tetszik valaki. Valójában nagyon.

– Azt hittem, hírnévre vágysz – felelte. – Erre most egy barátnőt akarsz inkább?

Felnevettem. – Miért, nem lehet mindkettőt?

Hátradőlt a székben. – Nem, ha mindkettőt jól akarod csinálni. Most nem annak van itt az ideje, hogy lehorgonyozz egy lány mellett, barátocskám.

Megvontam a vállam és belekortyoltam az italomba. -Korábban is turnéztam már.

– De azok nem ilyen turnék voltak. Most egy kiadóval mész. Az egész életed megváltozhat, el sem tudod képzelni, hogy mennyire. A csajok féltékenyek, elterelik a kibaszott figyelmedet és leszívják az energiádat. Higgy nekem! Saját magadra sem lenne időd. – Egy méhet hessegetett maga körül. – És kiről van szó, egyébként? Monique-ról, Monicáról, vagy hogy a faszomba hívják? Istenem, csak mondd, hogy nem Lola az. Vele rendesen ráfaragtál. Értem én, hogy kurva dögös, de baszki, nincs ki a négy kereke. – Ernie nagyot nyelt a sörből, majd rám nézett. – Még mindig hívogat?

Halkan nevettem. – Aha.

– Sosem fogja feladni. Egyszer egy levágott mellbimbót találsz majd a postaládádban, vagy arra ébredsz, hogy az ágyhoz vagy láncolva a pincéjében.

Felhorkantam. – Nem vicces!

Felém bökött a sörrel. – Hallottad, hogy átütötte Kanya szélvédőjét egy golfütővel múlt héten? Felmászott a motor-háztetőre, aztán nekiesett az üvegnek. Teljesen megtébo-lyodott. Rohadtul tehetséges, de elvesztette az irányítást az élete felett.

– Ja, hallottam – mondtam a fejemet rázva. – Szerinted mi történhetett vele?

Ernie a homlokát ráncolta. – Szupersztár lett, kicsinálta a biznisz. Ez a hírnév ára. Ha hagyod, teljesen kivéreztetnek, és ha már nincs semmi a pucádban, akkor megpróbálják megbaszni a holttestedet.

Ernie szemébe néztem. – Szerinted drogozik?

– Drog, alkohol vagy egy kibaszott idegösszeomlás. Ki tudja? Egy ideje lefelé szálló pályán halad már, ha a véleményemre vagy kíváncsi. Mindig is feltűnési mániája volt és várta, hogy rátaláljanak a paparazzók. Kis Lindsay Lohan-beütés, tudod. Nagy kár, hogy így történt, basszus. Micsoda veszteség!

Kifújtam a levegőt az orromon át. Egyet kellett értenem a veszteség részével, az aktuális viszonyunk dacára. Lola egy zseni volt. Elképesztő dalszövegíró. Soha életemben nem találkoztam ilyen zenei tehetséggel. – Azt tudtad, hogy hét hangszeren játszik? És négy oktávot tud kiénekelni? Minden erőlködés nélkül. – A fejemet ráztam. – Jól kijöttünk amúgy. Vagány csaj, bírtam őt.

Ernie felhorkant. – Azt elhiszem. Ez van, amikor összekevered a kreatív kémiát az igazi kémiával. Én is elkövettem ezt a hibát egyszer, így vettem el feleségül a hármaskát. Életem legrosszabb kilenc napja lett.

A homlokomat ráncoltam. – Hát, azt hiszem, nem meglepő, ha azt mondom, hogy én is megbántam.

A fejemet ráztam és a medence felé pillantottam. Egy hetet töltöttem együtt Lolával a tengerparti házában, amikor az album dalait írtuk, és egész idő alatt okés volt. Koncentrált, udvarias. Sőt, bűbájos. Azonnal egymásra hangolódtunk. Aztán ittunk valamennyit, hogy megünnepeljük a filmzene befejezését és egyik dolog jött a másik után – aztán mintha átváltottak volna. Hajnali ötig fenn voltam, miközben Lola zagyvaságokat írt a jegyzettömbjébe, aztán kirángatott a partra, hogy meztelen ússzunk, miközben egy falatot sem ettünk. Aztán átaludt egy teljes napot, képtelen voltam kiimádkozni az ágyból.

A fejemet ingattam. – Annyira aggódtam érte, hogy felhívtam a menedzserét és megkértem, hogy jöjjön érte. Attól aztán teljesen berágott. Mikor a fickó megérkezett, Lola teljesen bevadult, és elkezdte kihajigálni a bútorokat az erkélyen.

Érnie felhorkant. – Hát, őszintén szólva, az a fickó egy fasz. – Lehorgasztott fejjel hozzátette: – Meg Kanye is.

Ezen halkan felnevettem.

A bútoros dolgot követő nap kezdődött a zaklatás, és ahogy belekezdett, azzal a lendülettel folytatta is, megállás nélkül. Nem tudtam, mi a szart csináljak. Fáradhatatlan volt. Óránként hívogatott éjszaka, sírt és ordítozott a hangpostámon, aztán visszahívott, hogy bocsánatot kérjen, folyamatosan SMS-eket küldözgetett, megjelent a hangstúdióban és jelenetet rendezett, amikor nem engedtem be. Akármit csináltam, nem kopott le. Próbáltam letiltani, hátha megunja majd a dolgot, de mindig új telefonszámot szerzett.

– Istenem, hogy tehettem ilyet! – motyogtam.

– Te nem csináltál semmit. És az a dal… nem is tudom, hogy sajnáljalak-e, vagy gratuláljak ahhoz a szexuális feszültséghez. – Ernie a magasba emelte a mutatóujját. – Csak egyszer basztad meg, és halhatatlanná tetted vele a top tízben. – Ernie hátradőlt és hangosan a sörébe nevetett.

Az állkapcsom megfeszült. – Örülök, hogy legalább valaki szerint vicces.

Lola írt egy elbaszott, szar számot a tengerparti numeránkról. Mindenhol ez szólt. Még a kocsiban is, amikor Sloant elvittem kocsit mosatni.

Nem az igazi nevemet használta a dalban. „Hómadárnak" hívott és egyszer sem nyilatkozta azt, hogy rólam szólna, de akkor is kibaszottul dühített. Olyan volt, mint egy kiszivárgott szexvideó zenei formában. Ha csak rágondoltam, eltorzult a képem. Ekkor fordult az iránta érzett aggodalmam irritációvá. De ez már egy fél éve történt, és hivatalosan túl voltam rajta.

Érnie kilazította az ingje felső gombját. – Na, és mikor ismerted meg azt a lányt, akit magaddal akarsz vinni a turnéra?

– Két héttel ezelőtt. És tegnap találkoztunk először.

Ernie felült. – Baszd meg, neked elment az eszed?

Megvontam a vállam. – Mert? Nagyon szimpatikus.

Ernie letette a sörét és szembefordult velem. – Íme az alku. Nagyon figyelj, mert amit elmondok neked, azt öt házasságomba került megtanulnom. Hat hónap kell ahhoz, hogy egy nőről kiderüljön, őrült-e. Hat hónap, barátom. Nem ajánlom, hogy bármikor is magaddal vidd a barátnődet turnézni, de ha feltétlenül muszáj, akkor valaki olyat vigyél, akit tíz percnél hosszabb ideje ismersz.

Felnevettem.

– Nem viccelek. Figyelj, most Jasonként gondolkodsz. Jasonnek tetszik ez a lány és Jason akarja őt elvinni turnézni és Jason fülig szerelmes. Csakhogy a karrierednek ezen a pontján nem viselkedhetsz Jasonként. Jaxonnek kell lenned. Jaxon egy jéghideg profi, aki lemezeket akar eladni. Jaxonnek nincs ideje arra, hogy a kapcsolattal járó érzelmi csomagot cipelje. A hírnév egy féltékeny szerető. Nem szeret osztozkodni. – Ernie megrázta a fejét. – Ne kérd meg azt a nőt, hogy tartson veled! Sőt, a legjobb lenne, ha nem is találkozgatnál vele.

– Oké, hát én biztos találkozni fogok vele. – A számhoz emeltem a sört.

Ernie sóhajtott. – Hát nem mondom, hogy ezen meglepődtem. Azt csinálsz persze, amit akarsz. És hogy is érthetnék én ehhez, nem igaz? – Felkapta a sörét, de mielőtt beleivott volna, az üveg megállt a levegőben. – Csak kérlek, köss vele titoktartási szerződést, és használj óvszert! Ne végezd úgy, mint az az idióta legutóbb. Micsoda műsort nyomott az a hülye!

Kuncogtam. – Még mindig dühös vagy, hogy lelépett a csávó?

– Hé, én rúgtam ki őt!

Nevettem. Szerettem Ernie-t. Ő volt az egyik legjobb ügynök a bizniszben. A nyolcvanas években neves zenészként ért el sikereket, szóval tudta, mi a dörgés. De ha a nőkről volt szó, akkor egy kicsit cinikusan viselkedett.

A mobilomra néztem. Sloan még mindig nem írt. A medence felé tekintettem. – Ez a lány, úgy érzem, más.

– Mindig ezt érezzük. Majd nézd meg, egy év múlva mi lesz, a hat hónapos külföldi turnésorozatod kelló's közepén, amikor vagy innen rinyál majd neked, vagy ott lesz veled és ott nyaggat. Hidd el, nincs semmi szükség erre.

Összevontam a szemöldökömet. – Várj, mi van? Milyen külföldi turné?

Csodálkozva nézett rám. – Nem kaptad meg az e-mailt a dátumokkal? Ej, a francba, annyira béna az asszisztensem! – Ernie a fejét rázta. – Kibővítik a turnédat az Egyesült Királyságra. Plusz két hónap Amerikában és nyolc hónap ott. Pia már dolgozik a sajtómegjelenéseken. Az ünnepekre hazajössz majd, öt hétre. – Elvette rólam a tekintetét. – Amúgy nagyon szívesen. Szerették volna, ha énekelsz nekik Párizsban a karácsonyi izéjükön, de megmondtam nekik, hogy menjenek a picsába, így a családoddal tudsz lenni. Talán be is tartják majd az ígéretüket, bár náluk, ugye, sosem lehet tudni – motyogta. – Nem fogják írásba adni. Aztán meg mész még majd Dublinba meg Londonba, meg az isten tudja, hova. – Felém biccentett a sörrel. – Gratulálok és éljen soká a királynő!

Hátradőltem a székben, sörrel a térdemen. – Jézusom! Tizennégy hónap utazás? Három hónapnál hosszabb ideig sosem voltam még távol, és utána mindig hosszú pihenő következett.

– Én megmondtam. Nem a legalkalmasabb az idő a csajozásra. Egy nő rátelepedne teljesen az életedre. Azt mondtad, olyan híres akarsz lenni, mint Don Henley, és ezzel a kiadóval, öcsém ezt el is érheted, de nem szeretik a baszakodást.

A szám elé kaptam a kezem. Tényleg erre vágytam. Ötéves korom óta erről álmodoztam és szarrá dolgoztam magam, hogy eljussak idáig. Ernie-nek igaza volt, az időzítés szopás volt. Rohadt nagy szopás.

Az órájára nézett. – Indulnom kell. – Felállt, és felém fordult. – Hé, nem akartam elvenni a kedved a barátnős dologgal kapcsolatban. Biztosan működni fog és aztán boldogan lovagolsz majd vele a naplementében meg minden. Csak tudod, párszor megjártam én is, tudom, mennyire nehéz a bizniszt és a kapcsolatokat egyensúlyba hozni. – Hátba veregetett. – De ti mások vagytok. Minden rendben lesz köztetek. Csak ne vidd magaddal a turnéra!

Nevettem, Ernie pedig elindult vissza a ház felé, a cipői hintáztak az ujján. – Ne vidd magaddal a turnéra, Jaxon! – kiáltotta még a válla mögött.

Basszus, nem mintha sok esélyt láttam volna rá. Tizennégy hónap, leszámítva egy kis szünetet karácsonykor – ez több mint egy év úton. Ez már elköteleződést jelentett. Hatalmas elköteleződést. Egy „Hagyj magad mögött mindent!” elköteleződést.

De egy kicsit előreszaladtam. Hiszen Sloan pillanatnyilag a rohadt SMS-emre sem válaszolt.

Az elkövetkező néhány órában a gitáromon pötyögtem, és közel tartottam magamhoz a mobilt, hátha hív Sloan – de persze nem hívott. Nyolckor végül eldöntöttem, hogy bár nem válaszolt az üzenetemre, felhívom.

A hangpostája jelentkezett.

Eszembe jutott, hány nőt hülyítettem, hogyan várták a hívásomat és szégyelltem magam miatta. Ez egy rohadt szar szitu.

Tucker meg én jó kis páros voltunk. Én merengtem, idegeskedtem, ő pedig fel sem kelt, csak néha emelte fel a fejét, hogy panaszosan nyüszítsen.

Mikor a telefonom végül fél tizenegykor megcsörrent, azonnal ugrottam. Sloan volt. A tervem, hogy megbosszulom, amiért egész nap került engem, már repült is ki az ablakon. – Szia, örülök, hogy életben vagy! – vettem fel a telefont mosolyogva.

Sloan azonban nem válaszolt. Aztán hallottam, hogy sír.

Felálltam. – Sloan? Jól vagy?

– Jason. – Szipogott.

Részeg volt. Hallottam az elmosódott hangján.

– Sloan, hol vagy?

– Itthon.

Megkönnyebbülten sóhajtottam, hogy nem vezet éppen.

– Jason. Gondolkodtam ma rólad.

Éreztem, hogy a súly, amit egész nap a mellkasomban cipeltem, feljebb emelkedik. – Én is gondoltam ma rád – feleltem gyöngéden.

– Nem akarsz te engem, hidd el!

– Tessék?

– Nem akarsz. Higgy nekem, ez neked nem kell! Szét vagyok esve. Egy roncs vagyok. Egy köztes állapotban.

Halványan elmosolyodtam. – Szeretem, hogy szét vagy esve.

Nem válaszolt.

– Sloan?

– Át tudsz jönni?

Még be sem fejezte a mondatot, én már mozdultam is. Felkaptam egy hátizsákot és dobálni kezdtem bele a cuccaimat, miközben a vállammal szorítottam a telefont a fülemhez. – Úton vagyok. Sloan? Nyisd ki a bejárati ajtót. Nyisd ki most, amíg beszélünk.

– Mmmmké – felelte. Pár másodperccel később hallottam, hogy elhúz egy reteszt.

– Most beszállok a kocsiba. Tíz perc és ott vagyok nálad. – Tucker lelkesen ugrott be az autóba, mint aki tudja, hová megyünk.

– Jason? – szólalt meg ismét, mikor lefordultam a felhaj tóról. Megint sírt. – Miattad megint főzni van kedvem.

Mosolyogtam a bók hatására. Tudtam, mit jelent, ha ezt mondja. Aztán a vonal megszakadt.

Mikor újrahívtam, nem vette fel.

Tíz perccel később leparkoltam a háza mellett és futva siettem fel a verandára. Tucker a bejárati nyílásba dugta az orrát, és amikor kinyílt az ajtó, úgy rohant be, mintha kacsát látott volna. Én viszont tátott szájjal megtorpantam az ajtóban.

Mintha egy tornádó ment volna végig a nappalin. Mindenhol fekete szemeteszsákok, a földön pedig férfiruhák, szerteszét. Egy lámpa fel volt borulva, ruhafogasok hevertek egy nagy halomban, a szőnyegen férficipők széthányva.

Brandon ruhái.

A rendetlenség kellős közepén, egy üres ponton egy poharat láttam meg egy üres üveg tequilát, rengeteg, összegyűrt papír zsebkendő társaságában.

Tucker izgatott hangját követve a hálószobába mentem, majd a hozzá tartozó fürdőszobába. Sloan a vécé mellett ült összehúzva magát egy fehér fürdőszobai matracon, mellette a mobilja. Melléguggoltam és a vállára tettem a kezem. – Sloan? Hallasz engem?

Felnyögött, de nem nyitotta ki a szemét. Sóhajtva vakargattam a szakállamat. Teljesen kész volt.

Fogtam egy nedves kéztörlőt és megtörölgettem vele az arcát. Legalább egyszer biztosan hányt. Lehúztam a vécét, és letöröltem az ülőkét a vécépapírral.

A hajában is volt egy kis hányás. Felemeltem és a fürdőkádhoz ültettem, elhúzva a zuhanyfüggönyt. A könyökére, belül, egy vattadarab volt ragasztva, mintha vért vettek volna tőle. Leszedtem róla és kidobtam. Jézusom, mit csinált vajon egész nap?

Tartottam a fejét, kissé hátradöntöttem, hogy a kád fölé lógjon és így sikerült megmosnom a haját. Tucker a fürdőszoba ajtajából nézte a jelenetet. Úgy tűnt, tudja, hogy segítek Sloannak. Egyszer csak köhögni kezdett, gyorsan a vécé fölé fordítottam és hátrafogtam a haját, miközben hányt.

Bocsánatkérően motyogott, homályosan érzékelte, hogy ott vagyok. Aztán ismét hányt egyet.

Megtöröltem a haját és amennyire tudtam, hátrafésültem neki, majd kócos lófarokba fogtam és az ágyba vittem. Sloan a nyakamba fúrta az arcát és az ingembe kapaszkodott, nekem pedig csak úgy zakatolt a szívem. Nevetnem kellett. Ez a nő még picsarészegen is elvarázsolt.

Tucker az ágyra ugrott és Sloanhoz bújt, miközben betakargattam. Sloan átkarolta a kutyát, a nevét nyögte és finoman magához ölelte.

Nem csoda, hogy Tucker csalódott volt velem otthon. Ha minden este így alhatnék, én is kikészülnék, miután elveszik ezt tőlem.

Végigmentem a házon, bezártam az ajtót, lekapcsoltam a villanyokat és összegyűjtöttem az üres üvegeket meg poharakat, miközben Sloan halott férjének cuccai felett lépdeltem át. Hoztam a garázsból egy vödröt, és egy pohár vízzel együtt odatettem az ágy mellé. Felvettem a mobilját a fürdőszoba padlójáról, töltőre dugtam az éjjeliszekrénynél, és raktam a pohár mellé neki pár gyógyszert is reggelre. Szüksége lesz rá.

Ezután visszamentem a kocsimhoz és bevittem a mosogatóhoz szükséges alkatrészeket. Megjavítottam, majd elmosogattam és miután végeztem, megnéztem, hogy van Sloan. Békésen aludt.

Az ágy felett egy hatalmas fénykép lógott bekeretezve. Nem tudtam levenni róla a szemem. Egy portré, amin Sloan oldalról látható, meztelenül, a lábujján egyensúlyoz és tetovált karjával takarja el a mellét. Profi fotónak tűnt, valami tetkós magazinba készülhetett. Talán modellkedett korábban. Istenem, mennyire jól nézett ki! Remek kép volt.

A komódon is képek sorakoztak. Főleg róla meg egy másik nőről, aki, úgy sejtettem, Kristen lehetett. Sloan volt a színesebb jelenség kettejük közül, habár tudtam, hogy jóval konzervatívabb a barátnőjénél. Az egyik kép Disneylandben készült, mindketten Miki egér-fület viselnek. Egy másik a Pantages Színház előtt készült, mögöttük a Wicked című musical plakátja.

Brandonról is voltak képek. Felismertem őt A Vadász Felesége-blog alapján. Jóképű srác volt. Sloannel jól néztek ki együtt.

Brandon alkarján egy tengerészgyalogos tetoválás volt. Az egyik fotón egy burbanki tűzoltóság feliratú pólót viselt. Egy másikon ő meg Sloan a tengeren álltak egy szörfdeszkán. Volt egy kép, amin az látszott, hogy részt vettek a Tough Mudder versenyen, a pólójukra volt tűzve a rajtszámuk. Sloan térdig érő zoknit húzott és befont hajjal vigyorgott, nyakig sárosan.

Nevetségesnek éreztem, hogy egy olyan férfira vagyok féltékeny, aki két éve halott, de ez volt a helyzet. Azon gondolkodtam, hogyan is érhetnék fel vele. Én nagyon másmilyen vagyok. Már a fotókon is átjött, hogy mennyire más életet élünk.

Visszamentem a nappaliba és a kanapéra feküdtem, hogy éjszaka halljam, ha Sloannak segítségre lenne szüksége.

De kit hülyítettem? Azért maradtam, mert maradni akartam.

Valami aznap nagyon megviselhette, és azon gondolkodtam, vajon tehetnék-e bármit. Azt mondta, rajtam gondolkodott. Az jutott eszembe, amit korábban mondott telefonon, hogy egy köztes állapotban van. Engem nem érdekelt, hol van.

Ott akartam lenni vele.

14. fejezet

SLOAN

♩ MAYBE YOU’RE THE REASON |

THE JAPANESE HOUSE

Amikor felébredtem, azt kívántam, bár meghaltam volna álmomban. A fejemet egy olyan paradicsomnak éreztem, amit leejtettek a második emeletről.

Vakon az éjjeliszekrény felé nyúltam, hogy megnézzem az időt a telefonomon. A szemem bedagadt a sírástól, az ujjaim egy pohár víznek ütköztek. Résnyire nyitottam a szemem.

Két Advil hevert az asztalon. A mobilom töltőn, 100 százalékra feltöltve. Az ágyam mellett, a földön egy vödör hevert.

Imádkoztam, hogy Kristen legyen az. Az üres, ködös, másnapos emlékeim közt próbáltam megtalálni azt a pillanatot, amelyikben részegen felhívtam Kristent. A picsába, még Joshsal is meg lennék elégedve! De amikor megláttam, hogy az ágy túlsó végében Tucker alszik összegömbölyödve, felnyögtem. Megnyitottam az utolsó hívások listáját és félve néztem a kínzóan fényes kijelzőre. Oké, Jasont hívtam fel részegen.

Jasont. Részegen. Én.

Visszafeküdtem a párnára, és az arcom elé szorítottam a karomat.

Nem hagyta volna itt a kutyáját nálam. Legalábbis nem tudtam elképzelni, hogy ezt tenné, hiszen most kapta csak vissza, szóval azt gyanítottam, ott van valahol a házban.

Óvatosan felültem, próbáltam vigyázni a fejemre. Lehúztam a vizet és lenyeltem a gyógyszereket, két kézzel markolva a poharat. Aztán a fürdőszobába botorkáltam és olyan sokáig pisiltem, mint még soha az életben. Háromszor megmostam a fogam, gyakorlatilag megittam a szájvizet, majd megnyitottam a zuhanyzót. Mikor ki akartam venni a gumit a hajamból, döbbenten jöttem rá, hogy a tincseim nedvesek.

Valaki megmosta a hajam.

Jason megmosta a hajam.

Drága istenem, hadd haljak meg most azonnal!

Miután lezuhanyoztam, csak hogy elhúzzam a hajmosás utáni, elkerülhetetlen első találkozást Jasonnel, megnyitottam a csapot és csináltam magamnak egy fürdőt.

Imádtam a vadiúj bojleremet.

Egy összehajtogatott, nedves kéztörlőt szorítottam a szememre és beültem a kádba. Tucker összegömbölyödve lefeküdt mellém a borzas szőnyegre.

Valaki kopogott.

– Sloan? Bejöhetek? Hoztam neked kávét.

Jason.

A fürdőszobai ajtóm zárja nem működött, ahogy semmi más ebben az idióta házban. Uh.

– Nyitva van – motyogtam. Nyakig merültem a habokban. Levettem a szememről a törülközőt és az ajtó felé fordítottam a fejemet.

Jason belépett, kezében egy starbucksos pohárral. – Gondoltam, ezt minél előbb meg akarod kapni – mondta a falat bámulva.

– Köszönöm – krákogtam. – Idenézhetsz. Nem látszik semmim.

Jason felém fordult és kezembe nyomta a kávét. Majd ahelyett, hogy kiment volna, lehajtotta a vécé fedelét, ráült és vigyorogva bámulni kezdett.

Beleszagoltam a pohárba. Nem is érdekelt, milyet hozott. Kávé volt és kész. Annyira lüktetett a fejem a koffein után, hogy bármit megittam volna. Lehunyt szemmel belekortyoltam. Istenek édes nektárja, ez a kedvencem! Nagy vaníliás latte három cukorral. Vajon honnan tudta?

– A festőállványod mellett láttam egy régi poharat. A külsejére rá volt írva, hogy milyen kávét rendeltél – magyarázta. – Mikor hallottam, hogy zuhanyzol, kislisszantam, hogy még meleg legyen, amikor végzek

Azt hiszem, abban a pillanatban egy kicsit még jobban beleestem Jasonbe. Láttam magam előtt a ködös képet, ahogy azt mesélem az unokáinknak, hogy nagymama halálra szlopálta magát, de aztán nagypapa megmentette egy kávéval.

– Ez a legfinomabb, amit valaha ittam – szólaltam meg kásás hangon, ami arról árulkodott, hogy nemrég hánytam.

– Hogy érzed magad?

Mint egy hulla? Megalázva? Kétségbeesetten?

– Voltam már jobban is.

Jason egy szürke Muse pólót meg farmert viselt. Előredőlt, rákönyökölt a térdére, s égszínkék tekintetével az ai'com fürkészte, ami jól bedagadt. Ez a tehetséges, szexi férfi épp most vette meg a kedvenc kávémat, miután éjjel kimosta a hányást a hajamból.

Jaxon Waters kimosta a hányást a hajamból.

Túl rosszul voltam ahhoz, hogy a zavarom igazán csontig hatoljon. Halványan felfogtam, mennyire elbaszott a helyzetem és tisztában voltam vele, hogy később majd megszállottan pörgők ezen, mikor teljesen átadom magam a szégyennek.

Ezzel vége köztünk, ebben biztos voltam. Valószínűleg azért maradt csak itt, hogy vigyázzon, nehogy belefulladjak a saját hányásomba és meghaljak. Most, hogy látta, élek, fogja a kutyáját, lelép és soha többé nem fogom látni.

Egy katasztrófa voltam, egy szétesett idióta, és ezt most már ő is tudta. A nappaliban a halott vőlegényem ruhái hevertek, mert igen, eltelt ugyan két év, de én még mindig őrizgettem a cuccait. Felhívtam Jasont tajtrészegen és ki tudja, miket mondtam neki. Ugyan mi tetszett volna neki ebben?

– Csinálok neked reggelit – szólalt meg, és felállt. – Te csak lazíts.

Majd legnagyobb döbbenetemre lehajolt, és egy hatalmas vigyorral az arcán feljebb emelte az állam és megcsókolt.

– Bevetted az Advilt? – suttogta pár centire tőlem, elégedetten mosolyogva.

– Ööö, igen.

– Helyes. – Ismét megcsókolt, ezúttal egy kicsit hosszabban. Aztán kacsintott, és kisétált a fürdőszobából.

– Atya. Úr. Isten – lihegtem, majd a kéztörlő után nyúltam és rátettem az arcomra.

Fél óra elteltével aztán megjelentem pulcsiban, leggingsben, smink nélkül, takaróba tekerve, kezemben a vödörrel, amit Jason hagyott az ágyam mellett, és totálisan leszartam, hogy nem szabadba úgy kinéznem, mint ahogy érzem magam. Úgy voltam vele, hogy ha már itt tartunk, miért is erőlködjek'?

Jason a kanapén várt rám. Mikor meglátott, felragyogott az arca.

A jelenet szinte ironikus volt. Ha nem lettem volna annyira pocsékul, jót nevetek az egészen. Ott ült Jason, körülötte Brandon tengernyi cuccával, és próbált részévé válni az én röhejes, szomorú életemnek. A legviccesebb pedig az, hogy ez a hatalmas káosz éppen miatta történt.

A randink meg a csók után – ami, hadd legyek őszinte, annyira nem e világi élmény volt, hogy egy életre nem fogom már beérni más férfival – rájöttem, hogy a lelkem legmélyén valójában arra vágyom, hogy bejöjjön velem a házba. Márpedig, ha bejönne és nálam töltené az éjszakát, akkor a fürdőszobát is használná.

És akkor Jason szemével néztem magamra meg az életemre, és mást sem láttam, csak Brandont. Brandon ruháit a szekrényben, Brandon fogkeféjét a fürdőszobában. Az utolsó söre még mindig itt állt a garázsban, a munkapadon, habár az ital már elpárolgott az üvegből. És akkor az jutott eszembe, amit Kristen mondott, hogy az életem egy Brandon-szentéllyé változott, és rájöttem, hogy valójában még mindig egy másik férfival lakom.

Egy férfival, aki már soha nem jön haza.

Így aztán a halála kétéves évfordulóján azt tettem, ami egészséges. Meglátogattam a sírját, adtam vért az emléke alkalmából és elkezdtem takarítani. Feltettem valami vidám zenét és próbáltam pozitívan hozzáállni.

Egész jól indult. Összeszedtem Brandon minden vadász-felszerelését, és átvittem Joshhoz. Ez a rész könnyű volt. Tudtam, hogy Brandon is azt szeretné, hogy ezt tegyem. Aztán kidobtam a tisztálkodószereit és kiürítettem a fürdőszobai szekrényét.

De amikor a ruháira került sor, a helyzet rosszabbra fordult.

Néhányon még mindig éreztem az illatát és eszembe jutott, melyiket hol viselte. Ott volt például az a póló, amit a második randinkon hordott Venice Beachen, meg a dzseki, ami akkor volt rajta, mikor egy télen kibéreltük a faházat a Nagy Medve-tónál. Elkezdtem összeállítani egy rakást azokból a darabokból, amelyeket meg akartam tartani az érzelmi töltete miatt, és egy idő után ez a halom nagyobbá vált, mint az adományozásra szánt rakás.

Úgyhogy fogtam egy tequilát, ittam egy bátorító adagot, majd a megtartandó ruhákat szépen szemeteszsákokba kezdtem pakolni. Amikor ezzel megvoltam, a kedvenc farmernadrágja zsebében találtam egy papírfecnit: egy recept volt rajta. A Luigi’sban kaptuk, abban a hülye olasz étteremben Canoga Parkban, amit úgy szerettünk. Az étteremben, ahol utoljára ettünk.

És akkor nem bírtam tovább. Az este hátralevő részében ittam, sírtam, és abból ítélve, hogy Jason éppen a nappalimban ült, részegen telefonálhattam is.

Leültem mellé a kanapéra és összehúztam magam alatt a keresztbe tett lábamat. Tucker felugrott mellém és az ölembe hajtotta a fejét.

Jason elmosolyodott, és felém nyújtott a dohányzóasztalról egy furcsa, ezüstös csomagot. – A reggeli.

A homlokomat ráncoltam. – Ez… kempingkaja? – A csomagoláson az a felirat állt: Backpacker's Pantry – Müzli tejjel és banánnal. Még meleg volt.

Adott egy kanalat is. – Ez a kedvenc zabpelyhem. Ezt veszem, ha a helyzet megkívánja. Nagyszerű másnaposságra. És nem kell mosogatni utána.

Az, hogy nem kell mosogatni, fontos szempont volt, hiszen továbbra sem működött a konyhai mosdóm. A zacskó felső részén volt egy elhúzható műanyag zár. Kinyitottam, és megkóstoltam a müzlit. – Nem rossz – ismertem el. – Még sosem ettem kempingkaját.

– Sosem kempingeztél?

– De. Csak mi autós pihenőhelyen ettünk. Ott van konnektor meg csapvíz. Hideg hozzávalókat vittünk magunkkal, bedugtuk az elektromos főzőlapot és főztünk.

Úgy láttam, jól szórakozik ezen. – Ez nem igazán számít kempingezésnek. Azt a szabadban kell csinálni.

– Ja, elfelejtettem. Te ortodox kempingező vagy. – Halványan elmosolyodtam, a szívem csak úgy zakatolt. Mikor a hányinger elkapott, becsuktam a szemem, majd nagyot sóhajtottam az orromon keresztül.

– Pár óra múlva jobban érzed majd magad – szólalt meg Jason, miközben én továbbra is csukva tartottam a szemem.

– És mit szoktál főzni? – kérdeztem, és ismét belekukkantottam a zabpelyhes zacskómba.

– A grillételek és a forró vízzel leöntött instant kaják az igazi specialitásaim.

– Ó, hát, ha vizet tudsz forralni, akkor a kávéfőzés is megy!

– Nagyszerű kávét főzök – mondta. – Dugattyús kávéfőzőm van.

– Óóó, most már az én nyelvemen beszélsz. Mondd még egyszer, hogy dugattyús – motyogtam.

Közelebb hajolt, és a fülemhez tette a száját. – Du-gattttyús – suttogta.

Nagyon komolyan pillantottam rá a szemem sarkából. Ha ez a másnaposság nem öl meg, akkor Jason fog a szégyentelen flörtölésével.

– Ja, amúgy köszi – mondtam egy kis idő elteltével.

Csak mosolygott. – Mit?

– Hogy átjöttél. Hogy vigyáztál rám. Hogy nem hagytad… – körbejárattam a szemem a rendetlen nappalin – …nem hagytad, hogy ez megváltoztassa a dolgokat.

Nem nézett a ruhákra. Le sem vette rólam a szemét. – Hát, randit beszéltünk meg mára. Tegnap egész nap ezt vártam. Semmi nem tántoríthatott el tőle.

– Jason, én ma sehová nem tudok menni. Szarul vagyok.

– Nem, a randi itt lesz. Épp zajlik. Jöhet az ID Channel meg a lazulás.

Felnevettem, a gyomrom fájó izmai arra emlékeztettek, hogy az éjszakát rókázással töltöttem.

Jason a távirányító után nyúlt és bekapcsolta a tévét.

Istenem, ez a fickó csodás!

Jason négyórányi nyomozóműsor és pihenés után is csak a kezemet fogta meg. A fürdőkádban kapott röpke csókok óta nem próbált közeledni felém. Nem tudom, hogy a másnaposságom miatt-e, vagy azért, mert az első csókunk éjszakáján azt látta, hogy menekülőre fogom, de megtartotta a biztos távolságot kettőnk között. Szerintem tudta, hogy ha rám mozdulna, akkor valószínűleg hazazavarnám. És igaza volt. Furcsa, de a tartózkodó viselkedésétől csak még kényelmesebben éreztem magam vele, és ennek hatására legszívesebben rámozdultam volna.

Az is megfordult a fejemben, hogy talán épp ez a stratégiája…

Milliószor jobb volt a másnaposságom. A lábamat keresztbe tettem a kanapét és úgy ültem, hogy a térdem egy kicsit a combjához ért. Apró kis érintés volt, de már egy órája elektromos kisüléseket éreztem miatta.

Annyira könnyű és természetes volt együtt lenni vele, mint telefonon beszélni – csak pluszban megjelentek a szexuális áramütések.

Mintha képtelenek lettünk volna néhány percnél hosszabb időn keresztül másra nézni, mint a másikra. Folyton egymás felé fordultunk, majd egy idő után feladtuk, nem néztük tovább a műsort, inkább beszélgettünk. A javára legyen írva, egyáltalán nem érdekelte, hogy nézek ki abban a pillanatban és úgy tűnt, tökéletesen boldog, hogy ott ülhet velem ahelyett, hogy valami izgalmasabb dolgot csinálnánk az első randevúnkon.

Pittyent egyet a telefonja, ránézett és a homlokát ráncolta.

– Minden oké? – kérdeztem.

– Csak van egy csomó promóciós feladatom. Ernie elküldte e-mailben az időbeosztásomat erre a hétre. Holnap találkoznom kell a sajtósommal és Ernie talált nekem egy személyi asszisztenst is a turné idejére.

– Akkor holnap elfoglalt leszel?

– Holnap tizenegykor van a találkozónk, aztán meg lesz egy fotózás. De nagyon szeretnék veled reggelizni vagy vacsorázni. Bár lehetne mindkettő is.

– Mindkettő? – Próbáltam leplezni, mennyire jólesett ezt hallanom.

Jason szája félmosolyra húzódott, és az egyik tenyerét a térdemre simította. A gyomrom bukfencezett egyet. – Ha látni akarlak, akkor megkérdezem, láthatlak-e.

– És egy nap kétszer is találkozni szeretnél velem? – incselkedtem.

– Nem. Legszívesebben az egész napot veled tölteném.

Éreztem, hogy ezen a ponton már teljesen elvörösödöm.

– Nagyon tetszik az a fotó rólad az ágy felett – jegyezte meg vigyorogva, és hátradőlt a kanapén.

Felhúztam az egyik szemöldököm. – Azon meztelen vagyok.

– Rajongok a fotóművészetért. Színtisztán művészeti szempontból érdekel az alkotás.

– Aha, gondolom. – Elégedett mosolyra húztam a szám. Arra a képre tényleg büszke voltam, de Jasonnek fogalma sem lehetett róla, miért. Úgy döntöttem, még nem árulom el neki az okot. Talán majd rájön magától. A tény, hogy tetszett neki anélkül, hogy tudta volna, több értelemben is rengeteget jelentett nekem.

Kinyújtóztam. – Kérsz valamit inni? – Úton volt a pizzánk, és én rettenetes vendéglátónak bizonyultam. Azóta nem tápászkodtam fel a kanapéról, hogy belekezdtünk a gyilkossági maratonba.

– Igen, kösz. Csak vizet.

Felkeltem, kimentem a konyhába és leesett az állam. A ventilátorok eltűntek, a pult meg a padló ragyogott a tisztaságtól.

Tátott szájjal a mosogatóhoz mentem és bekukkantottam a lenti szekrénybe. Jason mindent szépen elpakolt és ott volt a csillogó, új cső és szifon beszerelve. Megnyitottam a vizet. Folyt. Egyetlen mosatlan edényt se láttam. A tequilás üvegem fejjel lefelé állt a szárítón.

Minden porcikámban hálát éreztem.

Mikor visszatértem, odaadtam Jasonnek a pohár vizet és megböktem a térdét a lábammal. – Te megcsináltad a konyhát.

– Mondtam, hogy meg fogom. – Letette a poharát az alátétre.

– Szeretnék holnap vacsorát főzni neked.

Vigyor terült el a csinos kis pofiján. – Annak örülnék.

Csak nézett ragyogó arccal.

– Mi van? – kérdeztem.

– Mondtál nekem valamit telefonon tegnap.

– Úristen, mit? – kérdeztem rémülten.

Az arcán csintalan kifejezés jelent meg.

– Áruld el!

– Azt mondtad, hogy szívesen főznél nekem.

Uhh. A részeg énem nem igazán jó fej az éber énemmel. Micsoda egy pletykafészek!

Ledobtam magam Jason mellé. – Oké, örülök, hogy csak ennyit mondtam.

– Miért, mi mást mondhattál volna még?

– Fogalmam sincs. Nincs hozzáférésem a részeg Sloan agyához. Az a nő vadidegen számomra.

– Szóval mit csináltál tegnap? – kérdezte lenémítva a tévét.

Reméltem, hogy nem kell beszámolnom az előző napomról. Azt hittem, hogy elleszünk itt Brandon hátrahagyott cuccai között és nem hozzuk fel a témát. Elégedett lettem volna ezzel. De nekem nincs ekkora szerencsém. És Jason túl sokat tett értem azért, hogy ne legyen joga feltenni a kérdést.

– Tegnap volt két éve, hogy Brandon meghalt – vallottam be. – Elmentem a sírjához. Adtam vért. Aztán hazajöttem és eldöntöttem, hogy végre átnézem a dolgait.

Jason tekintetén láttam, hogy megért engem. – Nem lehetett könnyű.

– Hát nem. Egy kicsit sem. De itt volt az ideje.

15. fejezet

JASON

♩ I WANT IT ALL | COIN

Sloan este hétkor dobott ki a házból előző nap. Azt mondta, van valami dolga. Azt hiszem, Brandon ruháit pakolta el. Felajánlhattam volna, hogy segítek, de nem éreztem úgy, hogy ott a helyem.

Nem szívesen jöttem el. Tudom, hogy őrültség, de legszívesebben ismét a kanapén töltöttem volna az éjszakát, csak hogy a közelében lehessek. Úgy éreztem, hogy a közelében kell lennem.

Másnap Minnesotába voltam hivatalos, ami azt jelentette, hogy egész hétvégén nem fogunk találkozni. A picsába!

Előző nap nagyon jól viselkedtem, visszafogtam magam és nem úgy csókoltam meg, ahogy szerettem volna, mert tudtam, hogyha belemerülünk és minden úgy alakul, ahogy az első randink estéjén, akkor kihajít. És nagyon vigyáznom kellett, hogy ne vegye el tőlem a kiváltságot, hogy ott lehetek vele a házban. Úgy döntöttem, hogy majd csak a verandán csókolom meg, amikor megérkezem és eljövök, és ha készen áll a folytatásra, akkor lesz több.

Nem volt könnyű.

Aznap nem reggeliztünk együtt, ami egy újabb csalódást eredményezett. Azt mondta, dolga van. A vacsorát viszont alig vártam. Ha az embernek „A Vadász Felesége” főz, az a világ lehető legnagyobb kiváltsága.

Egy horror volt az a másfél órás araszolás a dugóban, LA belvárosában. Mikor megérkeztem a sajtosom irodájának recepciójára, felhívtam Sloant.

Felvette a telefont, de valaki mással beszélt a háttérben. – Tessék? Ööö, ne. De azért köszi. – Úgy hallottam, jó kedve van.

– Ki volt az? – kérdeztem. Gondoltam, Kristen lehet az.

A váróban ücsörögtem és Fiji Watert ittam. Az egész hely hófehérben pompázott. Még a recepciós ruhája is. A falakat egyedül a bekeretezett képek dobták fel, amelyeken Pia a leghíresebb ügyfeleivel pózolt.

– Fogalmam sincs, ki volt ez. Azt hiszem, épp most próbált felszedni valaki – mondta Sloan hitetlenkedve.

– Mit mondott a fickó?

– Ez fura volt.

Felültem. – Valami sértőt?

– Tessék? Nem. – Sloan nevetett. – A telefonszámomat akarta elkérni. Majd azt mondta, ha nem adom meg neki, a barátaival el fogja énekelni nekem a „You’ve Lost That Lovin’ Feelin’” című dalt. Nem is értem.

Felhorkantam. – Az a fickó nem tengerészruhát viselt véletlenül?

– Ezt meg honnan tudod?

– Nem láttad a Top Gunt?

– Nem.

Nevetgélve csóváltam a fejem. – Na, akkor tudom, mit fogunk megnézni legközelebb. És mit csinálsz ma? – kér deztem, és felhúztam a bokámat a térdemre, majd kényelmesen hátradőltem a kanapén. Az órámra pillantottam. Volt még tíz percem a megbeszélésig.

– Épp a kocsiban ülök. Aztán el kell mennem a Vonsba, hogy vegyek valamit a vacsorához…

– És mi lesz vacsorára?

– Szerintem provence-i csirke. Megnézem majd, milyen az áru. Aztán lehet, el kell mennem a piacra.

– A piacra? Minek?

Elhallgatott. – Csak… valamiért.

Mivel kitért a válasz alól, azonnal kíváncsibb lettem. – Valamiért?

– Nem mondom el. CsakTucker tudja a titkomat. Ő meg én most már nem vagyunk barátok.

Előző este Sloan házában hagytam Tuckert, mivel egész nap úton leszek és később úgyis átmegyek majd hozzá. A kutya amúgy is jobban érezte ott magát, én pedig nem hibáztattam ezért.

– Komolyan? Azt hittem, hogy egy kisangyal.

Felmordult. – Kiderült, hogy tévedtem.

– Mit csinált? Áruld már el!

– Nos… megevett valami olyat, amit nem kellett volna.

Baszd meg, Tucker.

– Kifizetem, bármi is az, ha lehet pótolni.

Sloan nevetett. – Nem kell, dehogy. Megoldom. Most pár órát a kutyaböriben fog tölteni, hogy elgondolkodjon azon, mit tett.

– Kutyaböri?

– A mosókonyha. Nem egy Guantanamo-öböl, mint a láda, de azért megteszi.

Folyamatosan a láda miatt szívatott. – Oké, most már tényleg mondd el, mi történt!

Sloan nagyot sóhajtott a telefonba. – A kutyád…

– Az én kutyám? Azt hittem, közösen neveljük.

Éreztem, hogy mosolyog a vonal túlsó végén. – Nem, ő ma egész biztosan a te kutyád. A kutyád megevett két tucatot a fehérneműmből.

Olyan hangosan robbant ki belőlem a röhögés, hogy a recepciós felkapta a fejét és rám nézett a pult mögül.

– Minden nap kiszedi őket a szennyeskosárból, rágcsálja őket, aztán meg az ágy alatt hagyja. Ma reggel találtam meg a gyűjteményét. Csodálkoztam is, hogy hová tűntek a bugyijaim…

Nem tudtam válaszolni, annyira nevettem.

Sloan dohogott. – A legjobb barátod egy perverz, és azt érzem, hogy nem veszed ezt elég komolyan.

– Hát, nem tudom őt hibáztatni. Tökéletes ízlése van – mondtam, és az orrnyergemet szorítva kuncogtam. – És melyik üzletbe mész?

– A Nordstrom fehérneműrészlegére.

Felnéztem, és a homlokomat ráncoltam. – Azt hiszem, hogy felelős kutyatartóként az én feladatom, hogy helyrehozzam az okozott kárt. Természetesen jóvá kell majd hagynom mindent, biztonsági okokból. A legjobb az lenne, ha fotókat készítenél a próbafülkében. Sőt, az lenne a legegyszerűbb, ha Skype-oznánk.

– Tudod, Tuckernek már megbocsátottam azért, amit tett. De neked? Hát, nem mondanám.

– Mi van? Most hogy lettem én a rosszfiú hirtelen? Én csak próbálok mindent rende hozni…

– Ühüm.

– Amúgy a vörös tetszik.

Felmordult. – Miből gondolod, hogy valaha is látni fogsz engem alsóneműben?

Vigyorogtam. – Abból, hogy rendíthetetlenül, könyörtelenül konok vagyok?

– Ha már a konokságról van szó – motyogta.

– Visszatért a matrózfiú? – kérdeztem, és visszaintettem a jóganadrágos Jennífer Lawrence-nek, aki épp kijött Pia panorámaablakos irodájából.

– Igen, rám vigyorog és egy hatalmas rágóautomata mellett áll.

– Mondd meg neki, hogy van pasid.

– Talán inkább az válna be, ha azt mondanám, csajom van – suttogta.

Elképzeltem, ahogy Sloan megcsókol egy másik nőt. – Nem, ez tutira nem jó módszer.

Felnevetett.

Ekkor döbbentem rá, hogy volt ugyan két randink, de Sloannak attól még nincs pasija. Nem lehetett egy szavam sem, hiszen nem voltam több számára, mint egy srác, akivel beszélgetni szokott. Ha megadná a számát annak a fickónak, akkor sem mondhatnék semmit.

Ez nem tetszett.

Egyáltalán nem.

– Hűha, többen is vannak – folytatta Sloan. – Úristen, szerintem tényleg azt fogják csinálni. Úgy tűnik, gyülekeznek. Már öten vannak és baromi zajosak. Biztos van itt a közelben egy tengerésztoborzó iroda.

– Gyakran előfordul ez veled? – kérdeztem.

– Micsoda? Hogy tengerészekbe botlom?

– Hogy fel akarnak szedni.

– Amúgy igen, főleg mostanában. Furcsa.

Elvontam a telefont a számtól. Ez sem tetszett. És valójában nem volt ebben semmi furcsa. Sloan gyönyörű volt. Naná, hogy más férfiaknak is feltűnt ez.

Témát váltottam. – És Tucker más fehérneműdet is tönkretette? Úgy érzem, hogy mást is lenyúlhatott, úgyhogy vennünk kell újakat.

– Ó, haha! – Aztán felmordult.

– Még mindig ott vannak a matrózok?

– Aha.

– Ki tudsz szállni? El tudsz menekülni onnan?

– El tudok, de akkor le kell tennem a telefont. Nagy kinn a hangzavar.

– Nem, ne tedd le! – kértem.

– Most megfordultak. Mind engem néznek – suttogta. – Az egyikük integet.

Végighúztam a tenyerem az arcomon. – Most féltékennyé akarsz tenni?

– Nem – nevetett. – Miért? Féltékeny vagy?

– Persze – úgy mondtam, mintha viccelődnék, de teljesen komolyan gondoltam.

– Nem kell aggódnod semmi miatt – felelte.

– Miért? Nem az eseted a matróz fickó?

– Nem, bár nagyon cuki. Csakhogy én most valaki másért vagyok oda.

– Ó, igen? – A szívem nagyot dobbant.

– Aha! Elképesztő. Figyelmes. Gondoskodott rólam, amikor tegnap rosszul voltam. Szexi északi akcentussal beszél. Nem könnyű megrémíteni. Pont ilyen pasira van szükségem.

– Rosszul voltál? Tényleg így nevezed? – Csak úgy vigyorogtam és tudtam, hogy ezt ő is tudja.

– Aha. Rosszul. Nem kell ezt jobban kifejteni. Jaj, ne.

– Mi az?

– Felém tartanak. Jézusom…

…Énekeltek.

16. fejezet

SLOAN

♩ GIRLFRIEND | PHOENIX

Mikor 18:15-kor ajtót nyitottam, Jason az ajtófélfának támaszkodva állt, és még mindig nevetett.

Csípőre tettem a kezem és pajkosan néztem rá. – Örülök, hogy legalább az egyikünk jól szórakozik ezen. Azt hiszem, ennél zavarba ejtőbb dolog még sosem történt velem.

Bár mostanában elég sokszor kerültem kínos szituba…

Jason olyan hangosan röhögte végig az egész megalázó előadást, hogy fél méterre tőlem is hallani lehetett a telefonon keresztül.

– Bocs, igazad van. Bejöhetek? – zihálta.

Annnnyira jól nézett ki! Bár egy kicsit zavart, hogy kinevet, az ajkamba kellett harapnom, mert tetszett a látvány. Egy felhajtott ujjú, zöld flanelinget viselt, a porcelánkék szeme pedig csak úgy ragyogott.

Igaz, az én káromra, de nem érdekelt.

Az egyik karomat az ajtó elé tettem. – A mai nap egy matrózruhába bújt, vándorló a cappella kórus zeneileg zaklatott engem, és szerinted ez vicces?

Odalépett hozzám és átölelte a derekamat. Ellenkezés képpen elernyedtem, a két karom úgy lógott mellettem, mint a tészta, amitől Jason még hangosabban nevetett.

– Egyszerűen nem veszed észre, milyen hatással vagy a zenészekre, Sloan Monroe. Na, szóval… én mikor zaklathatlak majd zeneileg?

Hunyorogva néztem rá, mire megcsókolt, és az ajkam hiába ellenkezett, ő továbbra is mosolygott. Normális esetben a közelségétől elaléltam, de a nevetése most úgy felháborított, hogy képes voltam megállni a lábamon.

– Hoztam ajándékot – suttogta néhány milliméterre a számtól, továbbra is viháncolva.

– Remélem, valami jót. Mert már lassan ott tartok, hogy bezárlak téged is a mosókonyhába Tucker mellé.

Elengedett, felvette a lépcsőről a műanyag szatyrot és csillogó szemmel átnyújtotta nekem. Belenéztem, és elállt a lélegzetem. Tele volt minitejszínnel.

– Öt kávét vettem, hogy ez összegyűljön – mondta. – Mikor a tejszínes pulthoz értem, úgy éreztem magam, mint egy portyázó viking.

Nem tudtam abbahagyni a mosolygást. – Jason, te fosztogattál a kedvemért? Ez annyira kedves! – De mikor felém hajolt, elfordítottam az arcom. – És hol van az az öt kávé?

– Benzinkutas kávé? Egy olyan műértőnek, mint te? Nem gondolod! – Aztán lenyúlt és a verandán álló virágcserép mellől, amiben a kiszáradt muskátlim volt, felemelt egy csésze forró Starbucks kávét.

Ránéztem és nem kaptam levegőt. – Annyira kedves vagy. – A szemébe néztem. – De ilyen későn már nem ihatok kávét.

Mosolygott. – Tudom. Ezért hoztam koffeinmenteset.

A szívem elé kaptam a kezem. – Ugye tisztában vagy azzal, hogy ha újra és újra a kedvenc kávémmal lepsz meg, az olyan, mintha egy kóbor macskát etetnél? És tudod mi lesz így a vége: sosem szabadulsz meg tőlem.

– Helyes – válaszolta, majd közelebb húzott magához, és a világ legszélesebb vigyorával megcsókolt. – Épp valami ilyesmiben reménykedtem.

Vacsora után megnéztük a Top Gunt. A megfelelő jelenetnél forgattam a szemem. Jason átkarolt és egészen belesüppedtünk a kanapéba, ölünkön a takaróval. Tucker mellém gömbölyödve aludt.

A nappalim ragyogott. Előző este mindent bepakoltam a kocsiba. Aznap délelőtt pedig elvittem a cuccokat a Goodwill adományboltba, felkészülve arra, hogy a szívem elszorul majd, de nem jött az érzés. Rájöttem, hogy valójában megkönnyebbülés megválni a tárgyaktól, úgy éreztem, mintha hatalmas súlyt raknék le.

Aztán lemosattam a kocsimat, mivel mégiscsak az enyém. Nem hagyhattam, hogy Jason újabb előnytelen oldalamat lássa. Biztos voltam benne, hogy van egy határ számára is, és a Corollám láttán igazából minden férfi fejvesztve menekült volna a garázsomból – na, nem mintha úgy tűnt volna, hogy Jasont különösebben zavarja a tény, hogy egy totális csődtömeg vagyok. Nem is találkozott még a jobbik formámmal, és valamilyen oknál fogva mégis velem akart lenni. Mint egy szellem, egykor volt önmagam kongó múzeum termében kóboroltam fel s alá, Jason meg élő emberként, aki valahogy látott engem, és úgy döntött, hogy velem szeretne mászkálni.

Örültem neki, hogy velem jött erre a helyre.

Az ujjait az ujjaim köré fonta a takarón, én pedig a vállára hajtottam a fejem. A száját a homlokomra nyomta és éreztem, hogy miután csókot lehelt rá, még sokáig nézett engem. Magamban mosolyogtam.

Nem éreztem különösnek, hogy Jasonnel vagyok abban a házban, amit korábban Brandonnel osztottam meg. Egyedül négyszer annyi időn át laktam itt, mint Brandonnel. De azt hiszem, leginkább azért nem tűnt furcsának, mert amikor itt voltak a régi dolgai, már akkor sem tűnt úgy, hogy Brandon otthona lenne. Ahogy azt sem éreztem, hogy az enyém lenne.

Az elmúlt két napban rájöttem valamire. Ez a ház egy mauzóleum volt. És nem annak a férfinak az emlékműve, akit elvesztettem – hanem az enyém.

Miután elvittem mindent, ami Brandonhöz tartozott, nem maradt más, csak önmagam maradéka – de nem a jelenlegi énemé, hanem a múltbeli énemé. A régi, boldog énemé, aki szeretett árnyékbokszolni és a konyhában sütni-főzni. Az, aki igazi, vállalható festményeket készített, amire olyan büszke lehetett, hogy kitehette őket a falra. Ezek a kis emlékek körbevettek engem, és mind-mind arra emlékeztettek, hogy már nem ugyanaz a nő vagyok, aki azelőtt voltam, hogy Brandon felült a motorjára, majd soha többé nem jött haza. Márpedig én ismét olyan teljes akartam lenni. Hiányoltam önmagamat.

Hiányoltam a boldogságomat.

Az elmúlt két évben ez volt az első olyan nap, hogy tényleg főztem valami normálisat – és az jutott eszembe, ugyan miért is nem csináltam ezt már korábban is. Szerettem másoknak főzni. És szerettem nézni, hogy Jason örömmel eszik abból, amit én ugyanolyan szívesen adtam neki, ahogyan ő adott nekem mindenfélét önmagából.

Kristennek igaza volt. Én választottam azt az életet. És elegem volt belőle. Eldöntöttem, hogy erőt veszek magamon és kijövök abból a köztes létállapotból, amibe bezártam magam. Aktívan hajszolni fogom az örömöt. Talán folytatni fogom a blogolást. Túl sok fizetős megbízásom volt ahhoz, hogy a saját örömömre is fessek, de idővel talán majd arra is lesz időm. És most azonnal belekezdek ebbe, döntöttem el. Nem Jason miatt. Nem azért, mert itt volt mellettem és learathatta a gyümölcsöket. Hanem magam miatt. Már réges-rég meg kellett volna ezt tennem.

Mikor a stáblista ment, kinyújtóztam, Jason pedig felült és kikapcsolta a tévét.

– Kérdeznem kell valamit – mondta felém fordulva.

– Ha még egyszer megkérdezed, hogy elmúltak-e a gyengéd érzéseim…

Felnevetett. – Nem erről van szó. – Aztán egészen komoly képet vágott. – Nem találkozgatok mással. De rájöttem, hogy esetleg te randizhatsz mással. Csak szerettem volna, ha tudod, hogy én egyedül veled randizom.

– Ez volt a kérdés? – néztem rá, hogy időt nyerjek, míg feldolgozom, amit hallottam.

Bár korábban nem beszélt erről, ösztönösen tudtam, hogy csak velem találkozgat. Egyszerűen tudtam. De azt hiszem, jó, hogy végre beszéltünk is róla.

Apró mosolyra húzódott a szája. – És te találkozgatsz mással?

Felhorkantam.

– Dehogyis! – Már a felvetés is nevetséges volt. Én, randizni? Amúgy is túlságosan bejött nekem Jason ahhoz, hogy más opciókat latolgassak. Jason azonban olyan… megköny-nyebbültnek tűnt.

– Örülnék, ha kizárólag egymással randevúznánk – mondta, és a tekintetében feszültség jelent meg.

Megvontam a vállam. – Oké.

– Benne vagy?

– Igen. És nem randizom mással. Csak veled.

Egy ideig az arcomat fürkészte, valami finom játékosságot láttam a mosolya sarkában. Aztán fölém hajolt és megcsókolt. Gyengéden, csukott szájjal, és amikor a csók véget ért, Jason a hüvelykujjával az államhoz ért és a szemembe nézett. A szívem hevesen vert. Aztán a mobilom rezegni kezdett az ölemben, és mindketten egyszerre néztünk le, hogy elolvassuk az üzenetet.

Kristen: Holnap. Legyél itt 5-re. Szeretném, ha segítenél

a köretekkel. HOZD A SRÁCOT IS.

Felnyögtem.

– Hogy mi? – bukott ki Jasonből.

– Kristen szervezkedik, mert szeretne végre találkozni veled. Holnap van a születésnapja és Josh steaket fog grillezni. Azt akarja, hogy vigyelek át téged is.

– Ja, oké – felelte.

A fejemet ráztam. – Nem oké. Szörnyű lesz. Nagyon kínos helyzetbe fognak téged hozni. Szégyentelenek. Jaj.

– És akkor mi lesz? Elrejtesz a legjobb barátod elől? Örökre?

– Igen. Ez a tervem. Nem érted: még azt sem mondhatom el neki, hogy itt vagy. Azonnal megjelenne, hogy fotókat mutogasson neked arról, milyen voltam nyolcadikban a táncfellépésen.

Jason nevetett. – Mikor jöjjek érted?

– Tényleg ezt akarod? Lehet, hogy ez lesz a kapcsolatunk tesztje.

– Szóval bevallod, hogy ez kapcsolat – felelte mosolyogva.

Hunyorogva néztem rá, sejtve, hogy csapdát készített elő.

– Miért, te minek neveznéd?

– Pontosan így. De szokásod, hogy elrabolod azokat a fogalmakat, amiket használni szeretek kettőnkkel kapcsolatban.

– Mint például?

– Például az első randinkat találkozónak nevezted.

A szememet forgattam. – Na jó. Akkor… kapcsolatban vagyunk – jelentettem ki, bár úgy kellett kipréselni magamból a szavakat. Úgy éreztem, ez még korai, de mégiscsak kapcsolat volt, azt hiszem. Jason nem tévedett.

– Egy monogám kapcsolat – tette hozzá.

– Igen, mivel nem randizunk mással, azt hiszem, ez is igaz.

– Akkor pedig te a barátnőm vagy.

Majdnem megfulladtam. – Jason!

– Mi van? Mi más lennél? – Úgy látszott, szórakoztatja, hogy mennyire elvörösödtem.

– Nem tudom. Találkozgatunk, és nem randizunk mással. Én így mondanám.

– És ez azt jelenti, hogy én vagyok a barátod – mondta, és csak úgy táncolt az öröm a tekintetében.

Igaza volt. Én pedig teljesen megrémültem.

– Csak két hete ismerjük egymást – jegyeztem meg. – Ez pedig csak a harmadik randink.

Jason a fejét rázta. – Nem érdekel.

Az ajkamba haraptam. – Jason, én nagyon komolyan veszem ezeket a státuszokat.

– Remélem is, mert ezzel én is így vagyok. Nézd, nem érdekel, mit írnak a szabálykönyvek arról, hogy hol kellene most tartanunk. Kedvellek téged. Te pedig engem. Megállapodtunk, hogy csak egymással randizunk. És azt akarom, hogy ha megjelenik egy random a capella kórus előtted és fel akarnak szedni téged, akkor közöld velük, hogy van pasid.

Aztán közelebb hajolt hozzám és megcsókolt. – Márpedig a pasidnak muszáj megismernie a legjobb barátnődet.

17. fejezet

JASON

♩ I FEEL IT | AVID DANCER

Egy szerelmes dalt kellett volna írnom arról a csirkéről, amit Sloan vacsorára csinált. A fenébe is, lehet, hogy írok is egy szerelmes dalt a csirkéről, amit Sloan vacsorára csinált. Jobb lenne, mint az a szar, amit a kiadóm küldött, még akkor is, ha épp írói válságban voltam.

Mikor eljött az ideje, hogy hazainduljak, én maradni akartam. Az is megfordult a fejemben, hogy megkérdezem, nem tölthetném-e az éjszakát a kanapén, de aztán rájöttem, hogyha azt akarná, hogy ott legyek, akkor nem rúgna ki minden este, szóval inkább befogtam a számat és leléptem. Az, hogy aznap este ártatlan csókkal búcsúzkodtam a verandán, majd hazavezettem, épp annyira idegen volt tőlem, mint a többi dolog, amit csináltam. Mintha az út mellett hagynám a gitáromat.

Egy épeszű fickó sem cseszne el egy ilyen lehetőséget.

Szakszerűen kellett hozzáállnom ehhez a helyzethez. Ki kellett várnom a soromat. Sloan sokáig volt egyedül és gyászolt, hosszú ideig egyetlen férfit sem engedett magához közel. Tudtam, hogy mennyire szerencsés vagyok. És minden egyes vele töltött perccel egyre inkább tudatában voltam ennek.

Szerettem volna tenni érte valamit. Ajándékot vinni neki, amivel mosolyt csalhatok az arcára, amitől kitárja majd előttem az ajtót. Kivinni a rohadt szemetet a konyhából, nézni, ahogy fest. Szerettem volna hasznos lenni számára és látni, milyen lefekvés előtt, nézni, ahogy nevet valamin tévénézés közben.

De hogy nem akartam hazamenni nélküle, az kibaszott biztos.

Mikor visszaértem a lakókocsimba, üresnek és hidegnek éreztem. Sóhajtva a konyhapultra hajítottam a kulcsomat és levettem a dzsekimet. Körbenéztem és úgy éreztem, semmi közöm ehhez a helyhez. Az én lakókocsim volt pedig, tele a cuccaimmal, de nem éreztem az otthonomnak. Furcsa módon Sloan házát viszont igen, bár inkább a társaság, és nem a hely miatt.

Tucker, a Bugyis Bandita az ágyra ugrott, én pedig engedtem neki. Ma este nem alszik a ládában. Ezt együtt kellett átvészelnünk. Miért szenvedjen még jobban, elég baj az neki, hogy itt kell lennie velem ahelyett, hogy Sloannél szaglászná a szennyeskosarat.

Lezuhanyoztam és épp a hajamat törölgettem, mikor kopogást hallottam. Tucker leugrott az ágyról és az ajtóhoz rohant, kapart és nyöszörgött. Az órámra néztem. Majdnem éjfél volt, kissé késő ahhoz, hogy Ernie az udvaron mászkáljon.

Felkaptam egy mackónadrágot és ajtót nyitottam. Sloan állt odakinn, a karját dörzsölgette a hidegben. Tucker kipattant a lakókocsiból és boldogan körözött körülötte, nagyokat ugrálva.

– Ööö… lehet, hogy előbb telefonálnom kellett volna? – kérdezte, majd megsimogatta Tucker fejét és közben a csupasz mellkasomat nézte. Bizonytalanul az ajkába harapott, mire elvigyorodtam.

– Gyere be!

Feljött a lépcsőn, én pedig közel húztam magamhoz.

– Csak… hiányoztál – mondta, és szégyenlősen nézett fel rám, miután kapott egy udvarias üdvözlő csókot.

– Akkor nem kellett volna hagynod, hogy elmenjek tőled – feleltem. – Szívesen aludtam volna a nappalidban.

– Tényleg?

– Ó, igen.

Lehajoltam és ismét megcsókoltam Sloant a lakókocsi nyitott ajtajában. Ez most egy hálás csók volt. Áthozta nekem önmagát ajándékba.

– Itt maradsz velem éjszakára, ugye? – kérdeztem, és csak úgy vigyorogtam.

Csak alvást ajánlottam. Ha nem szokott az első randin csókolózni sem, akkor nem szexelünk a harmadikon, bármilyen vonzó is vagyok a szemében. És sosem erőltetném, ha még nem áll készen.

– Csak akkor, ha nem lesz több alvásnál – mondta, és aggódva figyelte a tekintetemet.

– Persze.

– És veszel fel egy pólót, lécci? – A mellkasomra pillantott.

Nevettem. – Oké.

– És megígéred, hogy viselkedni fogsz?

– Abszolút.

Mosolygott, láthatóan megkönnyebbült, és bólintott. Bármibe beleegyeztem volna, csak maradjon. Ha azt kérte volna, szívesen alszom a medencében is egy úszógumin.

Elhúzódtam tőle. – Kérsz vizet?

– Igen, köszi.

Miközben a poharat töltöttem meg, a hűtőszekrényhez lépett és levette a turné útitervét, amit ott tartottam. – Ez a turnéterv?

– Aha. – Csak az amerikai dátumok szerepeltek rajta. Nem említettem még neki a plusz két hónapot az Egyesült Királyságban. Kicsit durvának éreztem, hogy a randizás első hetében bedobjam azt, hogy „amúgy nemsokára lelépek tizennégy hónapra”.

Követett a szobámba, leültünk az ágy szélére, és Sloan a kinyomtatott lapot tanulmányozta, míg én a fiókban turkáltam, egy pólót keresve. – Váó! Lesz egyáltalán pihenőnapod? – nézett fel rám. – Ezek a koncertnapok nagyon sűrűn jönnek egymás után.

Tucker Sloan karja alá nyomta a fejét, ő pedig átölelte, és nézte, hogyan húzom magamra a pólót. Tényleg nagyon nézett. És baromira nem az arcomat. Mosolyogtam. Sloan az ajkába harapott és megint úgy pirult el, hogy még a nyaka is kipirult tőle – imádtam, amikor ezt csinálta.

Én is megnéztem őt. Fehér ujjatlan felsőt viselt meg egy pink rövidnadrágot. A haja kócos fonatban lógott. Úgy nézett ki, mint aki elindulás előtt már készen állt a lefekvésre. Az ujjatlan felsője hasvillantós volt. Jaj, istenem! Valószínűleg úgy kell majd aludnunk, hogy egy párnát teszek kettőnk közé, hogy ne nyomjak hozzá semmi olyat, amit nem szeretne. Ez tutira problémát fog jelenteni.

– A turnék elég kemények szoktak lenni – feleltem, majd elvettem tőle a lapot és Tucker ládájának tetejére hajítottam. Bebújtam a takaró alá és felemeltem, hogy ő is csatlakozhasson. Sloan bemászott és a mellkasomra hajtotta a fejét. Kinyújtottam a karom, lekapcsoltam a villanyt és közelebb húztam őt magamhoz.

Még így sem volt elég közel.

A hajába fúrtam az orrom, beszívtam az illatát, ő pedig az egyik combomra csúsztatta a lábát és hozzám dörgölőzött. Azon merengtem, vajon érzi-e, hogy kalapál a szívem. Biztosan.

Megköszörültem a torkomat. – Már nem csukod be a szemed…

Megpaskolt, én pedig nevettem és puszit nyomtam a feje búbjára.

Tucker az ágy végében helyezkedett el. Behunytam a szemem. Szétáradt bennem a nyugalom. Mintha ebben a pillanatban minden pontosan a helyére került volna.

18. fejezet

SLOAN

♩ THE WRECK OF THE EDMUND FITZGERALD |

JAXON WATERS

Jason háromnegyed ötkor jött értem, majd mintha ágyúból lőttek volna ki, olyan sebesen robogtunk a teherkocsival Kristenékhez. Reménykedtem, hogy közbejön neki valami Jaxon Waters-feladat és le kell majd mondania, de nem volt szerencsém. Felajánlottam azt is, hogy menjünk külön kocsival, hogy el tudjon majd menekülni, ha akar, de ő meg sem hallotta.

A szemhéjam teljes bedobással tikkelt a pániktól. Már az ujjammal sem tudtam a helyén tartani. Az egész tenyerem kellett hozzá.

Jason rám nézett a kormány mögül, és nevetett. – Ne már, ennyire nem lehet rémes.

– Jason, szerintem van egy klónja, aki a pokol kapuját őrzi.

Mikor megláttam a szeme sarkában a kis ráncokat, elmosolyodtam.

– Az van, hogy sosem tudom előre, mire készül. Mindig valami sunyiságon jár az esze. A baba pedig a nagymamájuknál van ma este, úgyhogy tényleg bármire képes lehet.

– Sunyiságon? Hű! – Jason csak kuncogott.

– Igen, imád szórakozni velem. Nem tudom neked ezt elmagyarázni. Nagyon fura lány.

Amikor bekopogtunk Kristen barnára festett, stukkókkal kirakott házába, még egy bocsánatkérő pillantást vetettem Jasonre, ő pedig rám kacsintott.

Kristen kitárta az ajtót és úgy vigyorgott jasonre, észre sem véve engem, mint egy őrült. – Bizonyára te vagy Jason! – Színpadiasan hozzám bújt, majd a pasimra vetette magát, és jól megölelgette.

Kristen eszelős tekintettel nézett rám a válla fölött, én pedig a fejemet csóváltam.

Mikor végre elengedte Jasont, ő átnyújtotta neki a virágot, amit hoztunk. Kristenből csak úgy áradt a köszönetnyilvánítás, aztán a házba terelt bennünket, ahol Josh várt ránk, mint valami cinkostárs, két sörrel a kezében.

Kaszkadőr Mike Jason lábszáránál ugrándozott, ő pedig lehajolt, hogy megsimogassa.

Kristen odahajolt hozzám, és a fülembe súgta: – Tényleg flanelillata van.

– Megígérted, hogy viselkedni fogsz – sziszegtem.

– Miért? Nem is csináltam semmit – felelte, és tettetett ártatlansággal pislogott rám.

Jason felállt és elfogadta a felkínált sört, majd kezet fogott Joshsal és bemutatkozott. Úgy tűnt, Jason cseppet sem érzi magát kínosan. Talán hozzászokott már a túlbuzgó, tapizós rajongókhoz, akik cseppet sem tartják tiszteletben a határokat?

– Hé – súgta Kristen, és oldalba bökött. – Mondtam Joshnak, hogy kérdezze majd meg tőle, betűzni tudja-e a chlamydiát. Ha igen, kihajítja a házból.

Elsápadtam, ő pedig gyakorlatilag a szoba másik végébe ugrándozott és belekarolt Jasonbe. – Hadd vigyelek körbe!

– Én is megyek veletek – jelentettem be.

– Nem. Ez egy egyszemélyes turnus. Erre az időszakra beteltünk. – Kristen a mellkasomhoz vágta a virágot. – Megtennéd, hogy ezt vázába rakod? És Josh, megmutatnád Sloannak, hová tettem a konyhában a krumplisaláta hozzávalóit, amit majd össze kellene dobni? Köszi!

Jason láthatóan baromi jól szórakozott a feszengésemen, és hagyta, hogy Kristen magával vigye.

Pufogva Joshhoz fordultam, aki mosolyogva nézett a kattant felesége után.

– Ha egyszer a fejébe vesz valamit, tudod, hogy nem lehet megállítani – mondta.

– És mégis mit vett most a fejébe, Josh?

Beleivott a sörébe. – Én nem mondok semmit. Együtt akarok maradni vele.

Betrappoltam a konyhába, hogy összerakjam a nyamvadt krumplisalátát. Tíz perccel később épp idegesen majonézt nyomtam egy tálba meg a zellert szeleteltem, mikor Jason és Kristen felbukkantak. Úgy nevetgéltek és beszélgettek, mintha régi jóbarátok lennének.

Jason az egyik bőr bárszékre ült, a félig üres söröspoharát az asztalra csúsztatta. Kristent bámultam, majd hosszasan Jasonre néztem, próbáltam rájönni, vajon még járunk-e, vagy esetleg meggondolta magát, miután eltöltött pár percet a legjobb barátnőmmel.

– Kristen épp arról mesélt, mikor megnyerted a Miss Canoga Park szépségversenyt – mondta Jason. – Nem is tudtam, hogy versenyekre jártál. Miért nem említetted ezt?

Abbahagytam az aprítást és hitetlenkedve néztem egyikről a másikra. – Ezért vonultatok el? És nem mutattad meg neki a scrapbookokat? Meg a pizsipartis képeket, amiken fejpántban vagyok?

Jason mosolygó szemmel a szájához emelte a sörét.

Kristen drámázva ráncolta a homlokát. – Ugyan, hogy jut eszedbe ilyesmi? – kérdezte oldalra billentve a fejét. – Azokat a naptárhoz tartogatom, amit majd karácsonyra kaptok tőlem.

Jason olyan váratlanul nevetett fel, hogy az álla alá kellett nyúlnia, hogy ne folyjon le a sör. Kristenre néztem és hunyorogni kezdtem.

– Most mi van? – csodálkozott. – Csak azokat a képeket mutattam meg neki, amik három évvel ezelőtt készültek a Coachellán.

Dermedten bámultam. Komolyan? A Coachella-fotókat? Ott egy fehér makramébikinit viseltem szakadt farmershorttal, a hajamban virágokkal és rohadt jól néztem ki.

Nahát, ezt el sem tudtam hinni. Kristen az én oldalamon áll! Elképesztő.

– Tavaly felléptem a Coachellán – mondta Jason, és még mindig nevetgélt egy kicsit. – Bár ott lettetek volna! Láttalak volna benneteket a színpadról. És később össze futhattunk volna.

Felhorkantam és a tálba halmoztam a zellert. – A Coachellán legalább kétszázezer ember fordul meg. Észre sem vettél volna.

Jason a szemembe nézett. – Egymillió ember közül is kiszúrtalak volna.

Hosszú ideig nézett velem farkasszemet, és közben éreztem Kristen tekintetének súlyát, ahogy kettőnket figyel.

Kinyílt az elhúzható ajtó és Josh dugta be a fejét. – Hé, Jason, akarsz segíteni a grillezésben?

– Persze – felelte Jason, és rám villantott egy mosolyt, jelezve, hogy nem felejtette el a grillezéssel egybekötött kínvallatásos jövendölésemet, majd kötelességtudóan követte Josht.

– Érezzétek jól magatokat! – kiáltottam utánuk, mielőtt becsukódott az ajtó. Jason két ujjal tisztelgett felém, majd eltűnt az udvaron.

Kristen rám nézett és úgy tátogta: – Úristen.

– Ugye?

– Ő aztán tényleg odavan érted. Azt hiszem, máris szerelmes beléd. És most nem viccelek. Rá van írva az arcára. A rabszolgád lesz.

A szememet forgattam.

– Lefeküdtél már vele? Szuper volt? Mesélj el mindent!

A fejemet ráztam. – Nem, még nem feküdtem le vele. De tegnap este együtt aludtunk.

Jason olyan erősen ölelt! Alig akart elengedni. Ahogy erre gondoltam, a krumplisalátába vigyorogtam.

Jason egy idő után berakott közénk egy párnát. Ahogy ez eszembe jutott, még jobban elvigyorodtam.

– Akkor hol tartotok? A harmadik stádiumnál? – kérdezte.

– Igazából nem. Még csak csókolózni szoktunk.

Kristen úgy nézett rám, mintha két fejem nőtt volna. – Még meg sem fogtad a farkát? Miért nem?

– Halkabban már! – suttogtam, és az ajtó felé pillantottam.

– Istenemre mondom, ha nem markolod meg a faszát a közeljövőben, ennek a barátságnak vége. Ezt kérem a szülinapomra.

– Azt, hogy fogjam meg Jason farkát?

– Igen.

– A fenébe! Én meg idióta kencéket vettem neked a Bath & Body Worksben – mondtam, és gúnyosan lebiggyesztettem a számat.

Igazság szerint egyre nehezebb volt visszafogni magam. Igazi kihívást jelentett. Magamnak sem szívesen vallottam be, hogy milyen gyorsan döntöttem úgy, miután Tucker megcsócsálta a fehérneműimet, hogy nem a Walmartba, hanem a jóval elegánsabb Nordstromba fogok menni vásárolni. Azt pedig tényleg nem fogom bevallani, hány vörös cuccot vettem.

– Nekem tetszik – mondta Kristen.

Folytattam a zellerszeletelést. – Nekem is. – Aztán letettem a kést. – Kristen! Nagyon tetszik nekem. Mármint, borzasztóan nagyon. Jaj – nyögtem, mert eszembe jutott a dolog –, és most már hivatalosan is a barátom.

Kristen elégedetten nézett végig rajtam. – Még egy hónapja sem ismered és máris a pasid. Váó! Tud róla Jason, hogy történelmet írt? Hogy érte el, hogy belemenj ebbe?

Hunyorogva néztem vissza. – Sokat vitáztunk a szavakon. Nagyon zavarba ejtő volt.

Kristen vigyorgott. – Ó, a „totál szétcsúsztam’-kampány. Ez a kedvencem. Én is így vettem rá Josht, hogy feleségül vegyen.

Felhorkantam.

Kristen felkapott egy zellerszárat és a testem felé intett vele. – Látod, működik. Máris úgy nézel ki, mint egy rocksztár csaja.

Elmosolyodtam. – Tegnap vacsorát csináltam neki. Ma meg reggelit.

Hatalmasra tágult a szeme. – Komolyan? Megint főzöl?

– Igen. – Az orromat ráncoltam. – Igazából muszáj, máskülönben mindennap kempingkaját fogunk enni.

Nevetett, és láttam rajta, hogy tényleg boldog.

Nagy levegőt vettem. – Próbálkozom, Kristen. Tényleg, próbálkozom.

Ellágyult a tekintete. – Helyes. Csináld tovább! És ess bele nyugodtan. Amikor pedig megmásztad, ne felejts el himbálózni egyik kibaszott ágról a másikra lefelé menet.

Vacsora közben Jason felém nyúlt az asztal alatt és megfogta az ujjam. Azon gondolkodtam, mi történhetett az udvaron. Reméltem, hogy Josh nem szorongatta meg nagyon a kérdéseivel. Úgy tűnt, a pasim továbbra is kedvel engem, de még fiatal volt az este.

Kristen odahajított nekem egy kis zacskó Doritost, én pedig kibontottam és a tányéromra öntöttem. Amikor azonban lelapítottam a zacskót, Kristen a homlokát ráncolva nézett rám. – Nem, nem. Mi nem így csináljuk.

Rábámultam.

Kiürítette a saját zacskóját, majd kifordította a kezével, mint egy kesztyűt. Felém integetett és várta, hogy utánozzam.

Uh.

– Ha Jasonnek tetszik a legszebb oldalad, akkor csípni fogja azt is, amit a Doritos-zacsival csinálsz – mondta.

Josh felhorkant, és visszatért a saját kis kukoricacsövéhez. Jason engem figyelt, én pedig kifújtam a levegőt. Jason gyakorlatilag sosem látott engem jó formában. Miért épp most kellene elkezdeni, nem jól mondom?

Felhúztam a zacskót a kezemre, kifordítva és vártam, hogy Kristen elkezdje. Az a minimum, hogy ő fogjon bele elsőként ebbe a nevetséges mutatványba. Hatodikos korunk óta csináltuk ezt. Egyfajta hagyománnyá vált kettőnk közt. Mikor ő elkezdte nyalogatni a zacskó belsejét, én is belefogtam.

– A belseje a legeslegjobb – magyaráztam Jasonnek szerencsétlenül. – És ma van a születésnapja. Muszáj.

Nevetett, ismét megfogta a kezem és mindenki szeme láttára megcsókolta.

– Ó, elfelejtettem mondani! – szólalt meg Kristen a magasba emelve a doritosos kezét, mint egy komplett idióta. Lesz ma egy kis házibulink is. Éljen a karaoke! – Hol rám, hol Jasonre nézett, arcán lelkes kifejezéssel.

– Ééééés tényleg nem bír magával – nyögtem, majd az összegyűrt zacskót Kristen felé hajítottam.

Ő úgy tűnt, baromi büszke magára, Josh pedig csak a fejét ingatta és a száját törölgette a szalvétával, előadva az este legjobb „én ebből kimaradok’-performanszát.

– Kristen, ne! Biztos vagyok benne, hogy Jason nem akarja hallani, hogyan éneklünk. Ahogy abban is, hogy Jason nem akar éne…

– Én imádom a karaokét – vágott a szavamba Jason.

– Imádja a karaokét! – Kristen ragyogó képpel nézett Jasonre.

– Meg foglak ölni – sóhajtottam, és csak félig vicceltem.

Vacsora után, miután végeztünk a mosogatással, Kristen és Josh beizzították a mikrofonokat, én pedig sarokba szorítottam Jasont a konyhában.

– Na ugye, hogy megmondtam? – szólaltam meg, és a mellkasához döntöttem a homlokom. – Mondtam. Mondtam, hogy ez fog történni.

Jason mosolyogva nézett le rám. – Mi a baj? A karaoke?

– Igen! – közöltem vele a szemébe nézve. – Azt akarja, hogy énekelj!

– De hát szoktam énekelni, ez a szakmám. Én emiatt egyáltalán nem stresszelek.

– Én viszont igen!

Ha Jaxon Watersszé változik át előttem, el fogok ájulni.

– Miért? – kérdezte, és feljebb emelte az államat. – Nem akarod, hogy énekeljek neked? Még mindig trauma alatt állsz a kocsimosós a cappella miatt? – Mosolygott, és megint azt csinálta, hogy egészen közel érintette a száját az enyémhez, én pedig képtelen voltam tovább koncentrálni. Normális esetben ezt a fajta viselkedést a jóéjtpuszinkra tartogatta, a verandára. Teljesen kikapcsolt tőle az agyam.

– Ühüm – motyogtam, habár már nem is emlékeztem a kérdésre.

Egy kicsit elhúzódott tőlem és hagyta, hogy magamhoz térjek. – Nyugi, jól érzem magam. Josh előre figyelmeztetett a karaoke miatt. Azt mondta, lebeszéli róla Kristent, ha nem akarom. Minden oké.

– Josh elmondta neked?

– El. Amúgy meg fogalmam sincs, hogy kell betűzni a „chlamydiát”.

Felhorkantottam.

Jason lejjebb hajolt és ismét az ajkamba suttogott. – Hazafelé úton elmondasz mindent, amit Kristennel beszélgettetek, rendben?

– Ööö… azt mondta, hogy himbálózzak az ágaidon és fogjam meg a… nem! – megráztam a fejem, hogy elűzzem a kábulatot.

– Hogy mit fogj meg? – kérdezte vigyorogva.

A „Love Shack” üteme csendült fel a másik helyiségben. Josh énekelni kezdte a dalt, Kristen pedig csatlakozott egy hangos „Loooove SHACK”-kel.

A szememet forgattam. – Ezek ketten azt akarják, hogy elmeneküljünk.

Jason mosolygott. – Menjünk be, még mielőtt azt hinnék, hogy kisurrantunk egy gyors kis numerára.

– Kristen úgyis azt akarja, hogy másszak rád. Nem len nék meglepve, ha mindkettőnk sörébe ecstasyt tettek volna. Ja igen, ne fogadj el tőle semmilyen italt!

– Nekem ahhoz nem kell drog, hogy kedvem támadjon veled egy gyors kis numerára – mondta, és a pólóm alá nyúlt, majd a derakamra csúsztatta a tenyerét. Az ajkát a fülem mellé vonta. – Eljössz velem hétvégén Minnesotába?

Majdnem megfulladtam a saját nyálamban. – Minnesotába? Mármint, meglátogatni a szüleidet? Holnap?

– Igen, be akarom neked mutatni őket. Meg a seggfej bátyámat is, Davidet.

A seggfejes megjegyzésen elnevettem magam. Aztán tikkelni kezdett a szemhéjam.

Az orromhoz dörgölte az orrát. – Nem tudom, mikor megyek hozzájuk legközelebb, és azt akarom, hogy velem gyere. Nem lesz semmi különös. A szüleim nagyon lazák.

Nem akartam három napot nélküle tölteni. De hogy a szüleivel találkozzam? Máris? És nincs Minnesotában nagyon-nagyon hideg?

– Jason, kábé öt perce vagyok a barátnőd.

– Igen, és én már beszéltem nekik rólad.

Visszafordultam és ránéztem. – Tényleg? És mégis mit mondtál?

– Az igazat. Hogy addig nem adtad vissza a kutyámat, amíg bele nem egyeztem egy randiba.

Játékosan megcsaptam, ő pedig nevetgélt.

– Na, lécci! Három nap alatt belepusztulnék a hiányodba. Jó buli lesz. Gyere velem!

Azt mondta, hiányoznék neki. Elolvadtam.

– Oké.

Csak úgy ragyogott. – Igen?

– Igen. Legyen. Vigyél el Minnesotába.

A francba! Miért is ne? Mi mást is csinálnék, míg ő távol van, azon kívül, hogy arra vágyom, bárcsak vele lennék?

Mosolyogva a homlokomhoz érintette a homlokát, és közelebb húzott magához. – Valami mást is akarok – mondta a szemembe nézve.

Felhúztam a szemöldököm, mire elnevette magát.

– Nem azt. Bár azt sem bánnám – tette hozzá. – Ha ott leszünk, szeretném, ha főznél egyet anyámmal. Rengeteget jelentene neki.

Az orrához dörgöltem az orromat. – Ha próbálnád, sem tudnál megállítani.

Jason mosolygott és közelebb hajolt hozzám, hogy megcsókoljon, mikor Kristen bedugta a fejét a konyhába. Úgy ugrottunk szét, mint a tinik, amikor azon kapják őket, hogy a kanapén smárolnak.

– Hé! Menjetek szobára! – dörrent ránk, bele egyenesen a mikrofonba, így aztán az egész ház visszhangzott. Majd a mikrofonba suttogta: – Komolyan mondom, a vendégszoba készen áll. Érezzétek magatokat otthon! – Az ajkába harapott, viccesen megrángatta a szemöldökét, majd visszatért a nappaliba.

Jasonnel összenevettünk.

– Gyere! Duettezni akarok veled – mondta.

Felnyögtem.

– Kérsz egy kis bátorító italt? Kristennek biztosan van egy kis tequilája – vigyorgott.

A tequilának most hivatalosan olyan íze van, mint amikor majdnem meghaltam. Józanul vágok bele inkább.

Jason kacagott, kézen fogott és elindult velem a nappaliba.

Mikor a „Love Shack” véget ért, Kristen győzködni kezdett, hogy énekeljem el vele a „Hoplessly Devoted to You”-t. Majd belehaltam a zavarba, de a születésnapja miatt ráálltam, és Kristen boldog volt, márpedig egyedül ez számított.

Majd elkövetkezett az elkerülhetetlen: Jasonre került a sor.

– Mit akarsz, mit énekeljek? – tette fel a kérdést Kristen. – Van valami kívánságod?

– A „The Wreck of the Edmund Fitzgerald”-ot – felelte gondolkodás nélkül.

Nekem kérte. Ez egyértelmű volt. Meg fogom ölni, döntöttem el.

Jason a válla mögé bökött a hüvelykujjával. – Hé, amúgy itt van a gitárom a kocsiban. Nem baj, ha behozom?

Kristen szeme hatalmasra tágult. – Ez komoly? Persze, hozd be. Most hülyéskedsz? Menj már!

Jason felkelt és kiment a kocsijához. Josh és Kristen nagyon izgatottak lettek. És miért is ne lettek volna? Egy Grammy-díjas zenész fog nekik szerenádozni a grillpartijukon. Én viszont azt éreztem, hogy gyöngyözni kezd a homlokom az idegességtől.

Épp barátkoztam a gondolattal, hogy pasim van. De ahhoz még hónapok – vagy inkább évek – kellettek, hogy megszokjam a gondolatát, hogy ez az illető nem más, mint Jaxon Waters. Csak egyféleképpen tudtam megbirkózni ezzel a helyzettel, ha elfeledkeztem róla. Egyáltalán nem álltam készen arra, hogy szembenézzek vele.

Kristen és Josh két oldalról mellém ültek a kanapén, majd összenyomtak a könyökükkel. Jason visszatért, kezében a gitártokkal, én pedig úgy éreztem, beszippantott egy örvény: csak bámultam, ahogy előveszi a hangszerét. Átmentem rajongóba, ami baromi kínos érzés volt. Azon tépelődtem, vajon látszik-e rajtam.

Felkaptam a dohányzóasztalról a Parenting magazint és legyezni kezdtem magam, míg Jason elhelyezkedett a tévé előtt, és behangolt. Már ez is elég volt ahhoz, hogy a szívem remegni kezdjen. És mikor elkezdett játszani… Az egészen hihetetlen volt! Teljesen kikészültem. Hivatalosan is szerelmes lettem.

Jason elképesztő volt.

A hangja, mint a méz és a kávézacc: édes és sűrű. Élőben sokkal csodásabb, mint lemezen. Egyszerűen fel sem tudtam fogni, hogy valami ennyire jó lehet. Ez a srác őstehetség! Legszívesebben képen csaptam volna magam, amiért nem engedtem neki előbb, hogy énekeljen nekem – miközben tudtam, hogy ha így történik, akkor összekeverem magamban az iránta való érzéseimet a vele kapcsolatos érzésekkel.

Egyszer híres lesz. Nagyon-nagyon híres. Minden megvan benne, ami kell. A külseje, a tehetsége, a jelenléte. Ezt olyan tisztán láttam magam előtt, mint még soha semmit.

És ő volt az én pasim. Fejben ezt újra meg újra elmondtam magamnak. Ez a férfi akar engem.

El voltam ámulva, szerencsésnek éreztem magam. Aztán rögtön aggodalmaskodni kezdtem, úgy éreztem, nem érdemiem meg őt. Ahogy Jason játszott, millió érzés kavargott bennem. Éneklés közben folyamatosan engem nézett, s mosolygott, mintha boldog lenne. Mindkét énjét láttam benne.

Én is boldog voltam. Mert tudtam, hogy Jason és Jaxon tényleg ugyanaz a férfi.

Mikor felugrottam, hogy a deraka köré fonjam a lábamat, a mozgásérzékelő aktiválódott és a verandát elárasztotta a fény. Azt hittem, tönkrement.

Ez a Jason tényleg mindent megjavított a ház körül, ahogy ígérte.

Elmúlt éjfél. A környék csendes volt ugyan, de én nem rajongtam a telibe kapott színpadi világításért. Jason hozzám préselődött és a hátamat a bejárati ajtóhoz szegezve megcsókolt. A kezével tartotta a combomat, a csípőjét pedig a két lábam közé nyomta, majd szétlapított.

Istenem, milyen érzés lenne ez vízszintesben?

A feszültség egyre nőtt kettőnk között az este során. Még Kristen trükkjei és a rémes duett, amit Jason erőltetett, sem voltak képesek csökkenteni ezt. Jason egész este fogdosott és csókolgatott, Kristen és Josh előtt. Őket nem zavarta. Biztos a kezébe nyomtak egy rakás óvszert, amikor búcsúzkodtunk.

Ahogy kettesben maradtunk a verandámon, le is csaptunk egymásra.

A lámpa lekapcsolódott, én pedig Jason szájába mosolyogtam. Majd ismét felkapcsolódott és grimaszolni kezdtem, mert olyan volt, mintha vagy tízezer nap sütött volna ránk.

– Bemehetünk… – suttogtam, ő pedig a szemembe nézett és hangosan lihegett.

Ó, istenem!

Bólintottam és a nyaka köré fontam a karomat. Magam mögé nyúltam a kilincset keresve, és amikor elfordítottam, az ajtó kinyílt és mi kis híján a nappali padlójára zuhantunk.

Jason tántorgott egy ideig, mielőtt visszaszerezte volna az egyensúlyát. Halkan nevettünk, de a csókolózást nem hagytuk abba. Berúgta az ajtót, ami be is csukódott, majd a kanapéra emelt, fölém csusszant a félhomályban és szorosan hozzám simult.

Éreztem, hogy mindene hozzám simul.

Megmarkoltam a pólója alját, és felfelé rángattam. -Vedd ezt le! – mondtam zihálva. Végig akartam simítani a mellkasát, érezni akartam az izmos hasát, meg a szőrcsíkot, ami a lába közül kúszott felfelé.

Lerántotta magáról a pólót és két másodperc múlva már ismét rajtam feküdt. Ez a hév teljesen lenyűgözött. – Senkit nem láttam még, aki ilyen gyorsan veszi le a pólóját – lihegtem, miközben Jason ajka a nyakamra tapadt.

– Majd meglátod, milyen gyorsan tudom levenni a tiédet is.

Felhorkantam, Jason pedig a pólóm aljához vándorolt. Nem állítottam meg. A lábamat maga köré fonta, én pedig végighúztam a tenyeremet a széles, formás, csupasz vállán.

Érezni akartam, hogy a felforrósodott bőröm az övéhez tapad. Ülésbe nyomtam fel magam, levettem a pólómat, Jason pedig a hátamhoz nyúlt és még mielőtt a padlóra hajítottam volna a ruhámat, már ki is kapcsolta a melltartómat. Fölém tornyosult és lenyomott a kanapéra.

A testem életre kelt, a vér az arcomba meg a fülembe tolult, a szívem pedig vadul zakatolt a mellkasomban.

A keze ott volt mindenhol. Konkrétan oda kellett néznem, hogy megbizonyosodjak róla, tényleg csak kettő van-e neki.

Akartam őt. Édes istenem, annyira akartam őt! Biztos volt a dolgában. Úgy hangolt be és úgy játszott rajtam, mint azon a rohadt gitáron. Istenem, minden egyes millimétere feszes volt és kemény. Duzzadt az erőtől, s finom illat lengte körül.

– Szedem a gyógyszert, oké? – ziháltam. – A menzeszem miatt.

– Múlt hónapban csináltattam tesztet. Tiszta vagyok. Kristen adott óvszert. Meg Josh is.

Nevettem, de aztán az ajkával betapasztotta a számat.

Ez a valóság volt. Tényleg megtörtént.

Reszketve, zihálva nyúltam a nadrágja felé és amikor megragadtam az övét, elakadt a lélegzete. Majd az az ismerős, fémes, kattanó hang valahogy azonnal visszarepített a hálószobámba.

Brandon. Legutoljára Brandonnel csináltam ezt.

Egy pillanat alatt kijózanodtam. Minden szenvedély elillant belőlem. Mereven visszahanyatlottam a párnára. -Jason, nem megy.

A keze azonnal megállt. Mind a tizenkettő.

– Nem állok még készen. Ne haragudj! – suttogtam.

Fölém hajolt, a homlokát a homlokomhoz nyomta, becsukta a szemét és alig kapott levegőt. A mellkasa a csupasz mellemhez ért, és éreztem, mennyire vágyik rám, hogy döfködi a lábamat.

Istenem, rettenetesen éreztem magam! Nem lett volna szabad beengednem a házba. A veranda biztonságos hely volt. Világos, de biztonságos. A verandán elszálltak az elvárások.

Nem voltak lehetőségek.

Jason egy percig még fújtatott, aztán éreztem, hogy kezd lenyugodni.

– Csak egy kis idő kell még. Túl korai. – A számba haraptam. – Ne legyél dühös rám.

Kinyitotta a szemét és gyengéden rám nézett. – Nem vagyok dühös. Sosem lennék rád dühös emiatt. Nézz rám!

– A szemembe nézett. – Megértem. És azt akarom, hogy majd akkor csináljuk, ha készen állsz. Egyikünknek sem jó, ha elkapkodjuk. Oké?

Annyira komolyan mondta, hogy elolvadtam tőle. – Oké.

Finoman elmosolyodott és csókot nyomott a homlokomra. Aztán egy takaró után nyúlt, rám terítette, bedugdosta a karom alá, én pedig felültem és felvettem a pólóját.

A kanapén ültem, a mellemhez szorítottam a takarót és néztem, ahogy Jason a mosókonyhához megy, hogy kiengedje Tuckert. A kutya körülöttem ugrált, majd felugrott az ölembe és megnyalt.

Jason lehajolt, a kanapéra támaszkodott és megcsókolt.

– Fél hatkor jövök érted, hogy kivigyelek a reptérre. Addig aludj egy keveset. – Mosolygott rám.

– Köszönöm, hogy megérted.

A fejét rázta. – Megéri várni rád. Te vagy a legfontosabb nekem. – Kacsintott egyet, én pedig kikísértem. Tucker vele ment, szorosan követve a gazdáját.

19. fejezet

JASON

♩ MISERY BUSINESS | PARAMORE

Na, húzz innen! Lola Simone ott ült a lakókocsim lépcsőjén.

Rávágtam a lakókocsi ajtajára. – Mi a szart csinálsz te itt?

Tucker morogni kezdett mellettem.

Lola a fémlépcsőn ült, a medence fényei megvilágították, háttal az ajtómnak dőlt és egy füves cigit szívott. Rövid, ezüstszürke ruhát viselt és válaszul széttárta a lábát, a magas sarkú cipőjén egyensúlyozva. Nem volt rajta bugyi.

– Jézusom, ne már! – mordultam rá, és elfordítottam a tekintetem. – Elég ebből a baromságból, Lola! Kelj fel! -Visszanéztem rá.

Meg se moccant.

– Lola, húzz innen! Most.

– Máris? Csak most jöttem. – Rám vigyorgott, a szemhéja álmosan leereszkedett. – Akkor legyen egy gyors menet? – motyogta.

– Ki a faszom adta meg neked a címemet? Nem akarom, hogy itt legyél. Végeztem veled. Menj, vagy én raklak ki innen.

Megvillant a szeme, de csak a fejét rázta.

Rohadt ideges lettem. Kibaszottul elegem volt már ebből. Kibaszottul.

Idáig nagyon is türelmes voltam vele. Igazi szentként viselkedtem, miközben Lola hónapokon át zaklatott, a toplistákon keresztül keltette rossz híremet, kiteregette a magánéletem részleteit – de ez már más volt. Most már Sloanra is tekintettel kellett lennem.

És ha ő is hazajött volna velem? Vagy megjelent volna, mint előző este? Akkor hogy magyarázom meg neki ezt a faszságot? Túl friss volt még ehhez a kapcsolatunk.

És mit tett volna Lola, ha Sloan is idejön…

Megfeszült az állkapcsom. – Azt akarom, hogy eltűnj. Indulj! – Megfogtam a könyökét és talpra állítottam. Nem akartam mást, csak hogy eltűnjön az útból és bemehessek, de ahogy megszorítottam, éreztem, hogy Lola teste meginog és tudtam, hogy ha elengedem, el fog esni. Jézusom, teljesen szét volt csúszva.

A kapu mellett parkoló Hummer felé böktem. – Hívd fel a kísérődet, hogy jöjjön érted!

Lola keserűen felnevetett. – Jaaaaaj, miért vagy ennyire dühös rám?

– Írtál rólam egy kibaszott dalt! – csattantam fel. – Mit gondoltál? Tönkre akartad tenni a karrierem, vagy mi? Fenn kell tartanom az imidzsemet, te meg arról énekelsz, hogy pucéran és részegen baszok a tengerparton!

Lustán mosolyra húzódott a szája, csukott szemmel beleszívott a cigijébe, a perecek csilingeltek közben a csuklóján. – Hát, ez van. Inspirálsz engem, Minnesota. Sosem voltam még együtt ilyen tiszta… – Elmosódott a hangja.

A fejemet ingattam. – Nem tudom, mi a kurva élet történt veled. Nem tudom, miért kattantál így rám, mit szedsz és mi a problémád, de kívánom, hogy jöjj rá és hagyj engem békén végre.

Elfordult, kifújta a füstöt és úgy mosolygott, akár egy kobra. – Akkor nem csináljuk, mi?

Kitágult az orrlyukam. – Nem, nem csináljuk.

– Te annyira más vagy, Jaxon. Csettintesz egyet és én már itt is vagyok… – Végigmérte a testem, és a farkamon állapodott meg a tekintete. – Legalább akkor hadd csináljam azt, amit annyira szeretsz. – A szemembe nézett és a szájába szívta a felső ajkát.

Ránéztem. – Soha többé ne gyere ide! Érted, amit mondok?

Vigyorogva kirántotta a karját a szorításomból. Abban a pillanatban, hogy elengedtem, máris úgy billegett a tűsarkújában, mint egy őzgida. Elvesztette az egyensúlyát és nevetve elterült a fűben. Láttam, hogy a testőre, aki észrevette, hogy baj van, elindul felé a gyepen keresztül. Lola röhögve a középső ujját mutatta nekem, amikor Tuckerrel elindultam felfelé a lépcsőn és bevágtam magunk mögött az ajtót. Két hangos puffanást hallottam a lakókocsi oldalán, gondolom, a két cipőjét vágta hozzá.

Felhívtam Ernie-t. Harmadik csörgésre vette fel, kásás hangon. – Ha azért hívsz, mert egy rendőrautó parkolt le mögéd, azt ajánlom, hogy nyeld le az összes drogot – viccelődött.

– Lola itt volt a birtokon.

Felnyögött. – Ah, a picsába! Adj öt percet!

Mire Ernie megérkezett, addigra Lola eltűnt. A két magas sarkúját itt hagyta a fűben.

– Megnéztem a biztonsági felvételt – mondta Ernie, aki egy szál bokszerben meg egy nyitott köntösben találkozott velem a medencénél. – A kóddal jött be a kapun. Nem hiszem, hogy te adtad volna meg neki.

– Hát nem. Azt sem árultam el, hogy itt lakom – válaszoltam, és végighúztam a tenyerem a számon.

Ernie sóhajtott egy nagyot és körbetekintett az udvaron.

– Hát, megváltoztathatom a kódot. Nem nagy dolog. De ennél nagyobb problémánk is van. Nem fogsz neki örülni.

– Ismét a szemembe nézett.

– Tessék?

Nagy levegőt vett. – Mivel a kiadó hatalmas összeget fordít a nemzetközi turnédra, szeretnének bevonni még egy nagyágyút. Ez megszokott dolog. Volt már ilyen máskor is. Nem azért, mert nem bíznak benned, inkább egyféle biztonsági protokoll ez, tutira akarnak menni, hogy nem gatyásodnak le teljesen.

– Értem…

– Lolát akarják melléd.

Leengedtem a karom. – Nem. Az kizárt.

– Olyan ez, mint egy márkakapcsolás. Három közös dalod van Lolával a filmzenealbumon. Azt akarják, hogy bekerülj a fősodorba, úgyhogy jót fog tenni neked, ha melléd rakják. És mondhatsz róla bármit, az tuti, hogy amihez csak hozzányúl ez a csaj, az kibaszott arannyá változik. És Jason, ő is benne van. Nagyon akarja. Sőt, azt hiszem, igazából az egész az ő ötlete volt.

Ki van zárva. Kurva szar show lenne. Lola kész katasztrófa. Egész idő alatt be lenne állva, nem győzném felkaparni a padlóról, hogy vállalható állapotban álljon ki a színpad ra, és úgy kéne állandóan levakargatni magamról. Nem csinálom.

– Igen, gondoltam, hogy ezt fogod mondani. Azt tettem, amit véleményem szerint vártál volna tőlem, úgyhogy nagyon kedvesen megmondtam nekik, hogy menjenek a picsába az ötletükkel. Hozzátettem, hogy ha valami nincs tönkremenve, azt nem kell javítani. Az amerikai turnéd koncertjeire szépen fogynak a jegyek és nem is kellett ehhez semmilyen segítség. Arra is rámutattam, hogy Lola nem beszámítható és elég neki egy túladagolás, máris viszik egy kilencven napos rehabra.

Bólintottam. – Rendben. És mit mondtak?

– Megköszönték a visszajelzést és azt felelték, megfontolják a lehetőségeket.

Csak bámultam. – Megtehetik ezt?

– Azt csinálnak, baszd ki, amit akarnak. Ők fizetnek mindenért. Olyan ez, mint a ködgép meg a rohadt pirotechnika. Minden az ő ötletük.

A hajamba túrtam. – Nem. – Egyesen Ernie szemébe néztem. – Ha rám erőltetik Lolát, én kiszállok.

– És most jön a vicces rész. – Ernie lepöckölt valamit az ujjáról. – Ha lelépsz, beperelnek szerződésszegésért. Vissza kell fizetned minden előleget, a költségeiket és perkálnod kell a turné minden egyes betervezett rendezvényhelyszínének is. Ez többmilliós kárt jelentene. Ezek a csávók nem kispályások. Ha lenne egy beteg gyereked, akkor is azt várnák el, hogy ott legyél a színpadon, ahogy azt ők elképzelték. Idegösszeomlás, életveszélyes betegség? Akkor is ott kell lenned. Még ha kómába esnél, akkor is, baszd meg. Nem tartja vissza őket ez sem, a seggedbe nyúlnának és elbáboznának veled a színpadon. – Felém biccentette a fejét. – És a hab a rohadékok tortáján? Ha lemondod a turnét bármi olyan kifogás miatt, ami nem egészségügyi ok, akkor búcsút mondhatsz az egész kibaszott karrierednek, mert azok után senki nem akar majd veled dolgozni.

Éreztem, hogy kimegy az arcomból minden szín.

– Ezt nem értem – lihegtem. – Nem értem, hogy Lola miért erőlteti ezt ennyire. Miért pont velem csinálja?

Ernie a homlokát ráncolta. – Talán mert te voltál az egyetlen, aki nem szívott kokaint a seggcsíkjából és nem pofoztad fel, mielőtt megdugtad. Ha már turnéznia kell valakivel, miért ne azzal a sráccal menne, aki az ajtót is kinyitotta előtte? – Ernie a fejét ingatta. – Nagy pácban vagyunk, öregem. Azt kell mondjam, ha egy hónappal ezelőtt megkérdezted volna tőlem, ki a lehető legrosszabb személy, akit magaddal vihetsz egy turnéra, azt mondtam volna, hogy a barátnőd. De Lola? Ő a turnés rémálmom. Láttad a ma reggeli szennylapokat? Ráöntött egy üveg sört egy fotós fejére. Mintha az összes exfeleségem tajtékzó hibridje lenne, jól bekokózva.

Sloan.

Kínzó balsejtelem tört rám, ahogy most először ráébredtem, mennyi mindenről van itt szó.

Nem is vihetném magammal Sloant a turnéra. Nem kérhetném arra, hogy repüljön el és látogasson meg néha-néha. Iszonyú kínosan érezné magát. Sőt, a legrosszabb esetben még veszélyes is lenne számára. Lola mindig is instabil volt, néha erőszakos és érthetetlen módon teljesen i.im volt kattanva. Nem lehetett kiszámítani előre, mire képes. Még a zárt kapuk sem jelentettek számára akadályt.

Ha testőrt szereznék Sloan mellé, még az sem lenne rá garancia, hogy Lola nem próbálna meg valamikor a közelébe férkőzni a több mint egy év során. Hiszen Kanyénak több testőre is van, Lola mégis elérte, hogy kárt okozzon neki. Arról nem is beszélve, mennyi pajzán baromsággal traktálná a barátnőmet, csakhogy bosszantson vele. Nem tehettem ki ennek Sloant.

Tizennégy hónap. Tizennégy kibaszott hónap Lolával, Sloan nélkül.

– És ha távolságtartási végzést szerzek? – kérdeztem az utolsó szalmaszálba kapaszkodva. – Ha nem jöhet harminc méternél közelebb hozzám, akkor nem erőltethetik ránk, hogy közösen turnézzunk.

Ernie a homlokát ráncolta. – És ugyan miért kapnál? Mert a lakókocsidhoz vágta a kurvás cipőjét? Mert megemlített téged a Twitteren? Fenyegetett volna? Bántalmazott bármilyen formában? – Ernie a vállamra tette a kezét. – Nézd, még ne ugorj a szakadékba. Rajta vagyok ezen. Ha kell, ügyvédeket fogok bevonni. Nem is akartam neked beszélni erről, míg nincs végső válasz, de ez a szar…

– Basszus. Nem csoda, hogy megjelent itt. – Az orrnyergemre csíptettem az ujjam. Bizonyára valami boldog egymásra találásban reménykedett kettőnk között, és azt hitte, nem ellenkezem majd, ha rájövök, miben mesterkedik.

Pedig akkor is ellenkeztem volna. Amit csak lehet, meg fogok tenni annak érdekében, hogy ne legyen közös turnénk. Mert ha tényleg arra kerül sor, akkor Sloant is elveszíthetem.

20. fejezet

JASON

♩ SUPERPOSITION | YOUNG THE GIANT

Karácsony óta először érintett a lábam minnesotai földet. Örültem, hogy Sloan is velem tartott. A pocsék éjszakám ellenére (köszi, Lola!) egész nap megállás nélkül vigyorogtam. Baromi ingerlékeny voltam egészen addig, míg fel nem vettem Sloant, ő pedig a karjaimba nem ugrott.

Tuckerrel Duluth kis repterének kocsikölcsönző pultjához mentünk. Sloan elnevette magát, amikor meglátta, hogy csak egy poggyászkiadó szalag van.

– És mennyi időre van innen Minneapolis? – kérdezte lehajolva, hogy megsimogassa Tuckert. A kutya leült szorosan a lába mellé és felnézett rá.

– Az ikervárosok két és fél órára vannak, délre.

– És mi hová megyünk?

– Kétórányira északra. Nézd, megmutatom. – Elővettem a telefonomat és megnyitottam a Google Mapset. – Most itt vagyunk. És itt van Ely.

Sloan a mobilom fölé hajolt és ahogy a válla a karomhoz ért, megcsapott a parfümje illata. Mintha valami beindult volna közöttünk. Enyhén felém lordította az arcát, a számra tapadt a tekintete, és ismét ugyanazt az erőt éreztem, ami előző este kis híján maga alá gyűrt bennünket.

Sloan lassabban haladt ebben a kapcsolatban, mint én. De nem vettem magamra. Amit mondtam, úgy is gondoltam: ha kell, várok. Ameddig csak szüksége van rá. Ida majd készen áll, szólni fog. És ha én igazi barátjaként mellette állok, ha biztonságban érzi magát mellettem – és érzem majd, hogy tényleg akar engem –, akkor majd magától menni fog minden. Szóval nem éreztem szükségét, hogy sürgessem.

Ez csak egy átmeneti évszak volt és minden évszaknak megvan a maga szépsége. Még akkor is, ha az ember már a következőt várja.

– A Boundary Waters Canoe Area Wilderness nevű rezervátum szélén van.

– És be is szoktatok menni?

– Ott nőttem fel – feleltem, majd zsebre vágtam a mobilomat.

Sloan rám nézett azokkal a mély, barna szemeivel és a mellkasomra simította a kezét. – Köszönöm, hogy elhoztál.

– Lábujjhegyre emelkedett és adott egy gyors puszit. Mikor elváltunk, az orromhoz dörgölte az orrát. – És biztos vagy benne, hogy a szüleid nem bánják, hogy jövök? – kérdezte sokadjára.

– Persze. Anya már többször kitakarította a lakást, annyira várja az érkezésedet. A szalagavató óta te vagy az első barátnőm, akit hazahoztam bemutatni.

Hátradöntötte a fejét, s egy ideig csak bámult rám. – Mondd, hogy csak viccelsz!

– Tíz éve nem hoztam ide senkit.

Pánik ült ki az arcára és kitépte magát a karomból. – Miért nem?!

– Ööö… mert egy olyan csajom sem volt, akit érdemes lett volna elhozni.

Mosolygott. Az egyik új kedvenc hobbimmá vált, hogy olyat mondok, amitől Sloan elpirul. Teljesen meg tudtam érteni, miért csinálja ezt Kristen is. Sloan annyira gyönyörű, amikor elpirul és zavartan a száját harapdálja!

– De… volt komoly kapcsolatod is. Mi van azzal, akivel három évvel ezelőtt jártál?

– Jessicával? Ja! Na, ő volt a párom a szalagavatón.

– Jason!

– Mi van? – nevettem.

– Miről beszélsz? Nem ezzel etettél eddig!

Kacagva a karjára tettem a kezem. – Imádni fognak téged.

A szemhéjára szorította az egyik ujját és zordan nézett rám.

A fejemet ingattam felé. – Borzasztó pókerjátékos lenne belőled, ugye tudod?

– Jason, úgy beszéltél erről, hogy nem nagy szám, meg minden.

– És akkor is velem jöttél volna, ha elmondom az igazat?

– Nem.

– Na, látod.

Az arcomat fürkészte.

– Jobban örülnél, ha te is csak egy lennél a nők hosszú sorában, akiket valaha hazahoztam?

Az egyetlen nyitott szemével is hunyorogva nézett rám. – Nem.

– Na, látod – mondtam ismét, hogy befejezzem az érvelést.

Elvette az ujját a szemhéjáról és mintha fázna, átkarolta magát. – És ha nem kedvelnek majd engem?

Az kizárt.

Megemeltem az állát. – Inkább arra van nagy esély, hogy jobban bírnak majd téged, mint engem.

Anya teljesen ki volt akadva. Nemcsak azért, mert Sloan A Vadász Felesége volt, hanem mert sosem szoktam hazahozni nőt.

És az, hogy Sloant hazahoztam, pontosan azt jelentette, amire anya gondolt.

21. fejezet

SLOAN

♩ WHITE WINTER HYMNAL | FLEET FOXES

Jason a Bluetoothon keresztül elindította a lejátszási listáját a bérelt sportkocsiban. A repülőn megosztoztunk a fülhallgatón, mindketten egyet-egyet használtunk, hogy tudjunk beszélgetni és zenét hallgatni is. Egész idő alatt összeért a fejünk. Azt hiszem, azon az úton megismertem az írisze mintázatának minden kis részletét.

Jason rám nézett vezetés közben. – Csak figyelmeztetlek, hogy anyám külön hálószobában fog elszállásolni bennünket. Egy kicsit ódivatú.

– Bölcs asszony. – Nem is baj, így lesz a legbiztonságosabb, gondoltam. Pláne az előző este után.

– De elmehetünk szállodába is – ajánlotta, és rosszfiú-san felém sandított. – Úgyis folyton szobára akar küldeni bennünket mindenki.

Az arcom felforrósodott.

Egy kezemen meg tudtam számolni, hány férfival feküdtem le életemben és még úgy is maradt szabad ujjam. A listámon szereplő utolsó emberről pedig azt hittem, hogy életem végéig már csak vele leszek. Bár egyáltalán nem éreztem rossznak azt, ami köztem és Jason között történi előző este, de Brandon emléke elég volt ahhoz, hogy kioltsa bennem a tüzet.

Erősen kételkedtem abban, hogy következő alkalommal is tétováznék.

Jason fokozatosan megérintett minden olyan területet bennem, ami miatt a múltban rekedtem megfagyva. Lassan olvadni kezdett a saját kis belső telem attól, hogy elhozott az igazi télbe – és szinte már egészen felengedtem.

Jason mosolyogva nézte az utat, én pedig a profilját csodáltam oldalról. A szeme sarkában gyűlő ráncokat, a kis anyajegyet a nyakán, a szögletes állkapcsát meg a szépen megigazított, éppen az ádámcsutkájáig érő szakállát, amibe vörös szálak is vegyültek.

A nyakáról a karjára tévedt a tekintetem, az izmos bicepszét néztem, a szőrszálakat az alkarján, a kezét, amivel a kormányt tartotta. Eszembe jutott, milyen volt az énekhangja, a gitározástól bőrkeményedéses ujjak érintése a csupasz testemen és hogy mennyi tehetség rejlik azokban az ujj abban. Azok a kezek engem akartak megérinteni.

Nem, legközelebb semmi nem állíthat meg.

– Ez Ely. – Az egész arca ragyogott, miközben áthaladtunk a falun.

Istenem, bárcsak én is ilyen izgatott lennék, amikor hazafelé megyek!

Anya évekkel ezelőtt eladta a házat, ahol felnőttem, még a válásuk után, majd egy egyszobás lakásba költözött az új férjével. Apa San Diegóban lakott az új feleségével. Egyke voltam. Brandon családja meg az enyém eltávolodott egymástól, miután ő meghalt. A nővérével, Claudiával továbbra is követtük egymást lnstagramon, de nem találkoztunk a temetés óta. Kristen olyan volt számomra, mint egy testvér. Nagyon klassz lehet, ha valaki ilyen vidáman megy haza, mint Jason.

A kétsávos út a falu szívén haladt át. Az út két oldalán vendéglők és boltok sorakoztak. Starbucks sehol, de úgy voltam vele, hogy három napon keresztül azért csak tudom majd nélkülözni.

Mikor a családi cégükhöz értünk, Jason szólt, és kimutatott az ablakon. Aranyos épület volt. Egy hosszú faház, aminek oldalán az Ely Outfitting Company felirat állt. Az ablak alatt egy kenut használtak virágtartóként, a lépcsőkorlát pedig evezőkből készült.

Még negyedórán át kocsikáztunk a falun át, majd lefordultunk egy egysávos földútra, aminek elején egy postaláda állt.

Oldalra fordultam, hogy lássam a házat, amihez egyre közelebb érkeztünk. Más ház nem is volt a láthatáron, sőt azóta nem láttam egy házat sem, hogy lefordultunk a földúton. Az egyszintes faházat fák vették körül, egy olyan sűrű erdő, hogy nem láttam, mi lehet a túloldalán. A ház tetejét zöldre festették, a falakat pedig mézbarnára, elöl széles veranda terpeszkedett, körben korláttal. A friss levegőben égő fa illata szállt.

Jason leparkolt, és míg én kicsatoltam az övemet, ő már ott is termett az ajtóm előtt.

– Készen állsz? – kérdezte, amikor kiszálltam a kocsiból. A sportkocsi tetejének támasztotta a karját, elzárva előlem az utat. – Még egy utolsó rendes csókot kérek előtte. Lehet, hogy vasárnapig nem is lesz már erre alkalmunk. Van egy olyan érzésem, hogy nem sok időt tölthetünk majd kettesben. – Mikor a szánk összeért, Jason elmosolyodott.

– Ó, csodálkoztam, miért szorítottál sarokba. Elbúcsúzol tőlem néhány napra.

– Csak az ajkadtól búcsúzom el.

A házból nem láttak bennünket, úgyhogy Jason nyaka köré fontam a karom és megcsókoltam, miközben nekem is mosolyognom kellett. – Hé! Menjetek szobára, te seggfej!

Jason becsukta a szemét és elvigyorodott. – A picsába!

Megfordultam és ahogy kinéztem a kocsi ablakán, láttam, hogy egy férfi közeledik felénk.

– Íme David – jelentette be Jason mosolyogva.

Jason a kocsi előtt találkozott össze a testvérével. A nagydarab, flanelinges fickó tűzifát tartott a karjában. A földre hajította és megölelte Jasont, miközben Tucker fel-le ugrált a lába mellett.

David harminc körülinek nézett ki és kábé húsz kilóval lehetett több Jasonnél. Magas volt, szakállas, mint az öcs-cse és egy favágóra emlékeztetett a külseje. Már csak egy nadrágtartó hiányzott, hogy teljes legyen a kép.

– Nézzenek oda, a hollywoodi üdvöske! – incselkedett vele David, és eltolta magától Jasont. – Kalifornia egy kibaszott öltönyös fickót csinált belőled. Mi ez rajtad, csak nem önbarnító spray?

– Nem hiszem el, hogy Karen elengedett téged hétvégére. A heréidet ajánlottad fel a szabadságodért cserébe? – replikázott Jason vigyorogva.

– Ó, hogy basznád meg – mondta David teljesen jóindulatúan. Aztán rám nézett. – Bizonyára te vagy Sloan. Örülök, hogy megismerhetlek. – Kinyújtotta a karját, majd erősen megszorította a kezem. – Ez a gyerek azt mondta, barátnője van. Persze senki nem hitt neki. Úgy tűnik, lógok ötven dolcsival a munkatársaimnak. – Hátba veregette Jasont. – Na és mit szeretsz ebben a kis hülyében, aki egymás után háromszor nyerte meg az Ely Legocsmányabb Férfija címet?

Mosolyogtam és a belső Kristenemre bíztam magam. – Csak a szex miatt vagyok vele.

Jasonből kibuggyant a nevetés, David pedig farkasüvöltést hallatott. – Hűűű, bírom a csajt! – Átkarolta az öccse vállát és megveregette a mellkasát.

Jason csak úgy ragyogott. – Hol vannak a gyerekek?

– A gyerekek betegek. Karennel maradtak. Megfázás, fülgyulladás, vagy valami ilyesmi. Nem tudom. Minden szart elkapnak abban a hülye iskolában, ahova járnak.

David kinyitotta a kocsit, felkapta a bőröndömet és Jason hátizsákját. Jason összeszedte a tűzifát és intett, hogy kövessem őket a házba. Úgy tűnt, Tucker otthonosan mozog itt. A bejárati ajtóhoz rohant és nyöszörögni meg kaparni kezdett.

– Anya kivan rád – jegyezte meg David, aki előttünk haladt, és úgy egyensúlyozott a nehéz táskámmal, mintha egy üveg tejet lóbálna csak a kezében. – Órákkal korábban meg kellett volna, hogy érkezzetek.

– Megálltunk Duluthban – mondta Jason.

Duluth elképesztően szép. Végigsétáltunk a Felső-tó partján. Csodás volt. Azt azonban nem tudtam, hogy a nézelődés a családdal töltött idő rovására megy. Jason nem mondta, hogy hamarabb várnak bennünket.

David betolta az ajtót, Tucker pedig beszaladt.

– Anya, megjöttek! – kiáltotta David, és rálépett a csizmája sarkára, úgy vette le. Jason is így tett, le sem rakta közben a felhasogatott fát.

Becsuktam magunk után az ajtót és én is levettem a cipőmet.

Egy nő bukkant elő a sarkon túlról. Kötény és piros edényfogó kesztyű volt rajta. Tucker felé indult és a lába körül táncolt. A nő laza kontyban viselte a barna haját, a szeme kedves, mogyoróbarna színű. Szeretettel ráncolta a homlokát, ahogy a fiára nézett. – Jason! Miért nem hívtál fel és mondtad, hogy később érkeztek? – kérdezte, és inkább tűnt aggodalmasnak, mint mérgesnek, ellentétben azzal, amit David állított.

A ház első helyisége egy kis szoba volt, a falon kabátfogasok sorakoztak és egy darab lépcsőfok vezetett át a hallba. Jason anyukája a lépcsőn állt csípőre tett kézzel és bár magasabban volt, mint mi, még így is felfelé kellett néznie. A kesztyűbe bújtatott kezét Jason vállára helyezte, és puszival üdvözölte a fiát. Jason válla fölött rám nézett és csak úgy ragyogott az arca.

– Anya, mondtam, hogy egykor landolunk. És szóltam, hogy vacsorára jövünk. Tudod jól, hogy nem tudok telefonálni az autópályán.

– Hagyjuk is – mondta az anyja, és legyintett. – Most Sloannal szeretnék megismerkedni. Veled majd később számolok.

Jason felém fordult, az arcán láttam, hogy jól szórakozik. -Anya, bemutatom Sloant. Sloan bemutatom az anyámat, Patríciát.

Miután Jason végzett a bemutatkozással, elment az anyja mellett a tűzifával, és magunkra hagyott bennünket.

Patrícia lelépett a lépcsőfokról, hogy üdvözöljön. A szeme megcsillant. – Ó, milyen gyönyörű vagy! – mondta, és megölelt. – Hála istennek, nem egyedül leszek nő ebben a házban a hétvégén. Túl sok itt a férfi. – Eltolt a karjával és melegen rám mosolygott. – El tudod hinni, hogy nincs lányom? Folyton férfiakkal vagyok körülvéve.

– Gondolom, sokat tudnak enni – jegyeztem meg.

– Az etetésük egy teljes állást kíván. – Nevetett. – Gyere, menjünk beljebb! Annyira örültem, mikor Jason mondta, hogy elhoz téged. Úgy éreztem, mintha csak miattam érkezne egy vendég. A fiúk úgyis a maguk dolgával lesznek elfoglalva a hétvége nagy részében, ahogy máskor. – Patrícia körbevezetett a házban.

Az otthonuk nagyon átgondoltan volt berendezve, a fapadlót puha kis szőnyegek borították. A nappali, amin átmentünk, kényelmes és rusztikus. Tűz ropogott a kandallóban és a párkány fölé egy szarvasfejet tettek ki. A tóra egy hatalmas, kiugró ablakfülke nézett.

Jason és David már a konyhában tartózkodtak, mire odaértünk.

Egy férfi állt a mosogatónál és az edényeket tisztogatta. Mikor felnézett, azonnal tudtam, ki az. Pont úgy nézett ki, mint Jason idősebb kiadásban. A szakálla és a haja már kicsit őszült, úgy nézett ki, mint az összekeveredett só meg a bors, de a szeme ugyanolyan kéken ragyogott, akár a fiának.

– Apa, bemutatom Sloant – szólalt meg Jason. – Sloan, ő az apám, Paul.

Kézfogásra számítottam, de ölelést kaptam, és egy puszit az arcomra. Ezen nagyon meglepődtem. Jason rám vigyorgott Paul válla fölött.

Paul mosolygott. – Sokat hallottunk rólad, Sloan. A Vadász Felesége! El sem hiszem! Az elmúlt években rengeteg receptedet kipróbáltuk.

– Én is sokat hallottam önökről – feleltem, és teljesen zavarba jöttem ettől a családias fogadtatástól. Mi a Larsen férfiakban ennyire zavarba ejtő'?

– Na és hogy tetszik az otthonunk? – kérdezte Paul.

– Gyönyörű. Értem már, Jason miért énekel róla.

Paul elismerően nézett a fiára.

– És mi lesz ma a vacsora? – kérdezte Jason, és felkapott egy kanalat, hogy belekóstoljon az ételbe.

– Svéd húsgombóc. – Patricia rácsapott az edényfogóval. – Kifele innen! – hessegette arrébb a fiát.

Elmosolyodtam.

– Iszol valamit? – kérezte Jason.

– Nem, köszönöm. Segíthetek valamiben? – fordultam Patricia felé, és csatlakoztam hozzá a sütő előtt. Jason rám mosolygott, majd kivett egy sört a hűtőszekrényből és leült a bátyja mellé.

– Felaprítanál nekem egy kis petrezselymet? – kérdezte Patricia a vágódeszkára mutatva. – A hűtőszekrény alsó fiókjában van.

Azonnal bele is fogtam, felkötöttem a hajam és kezet mostam. Megkerestem a petrezselymet a hűtőben, majd körbenéztem, hol lehet a kés, és vágni kezdtem. Patricia helyeslően nézett. Munka közben a szemem sarkából láttam a két fiút, Patricia pedig mögöttem mozgolódott, a húsgolyókat rakosgatta a serpenyőbe.

– Apa azt akarja, hogy segítsünk neki lerakni holnap a stéget – mondta David Jasonnek.

– Máris? – csodálkozott Jason, és kinyitotta a sörét.

Paul odaszólt hozzájuk mosogatás közben. – A jég elvonult. Idén meleg volt.

– És milyen állapotban van a stég? – érdeklődött Jason.

David a szülei felé pillantott, akik háttal álltak nekik, és azt tátogta: – Szar.

– A stég jó állapotban van. Csak egy kis foltozásra szorul – felelte Paul, el sem fordulva az edényektől.

– Hé! – szólalt meg David. – Jasonnel arra gondoltunk, hogy meglepünk benneteket egy új stéggel. Egy olyannal, aminek kereke van. És amiben nincsenek szálkák.

Jason a bátyjához hajította a söröskupakot. David mellkasát találta el vele, de a fickó válaszul csak a középső ujját mutatta neki közömbösen. Magamban nevetgéltem.

– Ismered az apádat – mondta Patrícia, továbbra is háttal nekik. – Nem szeret lecserélni semmit, amit még meg lehet javítani. És arra meg ott van neki a két fia.

– Nem gond, anya. Kivisszük. Mindig megcsináljuk – felelte Jason. – Mit kell még megcsinálni itthon?

Paul előszedett egy listát, amin a tennivalók sorakoztak. Értettem már, mit jelentett az, amikor Patrícia azt mondta, hogy a fiúk a saját dolgukkal lesznek elfoglalva. Dolgozni jöttek. Nekem nem volt ezzel semmi bajom. Úgyis jobban meg akartam ismerni Patríciát. És látni akartam pár pucér babaképet Jasonről, mielőtt a hétvége véget ér.

Patrícia meg én úgy tálaltuk fel a vacsorát, mintha évek óta együtt csinálnánk: egész idő alatt beszélgettünk, majd szépen megterítettünk. Az asztalnál is mellé ültem, hogy folytathassuk a beszélgetést. A húsgolyó isteni finomra sikeredett.

Mikor Paul elkezdte sorolni, mennyi feladatot szánt nekik másnapra, senki nem panaszkodott. Paul és Patrícia jelenlétében nem volt káromkodás és Jason meg David sem piszkálták egymást. David szimpatikus volt. IT-területen dolgozott és St. Paulban élt a családjával. Nem gyakran járt haza, inkább csak ünnepekkor. Három kisgyereke volt otthon, a felesége, Karen pedig szintén nyolc órában dolgozott.

Vacsora alatt Paul olyan tisztelettel bánt Patríciával, hogy az mosolyt csalt az arcomra. Amikor a desszertnél tartottunk, megfogta a kezét az asztal fölött, és mindkét alkalommal, amikor felállt, csókot nyomott a felesége arcára. Annyira édesek voltak! Az jutott eszembe, hogy Jason is így bánik velem. Folyton hozzám ér. Valahogy mindig épp felém fordul.

Vacsora után a férfiak takarították le az asztalt és ők is mosogattak, miközben a süllőhorgászásról és Paul egyik új csalijáról beszélgettek.

Patríciával mi a nappaliban kávézgattunk és vártuk, hogy a fiúk végezzenek. Tucker úgy bújt oda közénk a kanapéra, mint aki nem tudja eldönteni, melyikünket kedveli jobban. Patrícia és én úgy beszélgettünk, hogy a kezünket a kutya hátára simítottuk, majd egy idő után a férfiak is bejöttek a nappaliba. David egy újabb fahasábot rakott a tűzre, én pedig mosolyogtam, ahogy Jason ledobta magát mellém.

– Az a tiéd? – kérdeztem tőle a kandallónak támasztott gitárra mutatva.

– Nem. Az apámé. Ő is játszik rajta. Tőle tanultam meg gitározni.

– És a hangod? – kérdeztem. – Azt kitől örökölted? – Jasonnek elképesztő volt a hangterjedelme.

– Senkitől, az csak neki van – felelte Patrícia, büszkén nézve a fiára. – El nem tudjuk képzelni, honnan jöhetett. Isteni ajándék. Jason azt mondta nekünk, hogy te is tehetséges művész vagy – mosolygott rám, és a szájához emelte a csészét.

– Ó, szóval ezt mondta? – csodálkoztam, és felhúzott szemöldökkel Jasonre pillantottam. – Hazudtál az anyukádnak?

Jason rám mosolygott. – Valójában még egy igazi képét sem láttam. De a rendelésre készített festménye is nagyon tetszett.

– Szóval tetszett az űrhajós macska? – húztam az agyát.

– Persze. Kinek ne tetszene egy űrhajós macska?

– Olyan cégeknek dolgozom, akik külsősöknek adnak ki megrendeléseket – magyaráztam. – Néhány festményemet szabadúszóként az Etsyn is árulom. Olyasmit, amit gyorsan el lehet készíteni. Nyírfákat, állatokat festek. Ilyesmit. De egyébként, Jason, igenis láttad már eredeti művemet. Sőt, tetszett is neked. Csak nem tudtad, hogy azt én készítettem – jegyeztem meg, ahogy ránéztem.

– Mikor? – kérdezte, és elgondolkodón összehúzta a szemöldökét.

– Az önportré, amire azt mondtad nálam, hogy tetszik – feleltem óvatosan, és a szemébe néztem. Próbáltam szuggerálni, hogy rájöjjön, melyikre gondolok anélkül, hogy azt kérdezné, hogy Ja, amin meztelen vagy? A hálószobádban, az ágyad felett? Semmi szükség nem volt rá, hogy a családtagjai maguk elé képzeljék.

Mikor döbbenet jelent meg az arcán, láttam, hogy érti, miről beszélek. – Ja, az egy festmény? – kérdezte tátott szájjal. – Nem fotó?

A reakcióját látva csak úgy dagadt a keblem a büszkeségtől. Már meg is feledkeztem erről az érzésről, az elégedettségtől, amit akkor éreztem, amikor láttam, hogy a munkámmal hatással vagyok másokra.

– Nem – feleltem, és tetszett, hogy olyan meglepett arcot vág. – Hiperrealisztikus képeket készítek.

Jason felült és csak bámult engem. – Sloan, ez… ez elképesztő! Olyan sokszor néztem arra a képre, közelről is. Eszembe nem jutott volna, hogy festmény.

– Sokszor? Közelről is? – kérdeztem, és a szám félmosolyra húzódott.

A családja felé fordultam, mert nem akartam őket kizárni a beszélgetésből. – Itt az egyik képem, amit pár évvel ezelőtt adtam el. – Előkerestem a telefonom képgalériájában a megfelelő fotót. Mikor megtaláltam a Lány pipacsok közt című festményemet, körbeadtam a mobilomat a szobában.

– Már nem festek ilyesmit – mondtam. – Nagyon munkaigényes. Készítenem kell vagy száz fotót a témáról, amiből dolgozni tudok, és egy-egy ilyen képhez legalább két hónap kell. De korábban ezt csináltam.

Nem gyakran szoktam mutogatni a képeimet, de éreztem, hogy Jason szerette volna lenyűgözni a családtagjait, és őszintén szólva, nem is voltam túl büszke a jelenlegi munkámra.

– Sloan, ez csodálatos! Neked festened kellene – mondta Patrícia, és a hangjából csodálat áradt –, tehetséges vagy. Nem csoda, hogy ti ketten egymásra találtatok. Mindketten kreatívak vagyok.

Igaza volt. Ez eddig nem is jutott eszembe. Jason hangja egy dolog, de ott voltak a saját maga által írt dalai is. A dalszövegei voltak a legzseniálisabbak. Gyönyörűek és mélyek. A zenéjében ezt szerettem a legjobban.

Jason nézte meg utolsóként a festményről készült fotót. Miközben átnyújtotta nekem a telefont, az arcomat nézte oldalról. És még azután is csak nézett.

22. fejezet

JASON

♩ EVERYWHERE | ROOSEVELT

– Hol van a fürdőszoba? – kérdezte Sloan.

– A folyosón a második ajtó – felelte apa.

– Elkísérlek – ajánlottam, és felálltam a kanapéról. Már úgyis szerettem volna egy kicsit kettesben lenni vele. Amint kikerültünk a látótérből, megfordítottam Sloant, a falhoz nyomtam és megcsókoltam.

– Jason, meg fognak látni a szüleid – suttogta mosolyogva, és a nappali felé tekintgetett.

– Nem érdekel – lihegtem a szájába. – Csókolj meg! Szimpatikus volt nekik. Előre tudtam, hogy így lesz.

Büszke voltam arra, hogy ismerem Sloant, mintha az is egyfajta eredmény lenne, hogy egy olyan nőm van, aki úgy gondoskodik rólam, mint ő. Amikor anyával átmentek a nappaliba vacsora után, apa azt mondta, hogy Sloan figyelemre méltó nő, David pedig azt kérdezte, hol a fenébe találtam rá.

Mikor elhúzódtam tőle, mindketten lihegtünk.

– Miért nem árultad el az igazat a festménnyel kapcsolatban? – kérdeztem.

Istenem, hogyhogy nem a saját képein dolgozik, amikor ilyen tehetséges? Legszívesebben szétcincáltam volna egy sarokban, hogy ott darabokra szedjem.

– Kíváncsi voltam, mikor jössz rá magadtól. Amúgy meg te sem árultad el nekem, hogy te vagy Jaxon Waters, úgyhogy egálban vagyunk – felelte Sloan az ajkába harapva, és a számra pillantott. Majd fel a szemembe. – Hé, mi az a hústombola? – kérdezte suttogva.

Nevettem. – Egy olyan tombola, amin húst lehet nyerni.

– Ó, nem értettem, hogy a szüleid miért pontozták a húsokat egy bárban. De így már értem.

Imádtam nézni, ahogy lassan felfedezi a világomat. Mindent meg akartam neki mutatni. De ennél többről volt szó. Mindent meg akartam osztani vele. Úgy értem, nem akartam semmi olyan dolgot, aminek ő nem a része. Ha ő nem jött volna velem ezen a hétvégén, akkor én sem utazom el a szüléimhez. Kaliforniában maradtam volna, hogy vele legyek.

Ha távol voltam tőle, olyan feszültséget éreztem, mint amikor egy gumikötél nyúlik szét. Minél messzebbre kerültem tőle, annál erősebb lett bennem a vágy, hogy a közelében maradjak. És mintha ez a kötél egyre rövidebbre zsugorodott volna. Mintha egyre alacsonyabb lett volna a küszöbhatár, ha nem vagyok vele.

Mi lenne velem, ha nem láthatnám, amíg turnén vagyok?, merengtem. Azt nem élném túl. És hogyan is magyarázhatnám meg neki, hogy nem látogathat meg? Mondjam azt, hogy egy labilis idegállapotú, erőszakra hajlamos nővel kavartam, és most arra kényszerítenek, hogy vele turnézzam? És elképzelhető, hogy bántani fog téged és nem tudok majd vigyázni rád? Nézd, itt egy dal, amit arról írt, hogy szexeltünk és bekerült a Top 10-be? Istenem, ettől az egésztől rosszul voltam. Azt vártam, hogy Ernie elintézze ezt a kínos szitut Lolával. Úgy voltam vele, hogy majd utána leülök Sloannal és átbeszéljük a dolgot. Addig nem akartam beavatni ebbe, amíg nincs egy jó tervem.

– Szerintem most már menj – suttogta. – Még a végén azt hiszik, van valami köztünk.

Vigyorogtam. – Miért, nincs?

Oldalra fordult és kipréselte magát a szorításomból, s ahogy távolodott a fürdőszoba felé, csak néztem őt a folyosón. Az ajtó előtt megállt, visszapillantott rám és intett, hogy menjek már, hagyjam magára.

Én még azután is hosszasan bámultam, hogy becsukta az ajtót. Egyszer csak az a kérdés merült fel bennem, vajon apa is ezt érezte-e, amikor megismerte anyát…

És valahogy egész biztosan tudtam, hogy igen.

23. fejezet

SLOAN

♩ INTO DUST | MAZZY STAR

Jason reggel hétkor botorkált ki a konyhába Tuckerrel. Én már rég megkávéztam, lezuhanyoztam, felöltöztem, és éppen az anyjával sürgölődtem a konyhában.

Patrícia meg én előző este beszéltük meg, mikor állunk majd neki a reggelikészítésnek, és én nagyon komolyan vettem a konyhai kötelességeket. Ráadásul nagy tömegre készültünk.

– Jó reggelt, hölgyek! – Jason kinyitotta a hátsó ajtót és kiengedte Tuckert. Töltött magának egy adag kávét. Hihetetlenül édes volt a szemébe lógó, kócos hajával.

A kockás pizsamanadrágját és szürke pólóját meglátva legszívesebben átöleltem volna a derekát, hogy érezzem, milyen az illata. Ahogy erre gondoltam, a szívem is hevesebben vert.

Kezében a bögréjével Jason a sütőhöz jött és nyomott egy puszit az anyja arcára. Majd felém fordult, amikor én épp a mosdó mellett szeleteltem a dinnyét. – Jól aludtál? – kérdezte. Még mielőtt válaszolhattam volna, lehajolt és nekem is adott egy gyengéd csókot, csak én a számra kaptam. Ott, az anyja előtt.

Nekiütköztem egy doboz áfonyának.

Semmi illetlen nem volt abban a csókban, inkább aranyosnak mondanám. Csak azt hittem, hogy a szülei előtt minden ilyesmi tabu. Jason előző este is adott egy jóéjt-csókot, de csak azután, hogy elkísért a szobámba és mindenki nyugovóra tért.

Patricia a serpenyő felé fordulva mosolygott.

Jason, rá jellemző módon, diadalittasan vigyorgott azon, hogy sikerült megbotránkoztatnia engem. Míg mosolygott, bekapott egy szem áfonyát, majd láthatóan úgy döntött, ma délelőttre már kellőképp zavarba hozott és kijelentette, hogy elmegy zuhanyozni.

– Bocsáss meg! – szabadkoztam Patricia előtt, és kimelegedett arccal összeszedtem az áfonyát a pultról. – Mintha azt gondolná, hogy ha nem hoz zavarba minden egyes nap legalább egyszer, akkor valahol a világban meghal egy nyuszibaba, vagy mittudomén. Imádja ezt csinálni.

Az anyja teljes szívéből nevetett. – Ezt az apjától tanulta. Szerintem tetszik nekik, mikor kipirul az arcunk.

Elmosolyodtam. Nagyon kellemesen éreztem magam Patricia társaságában. Őszintén kedveltem őt.

Félóra elteltével Jason visszajött és segített mosogatni meg takarítani, míg Patríciával főztünk. Jason minden alkalmat megragadott, hogy hozzám érhessen, vagy hogy a lehető legközelebb legyen hozzám. Patríciának is feltűnt, nem győzött mosolyogni rajtunk.

Fél kilenc körül szállingózni kezdtek az emberek. Megjelent Jason két unokatestvére, három barátja meg egy szomszéd, hogy ő is besegítsen a Larsen családnak a ház körüli munkában, és a megállapodás az volt, hogy az ingyen munkáért étel jár.

Miután a férfiak elmentek dolgozni, újra meg újra találtam valami kifogást, hogy kimenjek megnézni, mit csinál Jason. Ezúttal a tetőn találtam, épp a zsindelyeket távolította el.

Nem volt rajta póló.

Csak úgy kukkoltam. A félmeztelen teste látványától elöntött a vágy, hogy felmásszak egy fára és onnan nézzem. Ha távcsövet használnék, akkor se vett volna észre. Széles, erős válla, kockás hasa és izmos mellkasa… legszívesebben végighúztam volna az ujjaimat a kontúrjain. Tessék: a saját pasim kukkolója lettem.

Mire a férfiak melles csizmát húztak és elkezdték helyére rakni a stéget, már dél felé járt. Tetszett a stéges feladat, mert a konyha üveg tolóajtaján át láthattam Jasont, bár visz-szavette a pólóját, úgyhogy a látványa kevésbé volt izgalmas.

Patríciával levittük nekik a szendvicseket és egyenesen a fadeszkákra helyeztük őket, hogy a férfiak a tóban állva tudjanak falatozni, a stéget használva asztalként. Odajöttek enni. Jason két szendvicset meg egy sört markolt fel és elvonult velük mindenkitől távol, én pedig leültem keresztbe tett lábbal, így egy vonalban lehettem vele, amíg evett. A víz a hasáig ért.

– Jól érzed magad? – kérdeztem az államra támaszkodva.

– Most már igen – mondta, és rám mosolygott a pulykás szendvicse mögül.

Meg akartam csókolni. Aznap még izgatóbbnak és sármosabbnak tűnt, mint egyébként. Attól tartottam, hogy ha még egy szexi dolgot csinál aznap, képtelen leszek visz-szafogni magam. Ha mondjuk ledobja a pólóját és elkezd fát hasogatni, valószínűleg elkapom és berángatom egy bokorba, hogy magáévá tegyen.

– Mennyire hideg a víz?

Jason megvonta a vállát. – Hét-nyolc fokos lehet.

– Hű, az nagyon hideg! De abban a nyakig érő csizmában azért száraz mindened? – A terepmintás nadrágjára pillantottam.

– Be akarsz nyúlni, hogy ellenőrizd? – A szeme csak úgy csillogott.

Lefröcsköltem. Nevetett.

A nap átmelegítette a stég deszkáit. A hangszóróból valahol egy Journey-dal szólt, Tucker pedig a parton rohangált fel-alá nedves bundával, legalább hat másik kutyával. Minden kisteherautó első ülésén, ami aznap megjelent a ház előtt, ült egy-egy vadászkutya.

– Be kell vallanom valamit – mondtam, ujjaimmal az arcomon dobolva. – Az előbb kifigyeltelek, míg a tetőn dolgoztál. Valójában nem kellett volna háromszor is kimennem a kocsihoz, hogy behozzak valamit.

Jason vigyorgott rám a szendvicse felett. – Nekem pedig nagy nehezen sikerült csak lebeszélni magam arról, hogy este átosonjak a szobádba. Csak az a gondolat állított meg, hogy anyám elcsíphet.

– Tegnap éjjel bezártam a szoba ajtaját. Gondoltam, jobb, ha megvédem magam tőled. Tudom, milyen könnyelműen kockáztatsz. – Az ujjaimon számoltam. – Az első randinkon megcsókoltál, aztán bevállaltad, hogy találkozol Kristennel meg Joshsal, tegnap meg lesmároltál, miközben a szüleid a szomszéd szobában voltak. Egyszerűen nem működik az ösztönös védekezési mechanizmusom.

– Melletted nekem sem.

Felnevettem.

Befejezte az evést, én pedig felálltam, és átnyújtottam neki egy sört a hűtőládából. – Minden tavasszal ti csináljátok meg a szüleid stégjét? – kérdeztem, és visszaültem vele szembe.

Jason a combomra tette a kezét és elgondolkodva simogatta a hüvelykujjával. – Igyekszem. Egyre idősebbek. Szükségük van a segítségre. – Beleivott a sörébe. – Tudod, a művésznevem is itt született, stégrakás közben.

– Igen?

– Pár évvel ezelőtt történt. David legnagyobb gyereke, Camille hároméves volt és nem tudta kimondani, hogy Jason. Folyton Jaxonnak hívott. A tóban álltam, rám mutatott és azt mondta: „Jaxon a vízben. Jól hangzott, így vettem fel a Waters nevet a Jaxon mellé.

Rámosolyogtam. – Gondolkodtam is ezen. Nem volt erről semmi infó a Wikipedia-oldaladon. Már akartam kérdezni.

– Csak a család tagjai tudnak róla. Meg te.

Mosolyogtam és egy ideig csak néztük egymást. – Bárcsak megcsókolhatnálak! – szólaltam meg csöndesen. – Egész nap azt kívánom, bárcsak megcsókolhatnálak.

Lassan egy vigyor terült el Jason arcán. Letette a sörét. – Hát, nem is tudom, hogyan mondhatnék nemet erre a kérésre.

Közelebb húzódott hozzám, a tó vize örvénylett körülötte és az ujjai az államról a hajam felé vándoroltak. Egy pillanatra megállt, az ajkamtól néhány milliméterre elmosolyodott, én pedig beszívtam az illatát, azt a férfias szagot, a leheletét és a parfümje meg a verejtéke halvány, részegítő keverését. Aztán becsukta a szemét és megcsókolt.

Azonnal felhangzottak a huhogások és füttyentések. Még a kutyák is üvöltöttek.

– Ezért rohadtul le leszek tolva – lihegte Jason a mosolygó ajkam közé csukott szemmel.

– Hát, azért remélem, megérte.

Egy újabb csókkal válaszolt, és bár az éljenzés még hangosabb lett, azt hiszem, egyikünk sem igazán hallotta.

Mikor elhúzódott tőlem, az arcomra csúsztatta a kezét, és mélyen a szemembe nézett. – Azt írják, hogy ma este jó eséllyel látni lehet majd az északi fényt.

– Tényleg?

– Ühüm. – A számra nézett. – Későn lesz látható, úgyhogy valószínűleg szükségünk lesz majd egy sátorra meg két hálózsákra. Majd összerakom. – Ismét a szemembe nézett.

A szívem megdobbant. Értettem jól, mit akar ezzel mondani.

Azt, hogy kettesben leszünk.

Vacsora után Jason lezuhanyozott, aztán én is vettem egy gyors fürdőt. Jason azt javasolta, hogy öltözzek melegen, úgyhogy szinte mindent felvettem, amit magammal hoztam.

Kétszer is ellenőrizte, elég ruhát vettem-e fel, majd arról motyogott valamit, hogy még a végén megfázik a kaliforniai csaja. Nem volt elégedett, úgyhogy rám erőltette még a hatalmas Twins feliratú pulcsiját is. Elbúcsúztunk, otthagytuk Tuckert meg Patríciát és elindultunk lefelé a kenuk irányába, a garázson túlra.

Átnyújtott nekem egy pár evezőt, majd fejjel lefelé a vállára emelt egy kenut és elindult vele a víz felé. Belehajított egy nagy zöld csomagot.

Figyeltem, ahogy könnyedén cipeli a kenut – nagyon-nagyon szexin nézett ki.

– Hová megyünk? – kérdeztem, miközben beemelt a kenuba és átnyújtott egy mentőmellényt.

– Egy különleges helyre. – Magára öltötte a saját mellényét és belegázolt a vízbe csizmával.

Ahogy suhanni kezdtünk a tó vizén, épp ment le a nap. A házat messze magunk mögött hagytuk és már nem látszott más, csak a természet, minden irányban. A part menti fák úgy magasodtak fölénk, akár az őrök, a lombjaik egészen át-hatolhatatlannak tűntek. Sehol egy ember alkotta dolog, sem ház, sem stég, sem hajó. Sehol egy darab szemét a földön, és az égboltot sem szántották repülők. Teljes nyugalom vett körül bennünket, csupán az evezők csobbanását hallottuk a vízen. Jason néha egy hódgát vagy egy tovaszálló fehérfejű réti sas felé mutatott. De ezt leszámítva nem beszélgettünk.

Hosszú idő után kikötött egy sziget köves partján és szakszerűen kikötözte a kenut. Fogta a táskát, kisegített engem, majd kiemelte a kenut a vízből, hogy felállítsa a parton.

Elindultunk az erdőben, meredeken felfelé, majd egy köves tisztásra érkeztünk, ami a tóra nézett.

– Megérkeztünk – jelentette ki Jason, majd kibontotta a táskát és elővette belőle a sátrat.

– Itt fogunk aludni?

– Ühüm – felelte, leterítve a földre egy sátormatracot.

– Ez a Boundary Waters. Kétmillió hold, ha belevesszük a kanadai és az amerikai felét is: a világ egyik legősibb vad területe.

Elmosolyodtam és segítettem neki felállítani a sátrat. Nem is tudtam róla, hogy ennyi csillag létezik. Soha életemben nem kempingeztem még így, ennyire eldugott helyen. A távolból sem hallatszott a civilizáció, sem mesterséges fényt nem láttunk. A civilizációból csupán annyit észleltünk, amennyit magunkkal hoztunk belőle.

A fák susogtak, a szikrák ropogtak és nőttek, én pedig a pulcsi alá dugtam a lábam és átöleltem. Jason a térdére támaszkodva ült, összeérintette a két kezét, és a tüzet nézte. Egészen elhallgatott. A levegőben fenyő- és füstillat szállt. Kezdett egyre hidegebb lenni. A sötét tó felé pillantottam, ahonnan a víz partnak csapódó hullámait lehetett hallani.

– Megfesthetném ezt a helyet. Egészen lélegzetelállító –mondtam.

– Látnod kellene ősszel és télen. – Jason még egy fát rakott a tűzre, és visszaült. – Erről jut eszembe, mondanom kell valamit.

– Jó vagy rossz hír?

– Jó. Mármint, a karrierem szempontjából mindenképp. Még senkinek nem mondtam, a szüleimnek sem. A kiadóm kibővítette a turnémat. Plusz két hónap Amerikában és nyolc hónap a tengeren túl. Világkörüli turné lesz.

Csak bámultam. – Jason, ez nagyszerű! – Majd, amilyen gyorsan ezt kimondtam, rájöttem, mit is jelent ez. – Várj… akkor egy teljes évig távol leszel?

Jason megvonta a vállát és a tűzbe nézett. – Ja. De lesz egy öthetes szünetem az ünnepek alatt. És a turné itthon kezdődik majd.

Itthon. Azaz valahol Amerikában. Na és utána? Nyolc hónapon keresztül úgy élünk majd, hogy ő épp akkor alszik, amikor én ébren leszek? A szívem elszorult, a térdem mögé rejtettem az aggodalmas tekintetemet.

Mentálisan a négy hónapra voltam felkészülve. Úgy voltam vele, hogy ha jó lesz köztünk minden, amikor elmegy, akkor úgy működünk majd, mint amikor Jason Ausztráliában volt. Nem mintha vártam volna, de úgy gondoltam, kibírható. Az időkülönbség legrosszabb esetben három óra. És amikor Kaliforniában meg Vegasban lépett volna fel, akkor le tudtam volna menni kocsival vagy repülővel, hogy együtt legyünk néhány napot.

Na de így? Ez egészen másképp hangzott. Nagyon másképp. Több mint egy év. És ha látni akarom a nyolc hónap alatt, amíg külföldön lesz, be kell vállalnom egy minimum tízórás repülést. Nagy időeltolódás plusz iszonyat sűrű beosztás. Láttam azt a tervet: egyszerűen nevetséges. És Jason már előre mondta, hogy a munka mennyiségét tekintve mennyire más lesz ez a turné, mint az előző. Hogy most ő lesz a főszereplő, ami azt jelenti, hogy ő felelős a promócióért is, a szettjei meg a hangpróbái pedig jóval hosszabbra nyúlnak. Szerveznek rajongói találkozókat is, vagyis gyakorlatilag folyamatosan vagy dolgozik, vagy úton lesz.

Mikor apám a tengerentúlon dolgozott, a szüleim is évekig éltek távkapcsolatban. Kristen is így élt az exével, akivel Josh előtt járt. Jól tudtam, milyen ez. A kapcsolat lassú halála. A különválás apránként mindent tönkretesz, míg végül le nem csupaszodik mindkét fél és rájön, hogy gyakorlatilag idegenek egymás számára, magányosak és egy láthatatlan lényhez kötődnek.

Én két éven át voltam magányos úgy, hogy egy láthatatlan lényhez kötődtem. Nem akartam még egyszer átélni ezt.

Egyszerűen nem voltam rá képes.

És Jason azt várta tőlem, hogy ezt tegyem. Csak két és fél hete ismertük egymást, úgyhogy semmi jogom nem volt azt kérni tőle, hogy vigyen magával – és ha ezt is kérné, nem tudnám megtenni. Túl korai lett volna. Brandonnel is csak három év után tudtam összeköltözni. És egy évig jártunk, mire először nyaralni mentem vele.

Most azon gondolkodtam, vajon nem lehet-e, hogy Jason egész héten erre a beszélgetésre készült velem. Lehet, hogy minden alkalommal, amikor azt említette, hogy rengeteg munkája lesz, erre készített fel, hogy ne csalódjak túl nagyot? Neki is látnia kellett, hogy ez azt jelenti majd, hogy közöttünk mindennek vége.

Továbbra is némán hallgattuk a búvármadarak kísértő búgását a sötétben. Jason nem folytatta a beszélgetést, amiért hálás voltam. Nem akartam a tűz körül ülve a szakításról beszélgetni, és a hallgatásából ítélve úgy gondoltam, ő sem vágyik erre. Valószínűleg szerette volna jól érezni magát. Ahogy én is.

Amikor Brandon meghalt, csak egy plusz napot kívántam vele. Csak még egy napot, hogy vele lehessek és boldogok legyünk. Nekem és Jasonnek még volt hátra néhány napunk. Ha csak ez jut nekem meg az elkövetkező pár hét, akkor azt ki akarom élvezni, döntöttem el, akkor is, ha tudom, hogy nem lesz folytatás.

Az égbolton megjelent egy hullócsillag, mire Jasonre pillantottam, hogy lássam, rám néz-e. Összekulcsolta a két kezét, az állát a csuklóján pihentette.

– Mire gondolsz? – kérdeztem.

Ő egy idő után válaszolt csak. – Rád. Mostanában azon veszem magam észre, hogy gyakran csinálom ezt. – Újabb hosszú hallgatás. – Milyen volt Brandon?

– Brandon? – Jason sosem kérdezett még róla. Nagyot sóhajtottam és a térdemre tettem az arcomat. – Határozott. Erős. Olyan, akiben feltétel nélkül megbízol. Hűséges. – Elmosolyodtam. – Mindig ő szedett az ételből utolsóként. Ha grilleztünk vagy buliban voltunk, mindig megvárta, hogy mindenki kiszolgálja magát és csak utána pakolta meg ő is a tányérját. Biztos akart benne lenni, hogy mindenkinek jut elég és csak utána gondolt magára. – Az arcom ellágyult az emléktől. – Ennyire jó volt. Igazán jó ember.

Jason rám nézett. – És mi történt a részeg sofőrrel?

A homlokom ráncoltam. – Nem sok. Csak két évet kapott. Pár hónap múlva szabadul. Még csak annyit sem mondott, hogy sajnálja, ami történt.

Egymásra néztünk a tűz fényében.

– Jason, még sosem mondtam neked, de talán magadtól is rájöttél, hogy… te vagy az egyetlen férfi, akivel Brandon óta randiztam. Mármint tényleg az egyetlen. Ez nagyon sokat jelent nekem. Nagyon sokat jelentesz nekem.

Nem válaszolt semmit. Az arcomat fürkészte, a tűz meleg fényt árasztott magából, ami megcsillant a szemében. Tudtam, hogy érti, miről beszéltem. Nem voltam senkivel két éve. Semmilyen értelemben.

– Te is nagyon sokat jelentesz nekem – mondta végül, folyamatosan a szemembe nézve.

Egymást néztük és egy teljes örökkévalóság telt el a néhány másodperc alatt.

– Fázo? – kérdezte. – Be akarsz bújni a sátorba? Felhajtom a külső huzatot és akkor látni fogjuk a csillagokat.

Bólintottam.

Jason vizet locsolt a tűzre, majd levettük a cipőnket és beléptünk a sátorba. Egy kislámpát akasztott a legfelső rúdra és összehúzta a bejárat cipzárját. Aztán csöndesen elkezdtük levenni a vastag ruhákat.

Jason megállt, mikor a pólójáig meg a nadrágja alatt viselt thermóig jutott. Úgy láttam, azt valószínűleg később sem akarja levenni. Én viszont mást terveztem.

Csak az ujjatlan felsőmet meg a bugyit hagytam magamon. Vetkőzés közben nem néztem Jasonre. Ha ránéztem volna, lehet, hogy elönt a pánik, és nem folytatom. De amikor kiléptem a nadrágomból és meglátott a vörös tangámban, akkor szinte majd felfalt a szemével. Szándékosan jöttem ebben a bugyiban. Csak miatta viseltem.

Miután mindent levettem, amit mertem, gyorsan bemásztam a hálózsákba. Vacogott a fogam. A vékony anyag is jéghideg volt. – Siess, hideg van – kértem reszketve.

Jason nem teketóriázott, levette a pólóját meg a thermónadrágot, lekapcsolta a lámpát és egy szál bokszerben bemászott a hálózsákba. Azonnal fölém mászott, bezárt a két alkarja meg a lába közé, mint egy melegítőpárna. – Jobb így? – kérdezte, és rám nézett a sötétben.

Bólintottam és az ajkamba haraptam. – Jobb.

Olyan meleg volt a teste! Szappan és mentolos fogkrém illata volt, meg egy kis füstszag áradt belőle. Éreztem, ahogy a durva szálú lábszőre az én sima, meztelen lábamhoz ér. Izmos combjával úgy leszorított, hogy moccanni sem tudtam. A farka, ami minden lélegzetvétellel egyre keményebbé vált, a hasamhoz nyomódott.

Elmerülten simogatta az arcom a hüvelykujjával. – Te remegsz – suttogta, majd gyengéden, óvatosan végigcsókolta az állam, a szakálla szúrta a bőrömet. Hátrahajtottam a fejem, ő pedig egyre lejjebb haladt a szájával és erősen hozzám szorította a testét, miközben a kulcscsontomat csókolgatta.

Nem irányított. Bár éreztem, hogy beindult, de Jason mintha azt akarta volna, hogy tudjam: az fog történni, amit én akarok és ő nem kezdeményez egészen addig, amíg én világosan nem jelzem, hogy erre vágyom. Annyira rá vallott ez a viselkedés!

Mindig tisztelettel viszonyult az igényeimhez. Az volt az érzésem, hogy ha kiborulnék és azt mondanám neki, hogy aludjon kinn, megtenné azt is. Egy szó nélkül. Csak adna egy jóéjtcsókot és menne is. Mivel a kezembe adta az irányítást, biztonságban éreztem magam mellette: tudtam, hogy bármire is állok készen, az történik, és Jason ezzel teljesen meg lesz elégedve.

El sem tudta képzelni, hogy ezzel milyen sokat tesz a saját érdekében is.

A hajamba túrt, szétnyitotta a fonatomat és szétzilálta. Addig simogatta, míg teljesen ki nem bomlott a hajam és szét nem terült körülöttem. Majd fölém hajolt és addig csókolt gyengéden, amíg el nem múlt a reszketésem.

Az erdő sóhajtott egyet körülöttünk, én pedig elindul tam, hogy felfedezzem Jason testét. Az orrommal megcirógattam az ádámcsutkáját. A tenyerem végighúztam széles mellkasán, a tarkóján és beletúrtam a sűrű hajába. Aztán az oldalán simítottam végig egészen a derekáig, az ujjhegyemmel söpörtem végig hasának minden egyes izomkockáján. Tetszett, hogy szúr a szakálla és hogy mindene olyan keményen nyomódik az én lágyabb részeimhez. Annyira férfias volt: kemény, forró, tele élettel. Valahányszor megmozdult, éreztem a testéből áradó illatot, azt a részegítő feromont, aminek hatására még közelebb és közelebb akartam lenni hozzá és mindenféle mocskos dolgot akartam csinálni vele.

Olyan volt, mint mikor az ember hozzászokik a hideg vízhez. Szép lassan egyre beljebb és beljebb megy, majd elmerül és máris melegnek érzi, készen áll az úszásra.

Ahogy én is…

Végigcsúsztattam a kezem a hátán, le a fenekéig, közelebb nyomtam magamhoz és úgy mozgattam a csípőmet, hogy a hasamhoz nyomódó testrésze is érezze a súrlódást. Jason zihálva kapkodott levegő után.

Abban a pillanatban valami elektromos feszültség áradt szét bennünk. Minden megváltozott. Jason gyengéd csókjai komolyabbá váltak, és éreztem a lábam közt a sürgető forró-ságot. Levettem a pólómat és még mielőtt elengedtem volna a fejem fölött, Jason ajkával már a meztelen bőrömre tapadt.

Az egyik kérges keze felcsusszant a bordáim mentén és a mellemre markolt. Majd visszatért az ajkamhoz, a nyelve mélyen elmerült a számban. Én az első ajkát harapdáltam, ő pedig visszaharapott és csak egy kis időre eresztett, majd ismét falni kezdett.

Valami sokkal koncentráltabb dolgot éreztem, mint legutóbb, amikor ilyen közel kerültünk egymáshoz. A nappalimban inkább játékosnak tűnt. Ez azonban egész más volt. Egyfajta éhséget éreztem. Mohó vágyat.

Akartam őt.

Széttártam a lábam és engedtem, hogy Jason a combom közé ereszkedjen. Lejjebb mozdult, így most a farka hegye egyenesen a lábam közé nyomódott a tangámon keresztül. Ez az ingerlés egy kissé őrjítő volt – és azt hiszem, ezt ő is tudta. Megtorpant épp ott, ahol minden további nélkül becsusszanhatott volna, ha nincs akadály, mintha azt mondta volna vele, hogy „ezt is megkaphatod, ha leveszed ezt”.

Nem kellett kétszer mondania.

A bokszerébe akasztottam az ujjamat és lejjebb rángattam róla a nadrágot. Lerúgta magáról és az alsóneműm szára alá dugta a kezét. Megállt, levegő után kapkodott és az engedélyemre várt, a szánk összeért, úgy bólintottam, majd elfordítottam a csípőmet.

Még sosem izgatott fel ennyire a lábamon végigcsúszó selyem érzése. Volt benne valami érzéki, ahogy Jason csinálta. Sietségében a körmével megcsikarta a bőröm, ettől pedig csak még jobban beindultam, mert éreztem, őt is elragadta a hév, mintha alig várná, hogy levetkőztethessen.

Jason a lába közé nyúlt és megragadta a farkát, én pedig alig vártam, hogy magamban érezzem. Egy másodpercre elakadt a lélegzetem, amikor úgy éreztem, hogy belém fog hatolni – de ő ehelyett fölém hajolt és csak körözött a nedves bejárat előtt, miközben a szemembe nézett. Épp csak a hegyét dugta be, aztán ki is húzta és épp a megfelelő helyen izgatott egy ideig. Be és ki. Körzés, aztán újra be és ki. Körzés, ismétlés.

Csodálatos érzés volt – és teljesen bezsongtam tőle! Legszívesebben belekarmoltam volna a hátába, hogy mélyebbre húzzam magamba.

Körzés, ismétlés. Körzés, ismétlés.

Közben engem nézett, mintha látni szeretné, mennyire élvezem.

A lélegzetem elakadt, nyögdécselni kezdtem.

Végigfuttattam a kezem a mellkasán, ő pedig lehajtotta a fejét és a számba dugta ez egyik ujját. A vágy úgy rohant végig rajtam, mint az erdőtűz.

Hirtelen rájöttem, hogy a Jaxon Waters-dologhoz hasonlóan Jason más képességeit tekintve is visszafogta magát. Amikor a kanapén smároltunk, akkor is sejtettem, hogy tud jó néhány dolgot, de jézusom, most aztán kiderült, hogy mennyire! Pontosan tudta, hogyan kell hozzám érnie.

Körzés, ismétlés. Körzés, ismétlés.

Máris közeledett az orgazmus, de valahányszor a közelébe jutottam, Jason kihúzta a farkát és ez elég is volt ahhoz, hogy kissé csökkenjen a láng. Biztos vagyok benne, hogy szándékosan csinálta. És minden egyes alkalommal, amikor kihúzta, azon gondolkodtam, vajon ezúttal rendesen becsusszan-e, vagy ismét kihúzza és elölről kezdi, csak hogy még egy kicsivel jobban megőrjítsen. A várakozástól már remegett a lábam.

Egy másodperccel korábban még azt hittem, készen állok rá, de aztán be kellett látnom, hogy fogalmam sem volt róla, mit jelent készen állni. Csurom nedves voltam már. El nem tudtam képzelni, Jason hogyan képes így visszafogni magát. Láttam rajta, mennyire kíván engem, éreztem, milyen kemény odalenn. Csak el kellett volna engednie magát.

– Semmi olyat nem kell tennünk, amit nem akarsz, Sloan – mondta rekedt hangon. – Bármikor megállhatunk.

Nem voltam képes megállni, ő is kellett, hogy tudja ezt. Izgatott és incselkedett velem, míg el nem veszítem a józan eszem. Úgy éreztem magam, akár egy szexőrült tinédzser.

Ez a vágy ködösíti el az ember ítélőképességét. A bujaságnak ez a szintje vezet ahhoz, hogy a kislányok teherbe esnek a szalagavató estéjén a kocsi hátsó ülésén. Mindig azt hittem, hogy én immunis vagyok az efféle őrületre – leginkább azért, mert sosem tudtam eléggé elengedni magam, pláne nem az első alkalommal. Az első szex mindenkivel lassú és óvatos volt, arról szólt, hogy megismerjem a másik testét. Egy kicsit mindig kínos volt meg furcsa, én pedig arra számítottam, hogy Jasonnel is kínos meg furcsa lesz egy kicsit – de erről szó sem volt! Már cseppet sem érdekelt, milyen hangokat adok ki, milyen arcot vágok, nem érdekelt, hogy ott magasodik fölöttem és anyaszült meztelen lát. Minden gátlásomat elsöpörte – és talán pont ez volt a lényeg. Most már csak arra vágytam, hogy a farka hegyét egészen belém nyomja.

A kőkemény faszát…

Annyira kívántam! Meg akartam kóstolni a kibuggyanó nedvet a hegyéről, amiről egészen biztosan tudtam, hogy ott van. A számba akartam venni, érezni, hogy a torkomat bökdösi. Már most azt tervezgettem, mi mindent csinálok majd vele legközelebb, elképzeltem, hogyan fogom elérni, hogy ő is úgy bezsongjon, mint most én.

Miért csinálta ezt velem? Miért akarta, hogy még nedvesebb és még frusztráltabb legyek, amikor már érezhette és látta, hogy készen állok? Mit akart tőlem?

– Magamban akarlak érezni – lihegtem.

És ő csak erre várt. Láttam, hogy végre szabad utat ad a vágyainak. Vadul megcsókolt, és belém csusszant.

Egy pillanat alatt szétáradt bennem a kéj. Egy befejezés, ami csodásabb volt, mint képzeltem – nagyon megérte várni rá.

Az első lökéssel olyan falhoz ért, aminek a létezéséről nem is tudtam. Az egész testem extázisban vonaglott tőle. Aztán megint ezt csinálta. És megint. És megint.

Nyöszörögtem alatta és veszettül forgattam a csípőmet.

Imádtam, hogy a combjaim között körözött. A hátára szorítottam a kezem, hogy érezzem, ahogy mozog és miközben az agyamat elködösítették a szexfelhők, rájöttem, hogy ezt napokkal korábban is engednem kellett volna. Ott aludt mellettem ez a férfi a lakókocsiban és nem használtam ki, mi mindent tudna csinálni a testemmel, ha engedném neki. Vissza akartam menni az időben, hogy kirántsam azt a párnát kettőnk közül, majd Jason ölébe másszak és meglovagoljam. Vissza akartam menni és hagyni, hogy magáévá tegyen a kanapén, hogy bevigyen a házba az első randink után – épp annyira bántam ezt, mint azt, hogy nem engedtem neki korábban az éneklést. Hány ilyen pillanatot szalasztottam el a hülye tétovázásom, szabályaim és fenntartásaim miatt?

Aztán rájöttem, hogy Jason miért izgatott ilyen hosszadalmasan, hogy miért tüzelt addig, hogy őrülten akarjam őt, hogy az egyetlen válaszom az igen lehessen. Mert pontosan tudta, milyen vagyok és meg akarta előzni, hogy ismét közbeszóljon a mindent túlanalizáló üzemmódon.

Ha nem lettem volna teljesen magamon kívül, felnevetek.

Jason a térdemnél fogva megemelte az egyik lábamat, így még mélyebbre tudott hatolni belém. Hálás voltam, hogy senki nincs a három kilométeres körzetünkben, aki hallhatna bennünket, mert egészen furcsa hangok jöttek ki belőlem és Jason is hangosan nyögött. Tudtam, hogy közel van a csúcshoz. A teste egészen megfeszült és láttam rajta, hogy úgy közeledik ő is egyre jobban és jobban az orgazmushoz, mint ahogy én az imént. Amikor hatalmasat nyögve meleg nedvességet lövellt belém, én is átlendültem a túloldalra és úgy éreztem, cafatokra robbanok.

A július negyediki tűzijáték fináléja, egy átszakadó gát, egy atombomba: erről a szintről beszélek. Semmi nem maradt bennem utána. Meg sem tudtam mozdulni.

Csak feküdtem ott, és a hálós sátortetőn át néztem az égboltot, a csillagok fénye elmosódott a tekintetem előtt, de amit láttam, annak nem sok köze volt a galaxishoz.

Jason a nyakamba fúrta az orrát. – Jól vagy? – suttogta még mindig zihálva.

Halkan nyögtem egyet, mire ő felnevetett. Lehajolt, finoman megcsókolt, csukott szemmel, az ajkam közé mosolyogva.

Ahogy tartott, abban volt valami hódolat, én pedig csak arra tudtam gondolni, mennyire szeretem magamon érezni a súlyát. Biztonságban éreztem magam, lehorgonyozva, a saját helyemen.

Éreztem, hogy Jason mennyire értékel engem.

El sem akartam menni innen.

Aznap éjjel semmi nem létezett a sátron túl. Semmi.

A senki földjén voltunk, telefon nélkül, amire ránézhettünk volna. Nem kellett lekapcsolni a villanyt, vagy azon töprengeni, vajon bezártuk-e az ajtót. És nem hallatszott ide a civilizáció halvány fehér zaja sem. Az egyetlen ember, akire vágytam, ott volt velem, és a tó meg az erdő nyugalmától, valamint Jason finom figyelmességétől olyan ellazult állapotba kerültem, aminek létezéséről eddig nem is tudtam.

Csak mi ketten maradtunk.

Valahol messze létezett egy nagy, ijesztő világ, ahol rossz dolgok történnek és ahol az ember szerettei meghalnak -vagy elhagynak, hogy tizennégy hónapon keresztül turnézzanak a világ körül. De aznap este csak mi voltunk. És én boldog meg hálás voltam ezért.

Akkor is, ha nem tarthat sokáig.

Másnap reggel Tucker a tóparton várt ránk, amikor kikötöttünk a Larsen-kemping partján. Jason megmarkolta a fenekem, majd felkapta a kenut meg a csomagot, én pedig nevetgélve ellöktem a kezét.

Aznap már haza kellett mennünk, és előre megbeszéltük Jasonnel, hogy aznap este nálam alszik majd.

Mindent bevitt a garázsba, én pedig utánamentem, hogy ledobjam az evezőket. Mindketten vigyorogtunk. Azóta mosolygott folyamatosan, hogy reggel kinyitotta a szemét. Ahogy én is.

Nem is láttuk az északi fényt. Valami elvonta a figyelmünket – egész éjszaka. Mindenem sajgott, fáradtság gyötört, de ennél boldogabb nem is lehettem volna.

Illetve de, ha tudtam volna, hogy nem hagy el. De nem akartam ezen gondolkodni.

Követtem Jasont meg Tuckert a garázsba, ahol feltűnt, milyen sok mindenük van. A Larsen család tagjai határozottan természetjárók voltak. A mennyezethez kajakokat erősítettek, három hómobil letakarva, egy rakás horgász-felszerelés… A garázs bal felében egy motor állt.

– Apukád motorozik? – kérdeztem, miközben a gondosan rendszerezett horgászcsalikat nézegettem.

– Ó, a motor? – kérdezte Jason, miközben leemelte a válláról a hatalmas táskát és letette Paul teherautójának platójára. – Nem, az az enyém.

Felnéztem, és a motor felé pislogtam.

Jason motorozik? Nem is tudtam, hogy…

Homok.

Láthatatlan homokszemek kezdték megtölteni a tüdőmet. Minden lélegzetvétellel egyre több. Nehezen és sűrűn folyt le a torkomon, minden helyet kitöltött a mellkasomban, kinyomta a levegőt, kiszárította a számat.

Nem kaptam levegőt.

Nem tudtam elviselni a súlyát. Ziháltam. Az arcomon könnyek csorogtak le. A pánik szétterjedt, a homokszemcsék már az ereimbe vándoroltak. Nem tudtam abbahagyni.

Elsüppedtem benne.

24. fejezet

JASON

 ♩ BURN SLOWLY/I LOVE YOU | THE BRAZEN YOUTH

Épp leraktam a hátizsákot apa kocsijára és visszacsuktam a csomagtérajtót, amikor meghallottam Tucker nyöszörgését. Megkerültem a kocsit és akkor láttam, hogy Sloan a szája elé kapja a kezét és levegő után kapkod.

Azonnal átöleltem.

– Hé, hé, mi a baj"? – magamhoz szorítottam, és megpróbáltam felemelni az állát, de ő csak zokogott.

Az egész teste rázkódott. Mint aki retteg.

A szívem hevesen kalapált. – Sloan, mi történt? – kérdeztem döbbenten. – Mondd el, mi a baj!

Nem válaszolt.

A válla mögé néztem, és a tekintetem megakadt a motorom fekete kerekén, amikor rájöttem… – A motor miatt van?

Bólintani próbált.

Szótlanul a karomba vettem és kivittem a garázsból.

Két év telt el Brandon balesete óta. Azóta több ezer motort láthatott már. Csak egy dolog miatt borulhatott ki ennyire. Attól, hogy az az enyém volt.

Mikor leraktam a fűben, megfogtam két oldalról a karját és lehajtottam a fejem, hogy rám nézzen. – Sloan, próbálj meg normálisan lélegezni, jó? Nézz a szemembe! Ki és be, szép lassan. Meg tudod csinálni?

Sloan bólintott és óvatosan, szaggatottan kifújta a levegőt.

– Figyelj rám! – mondtam a szemébe nézve. – Velem nem lesz semmi baj – mondtam lassan. – Eladom. Most azonnal. – Hallasz, Sloan? Soha többé nem ülök motorra.

Reszketve kiengedte a levegőt és könnyek csorogtak le a gyönyörű arcán. Tucker a lábunkhoz bújt és aggódva nézett fel Sloanra.

– Ne haragudj! – nyögte zihálva.

Megráztam a fejem. – Nem kell bocsánatot kérned semmiért – csitítottám.

Vett még egypár szaggatott lélegzetet, és amikor ismét beszélni kezdett, olyan halkan tette, hogy alig hallottam. – Vér folyt a szeméből, Jason. A bőrét lehorzsolta az aszfalt. Teljesen, csontig.

A szavai úgy hatottak rám, mintha gyomron vágtak volna. Jézusom. Mit lehet erre mondani egyáltalán?

Gyűlöltem ezt a helyzetet. Meg akartam őt védeni, hogy soha életében ne kelljen átélnie ilyen fájdalmas dolgokat. Azt kívántam, bárcsak tisztára tudnék mindent törölni az életében. Ha átvehettem volna a terhét, hogy magam cipeljem, megtettem volna.

Minden szipogása és zihálása úgy vágott belém, akár a penge.

Mintha kettéhasadt volna a szívem – az egyik fele az enyém, a másik Sloané. Semmi kétségem nem volt afelől, hogy mostantól sokkal jobban kell majd rá vigyáznom, mint magamra – mert sosem tudnék nyugodt lenni, ha ő nincs jól.

Kellett egypár perc, mire Sloan rendbe jött.

Mikor a remegés elmúlt, csókot nyomtam a homlokára és a két kezem közé fogtam a fejét. A haja könnyes arcára tapadt, kisimítottam onnan, és a füle mögé igazítottam.

– Nem bírnám ki, hogy még egy szerettem meghal egy olyanon – jelentette ki. – Soha több ne ülj motorra, kérlek! Ígérd meg nekem, Jason!

– Ígérem – suttogtam. – Nem hagylak itt, Sloan. Nem fog megismétlődni.

Bólintott, nagy levegőt vett és hagyta, hogy bekísérjem a házba. Folyamatosan ugyanaz járt a fejemben…

Hálás voltam azért, hogy ott lehettem vele a zenémen keresztül a legsötétebb órákban. Hogy a közelébe férkőztem, megérintettem őt és éveken át a karomban tartottam – anélkül, hogy ennek akár egyikünk is tudatában lett volna.

Életem végéig Sloan közelében akartam lenni, és a karomban tartani.

Ugyanis eszelősen, végzetesen szerelmes lettem belé.

25. fejezet

SLOAN

♩ 26 | PARAMORE

Három nap telt el azóta, hogy visszatértünk Minnesotából, és azóta minden egyes reggel külön tortúra volt, mire Jasont kikelt az ágyból és átlényegült Jaxon Watersszé.

– Nem kellene már készülődnöd? – nevettem. Aznap nem tudta levenni rólam a kezét. – Zane hétre itt lesz.

Férfiasan, elutasítóan felmordult és a mellemet csókolgatta, a csupasz válla gyönyörűen hullámzott közben a takaró alatt. Mosolyogtam.

Jason új személyi asszisztense, Zane hétfőn kezdett. Kemény külsejű nő volt, aki nem szerette a felesleges dumát, kefehajat hordott, az alkarjára egy meztelen nőt tetováltatott és szakadt farmerban járt. Spanyolul beszélt, nagyon sok tapasztalattal rendelkezett, jól kiismerte magát LA-ben, és baromi menő volt.

Ő vitte kocsival Jasont a találkozókra, így neki nem kellett a forgalommal foglalkoznia. Zane odafigyelt arra is, hogy Jason mindig egyen és hogy elérje a gépet. Kiderült, hogy Jasonnek pontosan Zane-re van szüksége, az időbeosztása ugyanis hivatalosan is röhejesen sűrűvé vált.

A filmzenealbuma megjelenését péntekre tűzték ki, ami azzal járt, hogy a hét minden napján rádió-, tévéinterjúk meg fotózások vártak rá. A film főcímdala ígéretesnek bizonyult. Jövő héten elő is fogja majd adni a Saturday Night Live műsorban.

Jason elkezdte lehámozni rólam az alsóneműmet. Fickándoztam és a vállát bökdöstem. – Nem, nem, nem! Gyere, ideje lezuhanyozni!

A takaró alól előbukkant a feje és szomorú kiskutya tekintettel nézett rám.

Rámosolyogtam. – Nem veszek részt a kihágásaidban. Ma lesz az a KROQ-cucc, tudod.

Jason sóhajtva a hátára fordult, és az arca elé tette a karját. – Megőrjítesz. Nem tudom levenni rólad a kezemet.

A mobilom pittyent egyet, odahajoltam és vigyorogva a kezembe vettem.

– Ki az? – kérdezte. Pár perccel múlt negyed hét.

– Anyukád.

– Az anyám? Ő nem szokott SMS-t küldeni.

– Nekem igen – feleltem, felé mutattam a képernyőt, aztán visszavettem, és pötyögni kezdtem a választ.

– Ezt nem hiszem el.

– Hát, nem is fog felhívni, hogy felolvasson nekem egy teljes receptet telefonon, mint egy őrült – mondtam. – Náluk negyed kilenc van. Talált egy hamburgerreceptet valamelyik magazinban, ami szerinte bejönne neked. Azt kérdezi, nem tudom-e, hogyan kell kompótot készíteni.

– És tudod?

Felhorkantam. – Persze hogy tudom.

Jason a könyökére támaszkodott és engem nézett, én pedig a mellkasomra ejtettem a mobilt, és elmosolyodtam. – Mi az?

– Randizz velem ma este!

– Úgy érted, menjünk el valahová?

Amióta visszajöttünk Minnesotából, jóformán ki sem keltünk az ágyból. Jason mind a háromszor nálam aludt, én pedig örültem ennek. Szerettem a karjában elaludni, ahogy azt is, ha mellette ébredhettem.

– Hadd vigyelek el borozni meg vacsízni! – kérlelt. – Aztán sétálhatnánk a parton, kézen fogva.

Átkaroltam a nyakát. – Oké. Elmegyek veled randizni, te trubadúr.

Jason vadul megcsókolt, és egy pillanatra eszembe jutott, hogy ismét emlékeztetnem kell majd arra, hogy dolga van. De akkor elhúzódott tőlem és az orromhoz dörgölte az orrát. – Mit szólnál, ha használnám a komódod legalsó, üres fiókját? Kipakolhatnék oda a hátizsákomból? És aztán a táskámat beakaszthatnám a szekrénybe?

A kérése hideg zuhanyként ért. Annyira kínos volt a reakcióm, hogy nem is maradt időm rá, hogy elrejtsem. A számba haraptam és a fejemet ingattam. – Nem. Ezt ne!

A fény kissé kihunyt a szeméből, de továbbra is mosolygott. – Oké.

Adott egy gyors puszit, kikelt az ágyból, aztán a fürdőszobába ment és becsukta az ajtót.

Felültem, és a kezembe temettem az arcom. Viharos érzések dúltak bennem, úgy éreztem, mintha villámok cikáznának belőlem minden irányba.

Miért csinálja ezt velem?, töprengtem. Úgy csinál, mintha ebből a kapcsolatból bármi is lehetne. Ez nem a valódi életünk volt. Ez csak egy köztes állapot. Nem tehet semmit a fiókomba.

El fog menni.

Igyekeztem megtenni mindent annak érdekében, hogy kiélvezzem ezt a kis időt. Olyan kevés maradt nekünk! A turnéja kezdőnapja úgy közeledett, mintha egy árhullám tartott volna felém. Ha elér hozzám, vége mindennek. Akkor meg miért akar kitenni engem ilyesminek? Nem akartam nézni, ahogy majd kiüríti azt a fiókot. Ezt már egyszer végigcsináltam abban az évben, és az is pokoli volt.

Lelöktem magamról a takarót, felvettem a köntösöm és leültem az ágy szélére. A gitárját néztem, amit a székhez döntött, és az ajkamat harapdáltam. Ahogy Jason megnyitotta a vizet, a csövek zörögni kezdtek, én pedig felhívtam Kristent. Korán volt még, de Olivér mindig hatkor kelt és Kristen fel is vette a második csengésre.

– Jason egy fiókot akar – suttogtam.

A baba a háttérben lármázott.

– Ööö, hát, akkor adj neki egy kibaszott fiókot, nem?

– Kristen, el fog menni. Egy hátizsákban fog élni. És a szitu is pont erről szól. Ez a kapcsolat nem egy ház. Hanem sátor. Miért hagyná itt a cuccait és viselkedne úgy, mintha nem lenne vége az egésznek két héten belül?

– Miért, vége lesz két héten belül? Úgy értem, beszéltetek már erről?

A hüvelykujjamat csócsáltam. – Nem, nem igazán. De az sem változtatna semmin. Én nem fogok hosszú távú kapcsolatban élni tizennégy hónapon át.

– És mi van, ha azt tervezi, hogy megkér, menj vele? Miért akart volna járni veled és miért mutatott volna be a szüleinek, ha nem gondolná komolyan ezt a kapcsolatot?

A fejemet ingattam. – Nem tudom. Csak Elyben beszélt nekem arról, hogy kibővítették a turnét, szóval lehet, hogy előtte nem is tudott róla. Bizonyára a legjobb szándékkal vágott bele ebbe velem, de aztán megváltoztak a körülmények. És én akkor sem fogok vele menni, ha megkér. Csak egy hete járunk. Nem fogok vele menni, és ha beszélünk róla, akkor attól kipukkad ez a kis buborék is, amiben most lebegünk. Szeretnék nem gondolni arra, mi lesz és hálásnak lenni ezért a pár napért, erre ő felhozza ezt a hülye fiókot.

Azt hiszem, Jason meg én is próbáltunk úgy tenni, mintha ez a fenyegető turné nem is létezne. Egyikünk sem akarta kipukkasztani a lufit.

– Hát, akár buborékban éltek, akár nem, erről kibaszottul beszélnetek kell. És adj annak az embernek egy rohadt fiókot. Az egész testedet végignyalta. A zokniját mégsem teheti be a szekrényedbe?

A tenyerembe temettem az arcom és hátrasimítottam a hajam. – Nem tudom, képes leszek-e együttélőset játszani vele, Kristen. Túl nehéz lesz így a szakítás után.

Kristen felhorkant. – Arról szó sem lehet, hogy elengeded ezt a fickót. Már most is bele vagy esve félig.

– Ó, márpedig el fogom engedni. Muszáj leszek.

Kristen értetlenkedő hangot hallatott, én pedig a szememet forgattam. – Nem várhatok tizennégy hónapot egy olyan férfira, akit három hete ismerek.

– Miért? Én simán a csöcsömre tetováltattam volna Josh nevét, amikor már három hete jártunk. Képes vagy megtartani egy alig működő kocsit csak azért, mert abban csókolóztál először, de nem akarsz együtt maradni távkapcsolatban egy olyan pasival, aki multiorgazmusokkal ajándékoz meg és őrülten boldoggá tesz?

A fejemet ráztam. – Tudtad, hogy az elmúlt évben egy sörösüveget tartottam a garázsban, mert Brandon ivott belőle? Szerinted mennyire vagyok őrült? Baromira belefáradtam már abba, hogy folyton más emberek és más dolgok miatt érzelegjek, és elegem van a magányból is. Most az egyszer racionális akarok lenni, Kristen. Én már azt sem szerettem, mikor Brandon két napot dolgozott az állomáson egyhuzambam. Ha egy olyan pasival leszek együtt, aki több mint egy évre itthon hagy, csak szenvedni fogok: akkor is, ha félig szerelmes vagyok belé. Egy köztes állapotban vagyok, és ha folyamatosan olyan döntéseket hozok, amelyekkel ott tartom magam, akkor sosem keveredek ki onnan.

Kristen füttyentett egyet. – Váó! Te aztán tényleg elindultál az önfejlesztés útján. – A telefonban hallottam a picit gügyögni. – Nézd, örülök, hogy össze akarod szedni magad, Sloan. Tényleg. És ha úgy érzed, szakítani akarsz vele, mielőtt elmegy, tedd, amit tenned kell. De addig is: adj annak az embernek egy kibaszott fiókot. Ha a puncidat odaadod neki, adhatsz neki egy fiókot is.

Felnyögtem. – Istenem. Egy roncs vagyok.

– Igen, de úgy, mint egy vicces, lerobbant finata. Épp ezért van oda érted ez a fickó. Figyelj, most mennem kell! Olivért nem könnyű fegyelmezni. Épp most locsolt le. Hívj majd később!

Mikor hallottam, hogy Jason elzárja a vizet a zuhanyzóban, bekopogtam a fürdőszobaajtón. Épp akkor kapcsolta be az elektromos borotváját. Behívott, én pedig odaálltam mellé és a mosdónak dőltem. Az öv nélküli köntösöm középen szétnyílt. Elismerősen pillantott a nyílásba.

Nem haragudott rám.

A fürdőszoba párájában éreztem Jason parfümjének illatát. Törülközőt tett a derekára és a mosdó mellett állva trimmelte a szakállát.

A mindennapos rutin felpiszkálta bennem az érzéseket. Olyan helyesnek éreztem, hogy ott van velem! Nem is tűnt újszerűnek a jelenléte. Otthonosnak és normálisnak tetszett, és már előre elöntött a szomorúság, ami – ezt szinte biztosan tudtam – minden egyes nappal nő majd, ahogy közeledik az elválás napja.

Pár hét és Jason eltűnik. A fürdőszoba üres lesz. Magával viszi Tuckert is. És nem jönnek ide vissza soha többé. A ruhái pedig, amiket be akart pakolni a fiókba, eltűnnek.

Üres lesz, ismét.

– Ne aggódj! – Jason rám kacsintott. – Kitakarítom majd a mosdót. Úgy fog kinézni, mintha itt sem lettem volna.

Ez az irónia.

Erőtlenül rámosolyogtam. Istenem, teljesen megbomlott az agyam. Az elmúlt héten olyan sok őrültségemet felfedtem Jason előtt, hogy azzal bárkit elijesztettem volna. Látott engem seggrészegen, kimosta a hányást a hajamból. Nem zavarták a halott vőlegényem cuccai, miközben a kanapén ültünk és tévéztünk. Átölelt, amikor pánikroham tört rám és még azt is felajánlotta, hogy eladja a motorját, ha ennyire felzaklat. Zavarba ejtően érzelmes voltam, egy csomószor látott pocsék hangulatban, a falakat hol felhúztam maga köré, hol leengedtem, minden előzetes figyelmeztetés nélkül.

És őt nem zavarta.

Ez a csodás pasas, aki úgy nézett ki, mint aki most lépett elő egy kicseszett borotvareklámból, valamiért folyton ott volt velem – bár aznap épp el akart vinni valahová –, én meg képtelen vagyok adni neki egy kibaszott fiókot.

Közelebb hajoltam és néztem, ahogy a borotvát végighúzza a nyakán, ő pedig rám pillantott csodaszép kék szemével, és nekem máris hiányzott.

– Te nagyon türelmes fickó vagy, ugye?

Végigmért a tekintetével, és felhúzta az egyik szemöldökét. – Hát, megérte várnom.

Nagy levegőt vettem és amikor kifújtam, megszületett bennem a döntés. Nem fog örökké tartani. Oké. De addig is, míg tart, megadok neki mindent.

A magasba emeltem egy kulcsot.

Jason ledöbbent, és kikapcsolta a borotváját.

A csupasz mellkasához tartottam a kulcsot, a szíve fölé. – Bármelyik fiókot használhatod – mondtam. – Parkolj nyugodtan a garázsban. És nem kell csengetned, ha megérkezel. Oké?

Az arcán elterülő mosolyba belesajdult a szívem. Nem is gondoltam, hogy valaha ilyen boldognak fogom látni.

– Oké – suttogta, és a kezemre tette a tenyerét a mellkasán.

Mindent megadunk egymásnak… addig, amíg tart.

26. fejezet

JASON

 ♩ BROKEN | LUND

Beírtam az SMS-em szövegét, majd a bolt túlsó végéből meghallottam a pittyenést.

Jason: Ezt nagyon megszívod. Egy szó: műbőr.

Sloan: Mit gondolsz a taxidermiáról?

Jason: Mit gondolsz a 70-es évek stílusáról?

A háttérben egy Talking Heads-dal szólt, én pedig átpillantottam a dohos Santa Monica-i turkáló polcai fölött. Sloan hunyorogva nézett felém a helyiség másik végéből. Egy vigyorral válaszoltam.

Sloan rávette Zane-t, hogy dobjon ki engem a Goodwill előtt, majd kihívott engem egy játékra a randink alkalmából. Mindkettőnknek tizenöt dollárból kellett vennie valamit, amit aztán a másik egész este viselni fog. Szerintem zseniális ötlet! De amikor meghallottam, hogy Sloan az üzletben nevetgél, tudtam, hogy nem fogok jól járni a végén.

– Most próbára lesz téve, mennyire vagy bátor – mondta odakinn tíz perccel később. Imádnivaló volt.

– Semmitől nem rémülök meg.

– Tényleg? Azt hiszem, ettől azért meg fogsz ijedni felelte, és elővett egy hosszú, vörös köpenyt, amelyen kis tacominták voltak, és a szélénél fogva kifeszítette előttem.

A hajamba túrtam, Sloan pedig felnevetett.

– Oké, ez csak egy palást. Simán viselek palástot – mondtam, próbálva elfojtani a nevetést. – Elég férfi vagyok hozzá.

– Ebben muszáj, hogy egyetértsek veled.

– Na, te jössz. – Éreztem, hogy közeleg a röhögőgörcs. Elővettem egy kezeslábas pizsamát, aminek a kapucnija egyszarvúfejet formált. Még farka is volt. Sloan elsápadt, belőlem pedig kitört a nevetés.

– A kapucnit is viselnem kell? – kérdezte.

– Naná. És az övét is. – Megmutattam neki a birkózó bajnoki övét, ami színtiszta aranysárga műanyagból készült.

Sloan elbntorodott. – Oké. De én még nem végeztem veled – jelentette be. – Namármost, tudom jól, hogy mire gondolsz. Arra, hogy te híres vagy – jazzkezes mozdulatot mutatott be – és nem mehetsz végig a Santa Monica-stégen ebben, mert a végén még lefotóznak. Hogy ez ártana az imidzsednek és Pia jól kioktatna, blablabla. De tudnod kell, hogy külön intézkedéseket tettem ennek érdekében is, mivel egy nagyon gondos barátnő vagyok.

Elfordult tőlem és felvett valamit. Mikor visszafordult, hangosan felröhögtem. Bőrszínű műanyag szemüveget viselt, ami úgy nézett ki, mintha kezek takarnák el a szemét. Az ujjak közt kis rések voltak, hogy át lehessen látni.

Folyt a könnyünk, annyira nevettünk, én pedig megragadtam Sloant és magamhoz öleltem.

Képtelen voltam nélküle élni. Azt akartam, hogy Sloan velem jöjjön a turnéra.

Nem érdekelt, mit kell tennem ezért – kifizetni a számláit, megvesztegetni Kristent, hogy támogasson. Vagy könyörögni.

Továbbra is arra vártam, hogy Ernie jelentkezzen azzal kapcsolatban, meg tudunk-e szabadulni Lolától, még mielőtt beszélnem kellene erről Sloannal. De bármi is lesz, így is, úgy is azt akartam, hogy találkozzunk, amíg odaleszek. Ha nem jöhet velem és meglátogatni sem tud Lola miatt, akkor én fogok hazaugrani, amilyen gyakran csak lehetőség adódik rá. És ott volt az öthetes karácsonyi szünet is. Tudunk majd beszélni telefonon és Skype-on is. Korábban is ment a telefonos kapcsolat. Jók vagyunk benne. Menni fog.

Átöltöztünk az új cuccainkba. Sloanét egy kicsit át kellett alakítani. Kölcsönkértünk egy ollót a turkálóban és levágtuk a nadrág szárát, így fel tudta venni hozzá a cipőjét. Azt mondta, nagyon meleg, úgyhogy levágtuk az ujját is.

– Tessék – mondta, és lejjebb húzta a cipzárt, felpolcolva a mellét, miközben a szarva dülöngélt a fején. – Szexi unikornis.

Az új napszemüvegem műanyag ujjain keresztül Sloanra pillantottam. – Elégedett vagy magaddal? Nézd meg, mit csináltál belőlünk!

– Elégedett vagyok, köszönöm. – Sloan diadalittasan oldalra biccentette a fejét.

– Ugye tudod, hogy nem vagy normális?

– Te sem. – A derekamra csúsztatta a kezét, megölelt, és ahogy felnézett rám, a mellkasomra tette az állát. – Ó! Muszáj csinálnunk egy képet, hogy elküldjük anyukádnak.

Készítettünk pár vicces szelfit, és átküldtük neki. Örül tem, hogy ilyen jól kijönnek anyámmal.

A pálmafákkal övezett Third Street Promenade-on mentünk végig kézen fogva, a naplementében. Sokkal kevesebben bámultak meg bennünket, mint ahányan Elyben néztek volna. Tulajdonképpen beleolvadtunk a tömegbe. Hálás voltam a szemüvegért. Hoztam magammal kalapot és napszemüveget amúgy is. Újabban sokat szerepeltem, szinte minden nap és bármikor felismerhetett valaki az utcán. Santa Monicát imádták a turisták. Ahhoz volt kedvem legkevésbé, hogy autogramokat osztogassak, miközben Sloannal vagyok. De azt hiszem, a palást meg a fura napszemüveg sokkal jobban bevált álcaként, mint az eredeti tervem. Senki nem számít arra, hogy Jaxon Waters tacomintás palástban mászkál az utcán.

Sloan megállt egy kirakat előtt, megnézett egy próbababát, én pedig odaálltam mögé és ráterítettem a köpenyem. – Hé! Beszélni akarok veled valamiről. – Csókot nyomtam a halántékára, Sloan pedig rám mosolygott a visszatükröződő üvegben.

– Azon gondolkodtam, hol szeretnéd majd tölteni az öthetes szünetet. Lehetünk itt is egész idő alatt, de tudom, hogy anya örülne, ha elmennénk hozzájuk hálaadáskor.

Néztem, ahogy a mosoly leolvad Sloan arcáról.

Megfordult, hogy rám nézzen. – Jason…

Bocsánatkérő volt a hangja. A szívem elszorult.

– Jason, szerintem reálisan kellene hozzáállnunk ehhez – kezdte gyengéden. – Több mint egy évre elmész. Egész idő alatt úton leszel, mindig más időzónákban…

– Várj… – pislogtam rá, nem akartam hinni a fülemnek.

– Te szakítani akarsz?

A tekintete ellágyult. – Nem akarok szakítani. De nem látom, hogyan fog ez működni köztünk.

A fejemet ráztam. – Sloan, de hiszen pont így kezdtük.

– Igen, de az két hét volt. És akkor csak előzenekar voltál. Most te leszel a fő fellépő. Olyan elfoglalt leszel, hogy még gondolni sem lesz időd rám, nemhogy felhívni. Még akkor sem mindig volt időd rám, emlékszel.

Levettem magamról az idióta szemüveget, és közelebb léptem hozzá. – Nem szakítunk – jelentettem ki. – Az kizárt.

– Jason – felelte erőtlenül. – Nem akarok eltemetett dolgokat. Alig jutnak majd eszembe olyan jó napok, mint a mai, és ezt nem akarom.

A karjára tettem a kezemet. – Nem lesz semmi baj. Rengeteg szép napunk lesz. Skype-ozunk majd és felhívlak. Meglátogatlak, amikor csak tudlak. Nehéz lesz, de majd odafigyelünk egymásra. – Megráztam a fejem. – Sloan, mit gondoltál, mi ez, ami köztünk van? Azt hitted, csak egy kaland vagy számomra?

– Természetesen nem. Te sem az vagy számomra. – Megnyalta a szája szélét. – De megváltoztak a körülményeid és hidd el, tudom, hogy ez milyen. Az apám is külföldön dolgozott, amikor tizenéves voltam. A távolság tönkretette a házasságukat. Először majd minden második nap beszélünk. Aztán már minden harmadik nap. Heti egyszer. És aztán már nem is emlékszel majd rá, miről beszélgettünk legutóbb, mert az lesz a normális, hogy nem tudunk egymásról semmit. És ismerem magam, Jason. Egész idő alatt szét leszek esve. Nem fogod szeretni azt, akivé válók. Üldözési mániám lesz, mert nem fogom tudni, mit csinálsz és haragudni fogok, amiért nem szánsz rám elég időt, téged pedig frusztrálni fog, hogy ennyire a figyelmedre vágyom, amikor amúgy sem jut időd semmire. Nem is fogunk már tudni egymásról semmit és mindketten elmagányosodunk, hiába leszünk elvileg együtt. – A mellkasomra tette a kezét és felnézett rám: gyönyörű barna szeme tele volt szomorúsággal. – Jason, olyan hosszú ideig voltam már magányos és boldogtalan. Egyszerűen képtelen vagyok erre még egyszer. Nem akarom most ezzel folytatni. Nem megy. Nem csinálom.

A pillanat, amikor azt kellett volna mondanom, hogy „akkor gyere velem a turnéra”, ott lógott kettőnk között, majd elillant. Lola miatt nem volt választási lehetőségem, csak az, hogy végigcsinálom azt, amire kényszerít.

– Sloan, ne csináld ezt! – könyörögtem neki. – Kérlek!

Az arcát fürkésztem. Az állát határozottan megfeszítette és kemény tekintettel nézett a szemembe. Alapos döntést hozott – és a legrosszabb az volt az egészben, hogy tudtam, mennyire igaza van.

Az csak egy dolog, hogy én úgy voltam vele, majd kibírom valahogy. Persze én sem örültem annak, hogy távkapcsolatra kényszerülünk, de ettől még belementem volna, mivel a másik lehetőség az lett volna, hogy tudom, Sloan egyedül van és másokkal randizik. És ez az egész az én hibám volt, mert az én munkám miatt kellett különválnunk.

Nem lett volna fair elvárnom tőle, hogy birkózzon meg ezzel a szar helyzettel. Olyan hosszú időn át szenvedett már, és én magam sem akartam, hogy ismét így töltse a hónapjait. Azt akartam, hogy Sloan boldog legyen.

Azt hittem, ha együtt leszünk, akkor boldog lesz.

Próbáltam lenyelni a hatalmas gombócot a torkomban. – Ha meg kell ezt tenned önmagadért, akkor tedd meg. De én várni fogok rád, és ha a turnénak vége lesz, visszajövök hozzád. – Egy lépéssel közelebb mentem hozzá. – Mondd, hogy visszafogadsz majd! Ha nem leszel együtt más… – Elhallgattam, mert össze kellett szednem magam. Becsuktam a szemem, és lassan kifújtam a levegőt, mielőtt ismét kinyitottam volna és Sloanra néztem. – Kérlek, mondd, hogy amikor a turné véget ér, visszafogadsz!

– Jason, ne kérd, hogy ezt ígérjem! És neked sem kellene azt ígérned, hogy szingli maradsz.

– Miért?

– Mert akkor megint arról van szó, hogy egymásra várunk.

Megráztam a fejem. – Akkor várjunk. Még az is jobb, mint ha szakítunk.

– Nagyon sokat gondolkodtam ezen. – Hosszú csönd után folytatta: – Képtelen vagyok a Brandonnek emelt szentélyemet lecserélni egy másikra, amit majd neked emelek.

A szavai köztünk lebegtek és a tekintetét egy pillanatra sem vette le rólam. – Inkább élvezzük azt az időt, ami még maradt nekünk, és legyen szép a búcsú. És igazad van. Talán a turné végeztével egymásra találunk majd. Nem kell végső búcsút vennünk. Csak átmenetileg. Oké?

Hihetetlen, hogy mennyire fájt, amit mondott. A fájdalomtól szinte levegőt sem tudtam venni. Mintha most tudtam volna meg, hogy már csak két hét van hátra az életemből.

De mi másra is számíthattam volna? Ki a fasznak képzeltem magam? Hiszen Sloan egy hónapja sem ismert engem.

A kapcsolatunkban ő mindig két lépéssel mögöttem járt. Ezt tudtam jól. De ha így el tudna engem engedni, akkor ív, talán mégis egyoldalú, gondoltam. Mert ha csak feleannyira szeretett volna, mint én őt, akkor képtelen lett volna szakítani velem.

Márpedig megtette.

Ez már nem az a világtól elzárkózó, gyászoló nő volt, mint akit telefonon megismertem. Ez a nő bármikor megismerkedhet valakivel a konditeremben vagy egy kiállításmegnyitón és mire visszaérek, el is veszítettem. Már most elveszítettem.

És kurvára nem tehettem semmit ez ellen.

Egy olasz étteremben ettünk, aztán sétáltunk egyet a korzón a rakpart felé, amerre néhány érdekes üzlet található. A fákon fényfüzérek világítottak most, hogy már a nap lement. Dobtunk egy-egy pennyt a szökőkútba és megnéztük a szoborszerűen nyírt sövényt. Fagyiztunk, meghallgattuk egy utcai zenész előadását és dobtunk ötven dolcsit a gitártokjába. Sloan vett anyámnak egy teapartis szakácskönyvet.

Próbáltam jól érezni magam. Amikor kellett, nevettem, és úgy igyekeztem mosolyogni, hogy a szemem is vidámnak tűnjön. De csak arra tudtam gondolni, hogy ennek már vége.

A rakpart felé vezető úton megálltunk az útkereszteződésben. Sloan oldalról átölelt, a mellkasomhoz nyomta az arcát, én pedig az egyszarvús kapucnijára pillantottam és váratlanul rám tört az érzés, hogy elmondjam neki ott, a hatalmas forgalom kellős közepén, hogy már az első pillanattól fogva szeretem.

Nem úgy történt, mint a romantikus filmekben. Nem volt romantikus helyszín, sem lágy dallamok a háttérben.

Egy méterre tőlünk egy hajléktalan állt és egy literes poharat szorított magához. Pár tizenéves szelfizett, egy fickó pedig kajafoltos pizzériás kötényben türelmetlenül nyomkodta a zebra gombját. Nem a strandon sétáltunk és nem az óriáskerék tetején ültünk. De Sloan átkarolta a derekam, abban a kibaszott idétlen ruhájában, én pedig csak arra tudtam gondolni, hogy mennyire szeretem őt.

Pedig épp most szakítottunk. Mi értelme lett volna elmondani neki, hogyan érzek iránta? Csak bűntudatot ébresztettem volna benne. Vagy még a végén olyasmit válaszolt volna, aminek kimondására még nem állt készen, vagy amit talán nem is érzett.

A lámpa zöldre váltott, átmentünk, a pillanat elillant és arra gondoltam, hogy Sloan valószínűleg sosem tudja meg, mi zajlott köztünk. Mégis megtörtént. És tudtam, hogy folytatódni is fog. Valahányszor ránézek majd, ez fog történni.

Akkor is, amikor már nem látom őt.

27. fejezet

JASON

♩ BLOOD IN THE CUT | K. FLAY

Lola Harley-ja hangosan bőgve gurult a Grauma’s Chinese Theatre elé, mire a fényképezőgépek azonnal kattogni kezdtek. Lola szerette a hatásos belépőket és mindig elkésett. Kibaszott idegesítő volt.

– Negyvenöt perc – motyogtam Piának az órámra nézve. 18:47 volt. Istenem, mennyire utáltam ezt a nőt!

Ernie a vörös szőnyegen állt, telefonját egy ujjal tartotta a füléhez. Majdnem egy órán át vártunk Lolára. A szerződésem értelmében köteles voltam népszerűsíteni a filmet, nem számított, mit szól ehhez a stúdió, és mivel Lolával közösen készítettük a film zenéjét, sajnos ez azt jelentette, hogy egy csomagmegállapodás részei voltunk. Vörös szőnyeges képeket akartak kettőnkről, így arra kényszerültem, hogy odakinn várakozzam a rekkenő hollywoodi hőségben, míg ő megérkezik. Harminc fok volt árnyékban. Verejtékcsepp gördült le a hátamon. A galléromhoz nyúltam és ingerülten megigazítottam a nyakkendőmet.

Azt kellett mondanom Sloannak, hogy ilyen későn már nem tudtam neki jegyet szerezni ami igaz is volt. Már rég megvolt az ülésrend. Bár Ernie-t megkérhettem volna, hogy adja át a helyét. De nem, én otthon hagytam Sloant, mivel tudtam, hogy Lola is ott lesz és rám fog csimpaszkodni, vagy ki tudja, milyen idióta jelenetet rendez majd.

Három nap telt azóta, hogy Sloan közölte: szakítani akar velem, amikor elmegyek. Tizenhárom nap volt még a turném kezdetéig és minden egyes percet visszaszámoltam. Nem akartam itt lenni nélküle ebben a majomöltönyben, Lolára várakozva. Az alsógatyámban akartam lenni egy ágyban a barátnőmmel és tévét nézni. Az, hogy Sloan nem lehet itt velem és a tudat, hogy Lola tehet erről, kibaszottul feldühített. Arról nem is beszélve, hogy ez egy teljes nap kimaradást jelentett számomra, mikor már így is alig maradt közös időm Sloannal – ami szintén Lola hibája volt.

Nem voltam jól.

Azóta nem voltam jól, hogy Sloan előre szólt, szakítani fog velem. Kurvára nem tudtam aludni, és nem volt semmi étvágyam.

A legvadabb álmaim váltak valóra. Szupersztárokkal körülvéve álltam a vörös szőnyegen és egy nagyszabású filmet népszerűsítettem a saját zenémmel. És hamarosan elindulok a világkörüli turnémra. Minden karriercélomat elértem és mégis: úgy tűnt, hogy hamarosan elveszítem azt, ami a legtöbbet jelenti nekem. Szabályosan nehezteltem a karrieremre és azt kívántam, bárcsak otthagyhatnám ezt az egész felhajtást a picsába és lecserélhetnék mindent Sloanra.

Nem érdekelt, hogy Sloan azt mondta, nem akarja, hogy várjak rá – biztos voltam benne, hogy a szakításunk után nem fogok randizni senkivel. Képtelen lettem volna rá. A gondolattól, hogy ő esetleg megteheti, teljesen megőrültem. Próbáltam elterelni erről a figyelmem. És most itt voltam, a maradék időmet arra fordítva, hogy Lolával baszakodjak.

Dühösen a motorjára pillantottam. Egy tízcentis, vörös magas sarkút viselt fényesfekete, szűk műbőr nadrággal. A mellbimbója átütött a vörös, szalagokból álló ruháján. Nem hittem el, hogy ebben a szutyok ruhában volt képes idejönni.

Lekapta a fejéről a sisakot és előbukkant alóla a hosszú, vörös haja, mire a rajongói felsikoltottak a korlátok mögött, és csak úgy villogtak a vakuk.

Lassan kifújtam a levegőt és nagyon igyekeztem, hogy az arcomon ne látszódjanak az érzéseim.

Pia megérintette a karomat. – Készen állsz?

– Azt csinálom, amit mondtak – feleltem minden lelkesedés nélkül, és az ellenségemre néztem, aki a Harley-ján pózolt.

Pia alaposan felkészített erre a napra. Mindent tudott a Lolával kapcsolatos ügyemről. A sajtosommal való viszonyom kissé olyan volt, mint egy orvossal vagy ügyvéddel. Őszintének kellett lennem vele, máskülönben nem tudott volna segíteni.

– Ne feledd: légy diplomatikus – mondta Pia diszkréten. – A fotókon nem lehet utólag változtatni. Ha Lola hozzád ér, nem reagálsz. Mosolyogsz és nyugodtnak tűnsz. Ne adj nekik semmi alapot ahhoz, hogy spekulálni kezdjenek. És ne hagyd, hogy Lola kiborítson!

Bólintottam, egyedül az ökölbe szorított kezem jelezte, hogy valójában milyen hangulatban vagyok.

Érnie befejezte a telefonbeszélgetést, és elindult felém. Csak úgy ragyogott az arca. – Na, szeretsz engem? Mondd, hogy szeretsz! – Osszedörgölte a két kezét.

– Mi van? – motyogtam, és ahogy néztem, hogy Lola milyen remegve, tántorogva száll le a motorjáról, rájöttem, hogy aznap sem józan.

– Épp most beszéltem a lemezkiadóddal.

Ernie felé kaptam a fejem.

– Megszabadultunk tőle.

Kellett egy másodperc, hogy felfogjam, miről beszél. -Mi van? Mit akarsz ezzel mondani? Lola kiszállt?

– Megmondtam nekik, hogy Lola túl sok stresszt jelent számodra, és ha arra kényszerítenek, hogy veled menjen, két hét alatt kijön a gyomorfekélyed. És azt is hozzátettem még a biztonság kedvéért, hogy amennyiben tovább erőltetnék a dolgot, feljelentem Lolát, amiért illetéktelenül hatolt be a birtokomra. Már így is térdig áll a szarban a Kanye-botrány miatt és a kiadó nem szeretné, ha Lola börtönbe kerülne.

Tíz hosszú másodpercen át bámultam Ernie-t, majd kitört belőlem a nevetés. Nem hittem a fülemnek. Évek óta nem hallottam ilyen kibaszott jó hírt. Megöleltem Ernie-t, ő pedig meglapogatta a hátamat.

– De várj! – folytatta, majd fél kézzel átkarolt és halkabban kezdett beszélni. – Figyelj, kérlek, mert vannak feltételeik. Azt mondják, amíg jól fogynak a jegyek, nyomhatod szólóban. Viszont bele kellett egyeznem, hogy amennyiben gondjaid adódnának ezzel, utánad küldhetik Lolát és neked nem lehet sem kérdésed, sem egy rossz szavad. A ködgéppel és a pirotechnikával kapcsolatban nem voltak hajlandók egyezkedni. Ezek, baszki, imádják a tűzijátékokat, bocs.

– Oké, oké. Nem gond. – Csak úgy ragyogott a képem.

Amint hazaérek innen, azonnal megkérem Sloant, hogy jöjjön velem a turnéra. Könyörögni fogok neki. Basszus, elrabolom, ha kell. Így már minden más. Minden! A turné, amitől úgy rettegtem, mint egy külföldön letöltendő börtönbüntetésre, hirtelen egy tizennégy hónapos álomvakációnak tűnt. – Megkérem Sloant, hogy jöjjön velem.

Ernie a szemembe nézett. – Szóval tényleg komolyan gondolod ezt a barátnő dolgot, mi?

Vigyorogtam. – Ó, igen, nagyon is.

Ernie nagyot sóhajtott, és bólintott. – Oké. Valahogy gondoltam, hogy ez lesz. Hát, amúgy kedvelem Sloant. Rendes lány, teljesen igazad van.

Pia a mobiljába merült és fel sem nézett ránk. – Barátnő a turnén? Az nem lesz könnyű. – Folytatta az SMS írását és közben a fejét ingatta. – Láttad már a médiacsomagodat? – Rám nézett a szemüvege mögül. – Elég sűrű lesz a programod, fiatalember. Nagyon oda kell tenned magad, nem terelheti el a figyelmed semmi.

Ernie intett neki. – Vele nem lehet beszélni. Jól mondom? – A hátamat veregette.

Vigyorogtam.

Lola észrevette, hogy őt nézem, majd egy szerencsétlen rajongó mellének csapta a papírt, amit épp most dedikált, és lassan elindult felém. A testőre, a személyi asszisztense, a stylistja és a meggyötört sajtosa szorosan követték.

– Jaxon – szólalt meg Lola röpke pillantást vetve Piára meg Ernie-re, majd ismét rám vetve macskaszemeit.

– Lola. – Úgy vigyorogtam rá, mint aki szarba harapott. Ez volt a maximum, ami telt tőlem.

– Jason, ideje mennünk – mondta Pia az órájára pillantva, majd a fotóháttér felé bökött a fejével.

Lola mellém csusszant és belém karolt, azzal elindultunk a vörös szőnyegen a fotósok felé. Nem tudtam, miként rázhatnám le magamról feltűnés nélkül, és bassza meg, egyébként le is szartam. Ez volt az utolsó alkalom, hogy vele kellett bajlódnom. Alig tudtam abbahagyni a mosolygást.

Azon merengtem, vajon ő tudja-e már – a viselkedése alapján arra tippeltem, hogy nem. Képtelen voltam elképzelni róla, hogy ilyen jól fogadná a hírt. Jobb is. Bizonyára csak jelenetet rendezett volna.

A film mellékszereplőinek csoportja után következtünk mi a fotózáson. Egy sminkes, akit felismertem egy korábbi GQ-fotózásról, ami a hét elején volt, elém libbent, és elkezdte kenegetni az arcomat, én pedig kaptam az alkalmon, és kiszabadítottam a karomat. Lola a nő válla fölé hajolt és unottan nézett engem.

– Hé, Jason! Rég nem láttalak – incselkedett velem a sminkes a homlokomhoz intézve a szavait, miközben gyors ecsetvonásokkal bepűderezett. – Na és hol a barátnőd? Nem hoztad magaddal?

Lola arcán ragadozó kifejezés jelent meg.

– Nem tudtam elhozni – motyogtam Lolára bámulva. Próbáltam megfejteni, mit látok a tekintetében.

– Óóó, de kár – mondta, és végzett is velem. – Kész vagy, jól nézel ki. Erezd jól magad!

A sminkes továbbment, Lola pedig közelebb lépett hozzám. – A barátnőd, hm? – Az ajkába harapott és végighúzta a kezét a zakóm hajtókáján. Végigmért a tekintetével, majd ismét a szemembe nézeti hunyorogva. – Élvezd, amíg lehet. – Megfogta a nyakkendőmet, magához rántott és a számra tapasztotta a száját, miközben a másik kezével a farkamra markolt.

Visszahúztam magam és ellöktem a kezét. – Jézusom, Lola! – A vállam mögé pillantottam. A teamünk emberei vettek körül bennünket. Szerencsére úgy tűnt, senki nem figyelt ránk. A fotósok a háttérre koncentráltak és még Pia meg Ernie is a mobiljukba temetkeztek.

Visszanéztem Lolára, csak bámultam rá és a zakómba töröltem a számat.

Lola ismét unott arcot vágott. – Nagyon szívesen.

Aznap este őrülten hiányzott Sloan. Amikor a film nyitó részében énekelni kezdtem az első dalt egy napfelkeltés jelenetben, azt kívántam, bárcsak ott lenne velem.

Képtelen lettem volna megbirkózni a dolgokkal, ha tényleg szakítunk a turné kezdetén. Kibaszottul nem ment volna semmi. Az Ernie-től hallott hír hallattán úgy megkönnyebbültem, mintha egy ezerkilós súly pottyant volna le a mellkasomról.

Pia és Ernie egész este a közelemben voltak. Az afterpartin felkaptam egy ajándék szatyrot Sloannak, és készítettem pár képet a büfében, mert megkért rá. Üdvözöltem azokat, akiket kellett, pózoltam a szélűkhez, kezet ráztam, autogramot adtam, köszönetét mondtam és pont addig maradtam, amíg az illem megkövetelte, egy perccel sem tovább.

Lola a vörös szőnyeg óta került engem. Valójában nem is láttam őt az este további részében és ennek örültem is.

Hajnali kettő körül értem oda Sloanhoz, bemásztam mellé az ágyba és el is nyomott az álom. Úgy aludtam, mint akit agyonütöttek. Mintha a szakítós beszélgetésünk óta nem is pihentem volna. Mondjuk ez nem is állt távol a valóságtól.

Amikor felkeltem és a telefonomra pillantottam, már majdnem reggel kilenc volt. Sloan a fejtámlának támaszkodva ült és a telefonját nézte. Mosolyogva figyeltem őt, majd odahúzódtam hozzá és megcsókoltam a combját. – Hé, kérdezni akartam tőled vala…

– Jason, ez mi?

Felém fordította a mobilját. Elakadt a lélegzetem.

TMZ. Az egyik legnagyobb pletykaoldal.

Sloan rám bámult és zavartan összehúzta a szemöldökét. Felültem és elvettem tőle a telefont.

Valaki készített egy fotót arról, hogy Lola megcsókol a vörös szőnyegen, miközben a faszomat markolja. Mintha rám állítottak volna egy kamerát, valahonnan a fotóháttér mögül.

Egy másik képen egymásba karolva állunk és úgy vigyorgok, mint egy kibaszott idióta.

De nem ez volt a legrosszabb az egészben. Ó, távolról sem.

Egy szemcsés képen az látszott, amint a lakókocsim előtt Lola könyökét fogom a múlt héten. Olyan szögből készült a kép, hogy úgy tűnt, mintha épp megcsókolnám őt. A fotó alatti felirat szerint „Lola Simone-t és Jaxon Waterst intim pillanatukban kapták lencsevégre múlt héten Calabasasban”.

Biztosan követte őt egy paparazzo. A kurva életbe!

A szívem vadul kalapált, miközben átolvastam a cikket.

Jaxon Waters és Lola Simoné tegnap este, a Hív a vadon  premierjén nagyon közel voltak egymáshoz, szinte le sem tudták  venni egymásról a kezüket. De az igazán nagy feltűnést az  keltette, amikor Lola megragadta a minnesotai zenész evezőjét a  vörös szőnyeg kellős közepén.

Azóta csiripelnek már kettejükről a kismadarak, hogy a két sztár  közösen dolgozott a film zenéjén, főleg azután, hogy kijött Lola  Simone meglehetősen kendőzetlen dala, az „On the Water", ami  egy északi férfival való szexuális kapcsolatáról szól. Bár Lola ez  idáig nem erősítette meg és nem is tagadta, hogy a részletgazdag  dal Jaxonről szólna, a tegnap esti kézfogó után lesz miről  beszélni kettejük közös nemzetközi turnéja alatt.

Teljesen kiszáradt a szám.

– Istenem, mennyi hazug faszság – ziháltam.

– Ja, teljesen egyetértek, egy csomó hazug faszsággal etettél, miközben a hátam mögött egy másik nővel kavartál.

A hangszínétől jó tíz másodpercre teljesen lefagytam és csak bámultam őt. – Sloan, nem hiheted el, amit olvastál. Ez a TMZ.

A keze után nyúltam, de Sloan úgy rántotta el magát, mintha az ujjaim égetnének. – Viccelsz velem? Ott vannak a fotók. Megcsókoltad, Jason. A saját szememmel láttam.

– Mi a… nem, a lakókocsi előtt nem csókoltam meg, csak rossz szögből készült a kép. És tegnap este sem csókoltam meg. Ő csókolt meg engem és csak azért tette, hogy bosszantson vele.

– Veled fog turnézni? És őt vitted a premierre? Én pedig ezért nem mehettem? Ott volt nálad, a lakókocsiban? Aznap este, hogy Kristenéknél voltunk? És aztán másnap elvittél engem Minnesotába, mintha mi sem történt volna? – A mellkasa vadul hullámzott.

– Amikor hazaértem tőled, ott várt engem – válaszoltam óvatosan. – Teljesen be volt állva és nem akart elmenni. Azért nem mondtam el neked, mert nem akartam, hogy felhúzd magad ezen. Sosem csalnálak meg.

A fejét rázta. – De titkoltad őt előlem. Mindent eltitkoltál előlem. Legalább hét hazugság van abban az egy cikkben. – A tekintete az arcomba fúródott. – Tényleg lefeküdtél vele?

Na, tessék. Becsuktam a szemem és kifújtam a levegőt.

– Egyszer. Még régen.

A csalódott arckifejezése gyomorrúgásként hatott rám.

– Kérlek, mondd azt, hogy viccelsz! – Reszketve vette a levegőt. – Viccelsz, ugye? Nem gondolod, hogy ezt el kellett volna mondanod nekem? Az anyám küldött róla SMS-t, hogy közölje velem, a pasim az exével találkozgat és azt sem tudtam, mit mondjak neki!

Ó, bassssszus! A kurva életbe. – Sloan, sajnálom. Nem tudtam a cikkről egészen idáig. Máskülönben beszéltem volna veled előtte. Lola csak egyszeri alkalom volt és egy hatalmas tévedés. Őszintén szólva szégyellem is.

Sloan összeszorította a száját. – Remek. Csak egy megbánt numera Ernie kapukódjával. Még jobb. – Lerúgta magáról a takarót és a fürdőszoba felé viharzott.

– Nem adtam meg neki a kapu… – Sloan már eltűnt az ajtón túl. Felkeltem és követtem a fürdőszobába. – Nem adtam meg neki a kapukódot – mondtam, amikor az ajtóba értem. – Azt sem tudom, miként derítette ki, hogy ott lakom.

Sloan gúnyos hangot hallatott, majd hozzám vágott egy guriga vécépapírt, háttal nekem, miközben a szemét törölgette. – Na, persze.

A levegőbe emeltem a két karomat. – Sloan, mit akarsz, mit tegyek? Nem tudom befolyásolni, mit írnak mások, és hogy Lola hogyan viselkedik. Ő ilyen. Erről híres. Azért csinálja, hogy rá figyeljenek.

Sloan megpördült. – Ez nem róla szól, Jason. Ennek semmi köze hozzá vagy hozzájuk. Ez kizárólag rólad szól. Azt hittem, ennél jobban tisztelsz engem. Hogy elmondod nekem, ha egy másik nő megcsókol több tucat kamera előtt, hogy legalább alkalmam legyen felkészülni egy ilyen cikkre. Hogy elmondod nekem, amikor valaki megjelenik a házad előtt az éjszaka közepén egy gyors numerára! Ez megalázó, jason! Hazudtál nekem!

– Sosem hazudtam neked – mondtam nyugodt hangon. – Csak nem mondtam el neked ezeket. Addig nem akartam felhozni, amíg megoldást nem találok arra, hogyan kezeljem ezt a helyzetet. Nem akartam felesleges szomorúságot okozni neked. Elég bajt okozott nekem kettőnk helyett is.

Sloan a mosdónál állt és rám nézett. – Elhallgatni valamit ugyanúgy hazugság. Van egy nő, akivel korábban együtt voltál és akinek a létezéséről sem tudtam, aki aztán megjelenik a házad előtt az éjszaka kellős közepén, dalokat ír rólad és veled megy filmpremierekre. Együtt fogsz turnézni vele és hagyod, hogy a lapok írjanak róla, még mielőtt vennéd a fáradságot, hogy beavass abba, milyen kettős életet élsz valójában. És komolyan csak annyit tudsz mondani erről, hogy azért nem mondtál el semmit, mert nekem akartál jót tenni azzal, hogy hazugságban tartasz?

A szemébe néztem. – Nem fogok vele turnézni, kirúgták Lolát, és igenis próbáltalak megkímélni ettől.

Sloan szeme megvillant. – Oké. Mit szólsz ehhez? Mit szólnál ahhoz, ha legközelebb megjelenne nálam az expasim, hogy szexeljünk és megfogná a seggem, de én kímélni akarnálak téged, úgyhogy megtartanám magamnak ezt a kis titkot?

A féltékenység úgy hasított belém, mint az adrenalinlöket, és elöntött a szenvedély. – Ha bárki hozzád mer érni, azt kibaszottul el kell mondanod nekem.

Sloan úgy nézett rám, mint egy hülyére. – ÓÓ hát akkor már érted? Én nem tehetném meg, de te megteheted?

– Ez nem ugyanaz – feleltem összeszorított fogakkal. – Lola egy szétesett picsa. Nem érdemes foglalkozni vele. Tedd túl magad ezen!

Pislogva nézett rám. – Tegyem magam túl ezen? – Szárazon felnevetett. – Hűha! Igazad van. Tényleg túl kellene tennem magam ezen, hogy te semmiért ne legyél felelős, amit tettél. Biztos nagyon kényelmetlen számodra, hogy olyan barátnőd van, aki őszinteségre kényszerít. Gondolom, örülsz, hogy két hét múlva szakítani akartam veled, mert akkor anélkül folytathatod majd a másik életedet, hogy nyaggatnának miatta!

– Te akartad ezt! Én nem akartam szakítani, kurvára nem akartam, soha. Belehalok, hogy nem akarsz velem lenni.

Ott álltunk egymással szemben, alig kaptunk levegőt.

A hajamba túrtam. – Nézd, megértem, hogy ez feldúl téged. Én sem örülök neki. Ez az egész Lola-dolog egy kibaszott rémálom. Hónapok óta zaklat. És ő csókolt meg engem. A pletykalapok ezt fogják csinálni. Ez a karrierem velejárója és nem tehetek ellene semmit. Semmi nem így történt, ahogy állították, és ha még el is mondtam volna neked mindent, valószínűleg akkor sem tudtalak volna felkészíteni téged arra, hogy kitalált sztorik jelennek majd meg rólam. Kiforgatnak mindent, ez a dolguk. Vastagabb bőrt kell növesztened és meg kell, hogy bízz bennem.

Sloan keserűen felnevetett. – Tudod, igazából gondolkodtam azon a lehetőségen, amit nemrég mondtál. Hogy várnunk kellene egymásra.

Pislogva néztem rá. – Tényleg? – ziháltam.

– Persze. Szerinted nekem könnyebb, hogy elveszítelek téged? Szerinted én találkozgatni akarok másokkal? Azt gondoltam, igazad lehet, és hogy egy éven át a karrierünkre kellene koncentrálnunk, miközben hűségesek maradunk egymáshoz és várunk. – A homlokát ráncolta. – De képtelen vagyok így élni. Azt sem tudom, mit keresel itt és te azt akartad, hogy maradjak a háttérben és várjak rád, miközben ki tudja, mit csinálsz a világban? Bízzak benned? Nem is beszélsz velem. – Remegni kezdett az álla. – Jason, szerintem most jobb, ha elmész.

A szívem elszorult. – Sloan… – Közelebb mentem hozzá és kinyújtottam felé a kezem. Ellökte.

– Azt akarom, hogy menj el, még mielőtt valami olyat mondok, amit később megbánok – rebegte könnyes szemmel.

Megszólalt bennem a vészjelzés, minden rendszerem reakcióba lépett. Nyeltem egyel. Sloan, beszéljük meg. Kérlek! Ne veszekedjünk, csak beszéljünk.

– Jason, hallgass rám! Nem akarlak most látni. Nem akarok veled beszélgetni. Azt akarom, hogy elmenj innen. Ha tudtam volna, hogy ennyire nem fogod tisztelni ezt a kapcsolatot, biztosan nem randizok veled.

28. fejezet

SLOAN

♩ A MOMENT OF SILENCE | THE NEIGHBOURHOOD

Jason: Sloan, beszélhetnénk? Kérlek!

A függőleges, villogó vonalat néztem az üres üzenetbokszban. Képernyővel lefelé leraktam a telefonomat Kristen konyhaszigetére és a tenyeremre támasztottam a homlokomat.

– Ő írt? – kérdezte Kristen a pultra hajolva.

Josh a mosogató mellett állt és a kisfiát fürdette. Mohikánfrizurát csinált a hajából, Oliver nagyon élvezte.

Az ölemben ült Kaszkadőr Mike egy ŐRÜLT ÉRZELMI TÁMOGATÓ feliratú pólóban. Tucker a lábamnál hevert. Mikor Jason két nappal ezelőtt elindult tőlem, maga után hívta a kutyáját, de Tucker nem mászott elő az ágyból, úgyhogy Jason otthagyta nálam.

– Igen, ő.

– És mit írt?

– Ugyanazt.

– Beszélni akar?

Bólintottam. A szemem megint könnyben úszott, Kristen pedig letépett a tekercsről egy papírtörlőt és átnyújtotta nekem. – Sloan, miért nem akarsz vele beszélni?

– Ugyan miről? Ő ezt nem érti, Kristen. Jason teljesen komolyan azt gondolja, hogy semmi rossz nem volt abban, amit tett. Hazudott nekem. És engedte, hogy az anyámtól, az anyámtól tudjam meg, hogy ki ez a Lola. Ő meg csak állt ott és a vállát vonogatta, hogy „hát, ezt semmivel nem lehetett volna megelőzni. Néha hírességek jelennek meg a házam előtt, hogy basszam meg őket, de nem akartalak téged felzaklatni a részletekkel.” – A szememhez szorítottam a papírtörlőt.

– Hát, végül is rocksztár…

Sírva felnevettem.

Josh leöblítette a baba haját egy csésze vízzel. – Nem, Jason nem rocksztár. Én nem éreztem, hogy ilyen kisugárzása lenne. Egy teljesen normális, földhözragadt srác.

Kristen rám nézett. – Szerinted megcsalt téged vele?

Szipogtam. – Nem. Hiszek Jasonnek. De akkor is beszélnie kellett volna nekem róla.

Josh törülközőbe csavarta Olivert és átadta Kristennek, hogy pelenkázza be. Majd puszit nyomott a felesége halántékára és a hűtőszekrényhez ment. – Nézd, őszinte leszek. Én kedvelem Jasont és szerintem nem kellene ennyire szigorúnak lenned vele. – Kivett egy sört és ledobta magát egy bárszékre. – Hogy rosszul kezelte-e a helyzetet? Igen. De egy srác sem beszél arról szívesen a barátnőjének, milyen nőkkel volt korábban. Higgy nekem!

A fejemet rázva néztem rá. – Akkor csak úgy ússza meg simán? Úgy volt, hogy egy éven át ezzel a volt nőjével turnézik majd és én még csak nem is tudtam róla.

Josh kibontotta a sörét. – Tudom, milyen az, mikor egy férfi szerelmes beléd, Sloan. Ugyanezt a kifejezést láttam Brandon arcán is, és én mondom neked, ez a fickó komolyan veled akar lenni. Adj neki esélyt! Elbaszta, és ezt ő is tudja. Teljesen megőrült most valószínűleg.

Ő őrült meg, tényleg? Jason olyanná vált számomra, mint egy idegen, vad múlttal és titkos kettős élettel. Mintha az a Jason, akit én ismertem, egy teljesen más férfi lett volna, mint az, aki hazudott nekem és Lola Simone-nal hetyegett.

Talán a rosszfiú volt Jaxon.

– Hallottátok már azt a dalt egyáltalán? – kérdeztem egyikről a másikra nézve. – Hm?

Hányszor hallottam már azt a mocskos Lola Simons-dalt! Hogyhogy nem jöttem rá, Jasonről szól? Mintha most derült volna ki számomra, hogy a barátom egy dalszövegpornóban játszott, amit rajtam kívül már mindenki ismert. Az egész helyzet annyira kínos volt!

Kristen megvonta a vállát pelenkázás közben. – Meghallgattam. Jason berúgott és megdugta a csajt a tengerparton. Aztán a csaj írt róla egy dalt. Elég elbaszott helyzet, de a dal is csak azt bizonyítja, hogy Lola egy rohadék. Meg azt, hogy Jason hat hónappal azelőtt, hogy megismert volna téged, hozott egy rossz döntést, amihez igenis istenadta joga volt.

Nagyot sóhajtottam. – És mi a helyzet a hazugsággal?

Kristen mély levegőt vett. – Valójában nem hazudott. Csak nem mondta el neked. Mármint, tudom, hogy ez nem okés, de ha őszinte akarok lenni, igazából megértem.

Hitetlenkedve néztem rá.

– Mi van?

– Jason egy kedves srác – folytatta Kristen, miközben egy kezeslábast húzott Olivér fejére. – Az a típus, aki képes odaadni a csontvelőjét egy vadidegennek. Nem akarta, hogy bizonytalan helyzetben érezd magad. És ha elmondta volna neked, hogy egy bombázó rocksztár felbukkant a háza előtt az éjszaka kellős közepén, hogy basszanak egyet, amikor ti még csak három napja randiztatok? Mégis hogy nézett volna ez ki?

Kristen tényleg mondott valamit.

Belerakta Olivert az etetőszékbe. – És mikor megmarkolta a farkát, ugyanaz a szitu. Jason valószínűleg azt hitte, nem látta őket senki, és meg akart kímélni attól, hogy magad elé képzeld, amint egy celeb nő a faszát fogdossa. És ne hidd, hogy csak Jasonnel csinálja ezt! Ez a nő ilyen. A pápa előtt öltáncot lejtett. – Kristen leült Josh térdére és átkarolta a nyakát.

Megtöröltem az orromat. – Tudjátok, nem húztam volna fel magam ennyire, ha nem a TMZ oldaláról értesülök mindenről.

– Nektek aztán nagyon különleges problémáitok vannak – szólalt meg Josh nevetve, és meghúzta a sörét. – Mondd meg Jasonnek, hogy ettől fogva legyen veled teljesen őszinte, hogy ne máshonnan értesülj róla, ha történik valami.

Kínomban a nedves papírtörlőt szorongattam. – Ezt már mondtam neki. Azt mondta, nem készíthet fel arra, mi mindent írnak majd róla a pletykalapok. De erre azért fel tudott volna készíteni – motyogtam.

Megcsörrent a telefonom. Megnéztem, ki az.

Jason volt.

Kristenre pillantottam. Az ujjam a zöld gomb feleli lebegett. Hallani akartam a hangját. Beszélni akartam vele. De a régi Jasonre vágytam. Arra, aki ezelőtt volt. Arra gondoltam, hogyan hagyhatta ezt megtörténni, miért hallgatott el előlem szándékosan dolgokat, meg hogy mennyire elutasító és hajthatatlan volt.

Hagytam, hogy a hangpostám jelentkezzen be és kikapcsoltam a mobilomat. Ugyan mit tudna mondani, amitől másképpen látnám a dolgokat? Csak a teljes, totális átláthatóság lenne képes megváltoztatni a kapcsolatunkat, de Jason világosan értésemre adta, hogy nem szándékozik ezt vállalni.

Kristen a fejét csóválva nézett rám. – Már csak tíz napod van, Sloan. Aztán elmegy a turnéra. Tényleg hagyni fogod, hogy emiatt legyen vége köztetek mindennek? Vagy véget vetsz ennek most azonnal, vagy lenyugszol a picsába, adsz neki egy esélyt és élvezed a hátralévő időt.

A fejemet ráztam. – Ennél többről van szó, Kristen. Nem csak az elkövetkezendő tíz napról. Hanem arról, hogy járjak-e még vele egyáltalán, ha a turnénak vége. Azt akarja, várjak rá. És tudod, mit? Még gondolkodtam is ezen. Arra jöttem rá, hogy nem ártanánk vele senkinek. Amúgy sem randiznék. Csak szüneteltetnénk egy kicsit a kapcsolatunkat, csinálnánk a dolgunkat, hűségesek maradnánk egymáshoz és a turné végeztével ismét együtt lennénk. De most már csak arra tudok gondolni, hogy vajon mennyi szarságot kell még megtudnom róla, amíg odalesz.

Megtöröltem az orrom. – Még ha meg is bocsátanám a hazugságát, vagy ahogy ti emlegetitek, az elhallgatásait, amiket egyébként láthatóan nem is bánt meg, mi lesz legközelebb? Mert tuti, hogy lesz legközelebb. Jasonnek igaza volt, erre a szarra kell készülni. Nem tudom, elég erős vagyok-e ahhoz, hogy ebben partner legyek újra meg újra, miközben ő szándékosan nem avat be a vele történtekbe. Ha úgy érzi, hogy említésre sem érdemes az, ami közte meg Lola Simone között történt, és amiről dal is készült, ami a kibaszott toplista második helyén van most is, akkor mégis mit fog még elhallgatni előlem? Majd akkor fogok tudni a celebcsontvázairól, amikor azokról is írnak a pletykaoldalakon? – A fejemet ráztam. – Én nem ilyen életre vágyom, és azt hiszem, erre csak ma jöttem rá.

Kristen és Josh sajnálkozva néztek rám. Nem tudtam, mi mást mondhatnék még.

– Csak azért nem tudtam minősíteni eddig ezt az egész hírnévtémát, mert nem láttam a Jaxon-oldalt. Most pedig hirtelen minden reflektorfény rá irányul – mondtam a papírtörlővel hadonászva.

Remegett az állam. – Semmit nem fog tenni, hogy megvédjen engem a pletykalapok támadásaitól. Továbbra is a hátam mögött csinál majd mindent. Nem lesznek figyelmeztetések, ahogy most sem volt. És ha valami váratlan történik majd, és megjelenik egy sztori, akkor Jason azt mondja majd, hogy növesszek vastagabb bőrt. Lesöpri magáról, azt állítja majd, hogy joggal hallgatott el előlem dolgokat, és nem vállal felelősséget.

Ettől teljesen meghülyülnék. Folyton aggódnék, kombinálnék, és ha távol lenne, azt várnám, mikor robban az újabb bomba.

Kaszkadőr Mike felnézett rám az ölemből.

Ismét könnyekkel telt meg a szemem, Kristenről Joshra néztem meg vissza. – Szakítanom kell vele – sóhajtottam. – Most kell megtennem.

Tudtam, hogy csak ez lehet a vége, és a felismerés maga alá rántott. Csak sírtam és zokogtam a papírtörló'mbe. Jason nem adott nekem más választási lehetőséget.

29. fejezet

JASON

♩ MESS IS MINE | VANCE JOY

Sloan nem vette fel, csak a hangpostája jelentkezett.

A szememre szorítottam a tenyeremet és reszketve mély levegőt vettem. Már majdnem éjfél volt. Egész nap hívogattam és írogattam neki.

– Még mindig nem áll veled szóba? – Félig nyitott szemmel láttam, hogy Ernie ott áll a konyhában és jeget tesz egy pohárba.

– Ezt elbasztam – motyogtam.

– Ja, ezt elbasztad. Az első hiba az volt, hogy leálltál vitatkozni egy dühös nővel. Lassan ki kellett volna hátrálnod és egyetérteni mindennel, amit mond. Hogyan bánjunk a dühös nőkkel?, első rész.

Felnéztem Ernie-re, aki lerakta elém a pohár whiskyt a dohányzóasztalra.

Aztán ledobta magát a kanapéra mellém, átvetette az egyik bokáját a lábán és megfogta whiskyjét.

Végtelenül kimerültnek éreztem magam. Az elmúlt két nap valóságos pokol volt. Ott tartottam, hogy már a megszületésemért is hajlandó lettem volna bocsánatot kérni, csak álljon szóba velem Sloan. Túl akartam lépni ezen. Némán térdre ereszkedtem miatta, de hiába, ha egyedül voltam közben.

– Szerintem szakítani fog velem. – Már attól, hogy ezeket a szavakat hangosan mondtam ki, gombóc nőtt a torkomba.

Ernie nagyot sóhajtott. – Amúgy is szakítottatok volna.

A fejemet ingattam. – Nem. Nem így. És nem az lett volna az oka, hogy már nem akart engem, hogy kibaszottul csalódott bennem. Sosem lett volna szabad hagynom ezt. Könyörögnöm kellett volna, hogy jöjjön velem. – A kezembe temettem a fejem. – Nem érhet véget így.

A picsába, mindent el kellett volna mondanom neki! Miért is nem mondtam el neki mindent? Fogalmam sem volt róla, hogyan kezeljem az ilyesmit. Lolát, a turnémat, a hírnevemet. Az egész olyan volt, akár egy hatalmas hógolyó, ami egyre nagyobbra és nagyobbra nő, miközben lefelé gurul és útközben tönkreteszi az egész életemet.

– Lehet ám, hogy csak szívességet tesz neked ezzel – jegyezte meg Ernie.

Elvettem a kezem a homlokomtól és rábámultam.

Felém lengette a whiskyt. – Egyébként is, hogy lehetett volna ez fair vele szemben? Gondolj csak bele: itt marad egyedül tizennégy hónapra, miközben te bejárod a világot. Vagy veled tart és nem találkozik a barátaival meg a családtagjaival több mint egy évig, és nem alszik ugyanabban az ágyban háromnál többször. Nem tud dolgozni, sőt, baszd meg, még csak berendezkedni sem. Csak érted élne mindkét esetben, te pedig a karrieredért. Tényleg ezt akarod tenni vele? Ernie beleivott a whiskysébe, a kockák összekoccantak a poharában. – Te híres leszel, és mi jut neki mindebből? Nem lehetsz ilyen önző.

Elfordítottam a fejem.

El akartam venni feleségül ezt a nőt. Abban a pillanatban tudtam, amikor rájöttem, hogy elveszíthetem őt. Csak őt akartam. A gondolatot, hogy nem lehetek vele, elfogadhatatlannak éreztem, mintha soha többé nem láthatnám a napot vagy nem gitározhatnék.

Ha ezt végleg elbasztam, akkor az életem hátralévő részében szenvedni fogok. Sosem heverem ki. Helyre kellett ezt hoznom és aztán meg kellett kérnem Sloan kezét, hogy minden férfi, aki ránéz, tudja, hogy valaki már reménytelenül szerelmes belé.

Márpedig sokan ránéztek. Úgyhogy egy nagyon nagy gyűrűt kellett kinéznem neki.

A hajamba túrtam és erősen megszorítottam. – Kibaszott Lola. Annyira gyűlölöm!

– Azt kell mondanom, hogy valami nem okés nekem ezzel a Lola-dologgal kapcsolatban. A pókösztönöm ezt súgja. – A poharán dobolt az ujjúval. – Biztos vagy benne, hogy nem adtad meg neki a kapukódot?

– Nem adtam meg neki – motyogtam.

A kandalló felé fordult, mintha töprengene valamin.

A kurva életbe. Felálltam. – Átmegyek Sloanhoz. Nem bírok itt ülni karba tett kézzel.

Elég teret adtam neki. Két kurva nap is eltelt. Ha szakítani akart volna velem, már lecsapott volna a fejszével és nem hagyná, hogy előtte térdeljek, fejemmel ,i bárddal. Megőrültem a bizonytalanságtól. Nem bírtam tovább várni.

Ahogy felé tartottam a kocsival, úgy éreztem, mintha a saját kivégzésemre mennék. Megálltam a feljáróján és próbáltam összeszedni a bátorságom, hogy kiszálljak és bekopogjak. Már ettől is rettegtem.

Éjfél volt. A házban sötét.

Volt kulcsom, de Sloan mindig bezárt a lánccal is. Tudtam, hogy csöngetnem kell majd és fel fogom ébreszteni. De beenged majd vajon? Vagy kinéz a kulcslyukon és nem is válaszol?

Fel kellett készülnöm a lehető legrosszabbra, arra, hogy szakítani fog velem. Hogy nem is lesz esélyem másra. Elképzeltem, hogy Sloan visszakéri tőlem a kulcsomat és megkér, hogy menjek el. Hogy szedjem össze a cuccaimat a fiókból, és ne jöjjek vissza ide soha többé.

Abba bele fog szakadni a szívem. Azt tuti, hogy nem élem túl.

Amikor a verandára értem, felkapcsolódott a mozgásérzékelő lámpa. A zárba dugtam a kulcsot és rettegő tekintettel elfordítottam. Beljebb toltam az ajtót egy centiméternyire, majd még eggyel és abban a pillanatban, amikor a láncnak meg kellett volna fogni az ajtót, Tucker odarohant a nyíláshoz és a lábamnak ugrott.

Sloan nem zárta be az ajtót lánccal.

Napok óta ez volt számomra az első reménysugár. A homlokomat az ajtófélfának támasztottam, a kezem a kilincsen pihent és egy hosszú percig nem tudtam megmozdulni.

Nem zárt ki engem.

Imádkoztam azért, hogy ez jelentsen valamit. Hogy ne Sloan feledékenységére utaljon. És azt is reméltem, hogy nem ez lesz az utolsó alkalom, hogy beszélhetek életem szerelmével.

30. fejezet

SLOAN

♩ HOLOCENE | BON IVER

Arra ébredtem, hogy az ágyam besüpped. Mintha elsodort volna valami a szenvedés teréből. Ismerős kezek ragadták meg a derekam és húztak maguk felé.

Jason…

Szúrós szakállával a nyakamhoz dörgölődzött, majd meghallottam rekedtes hangját. – Sajnálom. Annyira sajnálom!

És hirtelen semmi nem számított. Semmi. Olyan gyors volt a váltás a fejemben, akár egy ostorcsapás. Minden tervem szerteszállt. Az agyam átkapcsolt egy szempillantás alatt. Megfordultam az ölelő karja között, és megcsókoltam. Ha nem kért volna bocsánatot, akkor is megcsókolom. Megbocsátottam neki és ismét teljes egésszé váltam.

Az arcomat a meleg kezébe fogta. – Sloan, sajnálom. El kellett volna mondanom mindent. Nem tudom, miért nem tettem.

– Én is sajnálom – suttogtam. – Annyira hiányoztál. Nem tudom, mit gondoltam. Bíznom kellett volna benned, csak annyira a saját fejemben ragadtam…

– Az én hibám – folytatta. – Azt hittem, kevesebbre tartanál, ha megtudnád, mi történt, vagy rosszul kezeled majd, és azt hittem közben, hogy téged akarlak védeni. Annyira hülye voltam!

A homlokát a homlokomhoz érintette. – Nem tetted rá a láncot az ajtóra – suttogta.

Megráztam a fejem. Nem, nem tettem rá. Nem tudtam vele beszélni, de kizárni sem tudtam, bár nem gondoltam, hogy hazajönne azok után, ahogy elküldtem innen.

De Jasonnek sosem működött az ösztönös védekezési mechanizmusa, ha rólam volt szó, nem igaz?

Kisimította a hajam a homlokomból. – Ne küldj el többé! Kérlek! Ígérd meg, hogy nem teszed!

Gyönyörű, mély hangjában mély fájdalmat éreztem. A félhomályban alig lehetett látni, csak az éjjeliszekrényen lévő ébresztőóra világított. De így is láttam Jason szeme alatt a sötét karikákat, az üres tekintetét és a szívem ezer darabra tört egy másodperc alatt. Tudtam, hogy nem lennék képes szakítani vele, ha elmegy turnézni. Biztosan nem. Még akkor is hívnám telefonon, amikor a gépe már a kifutópályán száll fel és könyörögnék neki, hogy jöjjön vissza. Tizennégy hónap távoliét semmiség volt ahhoz képest, hogy soha nem lehetek vele.

– Jason, nem akarok szakítani veled, amikor turnézni mész. Nem tudok.

– Szeretlek – felelte válaszul.

A szavai minden levegőt kiszippantottak a tüdőmből és csak pislogtam magam elé a sötétben.

– Szeretlek, Sloan.

– Én is szeretlek – ziháltam.

Olyan hangot adott ki, ami egyszerre volt az öröm és a megkönnyebbülés jele, én pedig átkaroltam, és a szakálla hoz nyomtam az arcomat.

Olyan erősen szorított magához, hogy nem kaptam levegőt. – Sloan, gyere velem a turnéra! Kérlek!

Annyira boldog voltam, hogy a nyakába nevettem. – Jó!

– Jó?

Bólintottam. Kész őrület volt az egész. Nem arról volt szó, hogy spontán döntést hoztam. A kérdés sem merült fel bennem. Vele kellett mennem.

Annyira vágytam arra, hogy ismét önmagam lehessek! Megfogadtam, hogy keresni fogom az élet örömeit, kimászom a gödörből és boldogan fogok élni, ahogyan tényleg érdemes – és kizárólag olyan életre vágytam, amiben Jason az életem része.

– Kifizetem a jelzáloghiteledet – búgta a hajamba, és hallottam, hogy vigyorog közben. – Mindent megadok neked, amire szükséged van.

Eltoltam magamtól, hogy ránézhessek. – Nem. Ezt nem engedem. Majd kiadom a lakásomat.

– Túl sok javításra szorul, nem fogják kivenni – felelte, és az arcomra simította a kezét. – Miért nem adod el?

Eladni?

– Ha visszajövünk, vehetünk egy új házat – mondta. – Egy jobbat. Közel Kristenhez meg Joshhoz.

Rámosolyogtam. – Te velem akarsz élni?

A tekintete egyik szememről a másikra siklott. – Mindent veled akarok csinálni.

A fenébe. Ha tényleg ezt akarom, akkor bele kell vágnom. Elölről akartam kezdeni. Elölről akartam kezdeni vele.

Bólintottam. – Oké. Akkor csináljuk, legyen minden. Legyen minden teljes.

Jason csak nézett rám ragyogó szemmel. Aztán elhalmozott a csókjaival. A számat, az arcomat, a nyakamat érintette az ajkával és újra meg újra elmondta, mennyire szeret, én meg csak nevettem és erősen magamhoz szorítottam.

Valahányszor kimondta, a szó egészen feltöltött. A szavai körém fonódtak, mint két meleg, erős kar és ettől biztonságban éreztem magam, értékesnek, és elillant belőlem minden kétség, amit Jason múltja és a hírneve miatt éreztem.

Szeretett engem.

És én is szerettem őt.

Úgyhogy jól fogjuk kezelni a hírnevét. Bízhatom benne, bármi is jön ezek után. Jason hozzám tartozott és együtt csináljuk végig. Hogy is kérdőjelezhettem ezt meg korábban?

Szerelmesek voltunk.

31. fejezet

JASON

♩ DIAMONDS I BEN HOWARD

Vettem egy gyűrűt. Egy nagyon-nagyon nagy gyűrűt.

32. fejezet

SLOAN

♩ BIG JET PLANE | ANGUS & JULIA STONE

– Biztosan nem akarsz velem jönni? Az embernek az életben egyszer van alkalma bejutni a Saturday Night Live-ba – győzködött Jason. Csókolózás közben beszélt hozzám, míg a verandán álltunk, és a szája hozzám ért, miközben a szavakat formálta. A gitártokja ott hevert mellettünk, a keze a tarkómra simult és a hajamba túrt. A szemével szabályosan felfalt.

Persze szándékosan csinálta, mert tudta, mennyire védtelenné válok, mikor beszippant ebbe az örvénybe, amit ő kavart.

Erősnek kellett maradnom. Túl sok dolgom volt.

– Ha azt akarod, hogy kevesebb, mint egy hét alatt készen álljak arra, hogy itt hagyjam az életem, akkor nem tudok neked három plusznapot adni – feleltem, és csukott szemmel az orrához dörgöltem az enyémet.

Igazából jó volt, hogy elment New Yorkba egy időre. Ez a fickó teljesen elvonta a figyelmemet mindentől. Ha otthon volt, képtelen voltam bármivel is foglalkozni – mármint bármi olyannal, amihez ruhában kell lenni.

– Hiányozni fogsz – suttogta.

– Te is hiányozni fogsz nekem. – Megcsókoltam, és a nyaka köré fontam a két karomat. – De legjobban az fog hiányozni, hogy pár napra az a másik nő legyek.

Jason felhorkant.

– Be fogom kereteztetni – jelentettem ki. – Talán Kristen bcleteszi az adventi naptárba.

Előző nap a National Enquirer címlapon hozott egy lesifotót, amin Jason meg én kézen fogva állunk a Trader Joe's bolt előtt. Az újság elején az állt öles betűkkel: JAXON WATERS MEGCSALJA LOLA SIMONE-T! A képen napszemüvegben és baseballsapkában vagyok, a tetoválásaim pedig nem látszanak, szóval csak én ismertem fel rajta magam. De akkor is vicces.

– „Titokzatos nő”-nek hívnak – tettem hozzá mosolyogva, miközben az ajkunk továbbra is összetapadt. – Mindig is titokzatos akartam lenni.

Jason kuncogott. – Én meg mindig is két nőre vágytam. Látod, mindketten jól jártunk.

Játékosan megcsaptam, ő meg nevetett és csiklandozva harapdálta a nyakamat.

Három nap telt el a békülésünk óta és egészen új szintre lépett a kapcsolatunk. Nem villogott előttünk a búcsú dátuma. Nem fogunk szakítani, együtt nyomjuk le a turnét, utána pedig összeköltözünk. Lefektettük a közös jövőnk alapjait.

És fülig szerelmesek voltunk egymásba.

Jason elmondott nekem mindent Loláról meg a dalról. Arról, miért nem hívott el már korábban a turnéra. Én pedig figyeltem, s felfogtam, mi miért történt. Amikor végeztünk, úgy éreztem, mintha mi ketten szövetségesek lennénk a világgal szemben.

Zane ácsorgott a ház előtt, Jasonra várva. Láttam, hogy nem akar itt hagyni, és ettől boldognak éreztem magam, de muszáj volt, hogy gyakorlatias maradjak. – Menj, le fogod késni a gépedet! Írj majd a kocsiból!

– Nézz rám!

Felnéztem Jasonre, és elmerültem a kék szemében.

Az ajkamra tette a hüvelykujját és becsukta vele a számat. – Szeretlek – mondta. Majd elvette onnan az ujját és adott egy gyors csókot, aztán leszaladt a lépcsőn a gitárjával, még mielőtt válaszolhattam volna.

A szívem egészen elszorult. Úgy éreztem, sosem fogok tudni hozzászokni ahhoz, hogy ezt mondogatja. Az ajtófélfának dőltem, Tucker a lábamnál állt és néztük, ahogy Jason mosollyal az arcán beül a kocsiba. Dobtam neki egy puszit, s ahogy elindultak, a mobilom már pittyent is, jelezve, hogy új üzenetem érkezett. Pedig Zane Teslája még a háztömbig sem ért el.

Jason: Máris hiányzol.

Pitty.

Jason: Szextingeljünk.

Felnevettem.

Istenem, annyira zabálnivalóak voltunk, hogy az még nekem is sok volt!

Mennem kellett dolgozni. Az elkövetkezendő hét napban beszélnem kellett a céggel, akiknek festettem, hogy megmondjam nekik, kilépek és vakációra kellett küldenem az Etsy-boltomat is. Három festmény várt még arra, hogy befejezzem. Ezen kívül bérelnem kellett egy konténert, meg kellett hirdetnem a házat és el kellett kezdenem pakolni. Mindent össze kellett szedni egy gyors lomtalanításra.

És akkor még ott volt a listámon a legnehezebb feladat: elmondani Kristennek, hogy lelépek.

Korábban sosem voltunk egymástól távol pár napnál tovább. Soha, hatodikos korunk óta. Fogalmam sem volt, hogyan fog reagálni. Félig arra számítottam, hogy azt mondja majd, ne menjek. Kristen nagy rajongója volt Jasonnek, de mivel csak két hete voltam a barátnője, azt hiszem, őrültségnek tűnhetett, hogy turnéra menjek vele. Igazság szerint még számomra is annak tűnt. És aztán hogyan magyarázzam meg neki, hogy eladom a házat és össze fogok költözni jasonnelr Papíron ez röhejesen hangzott, bármennyire is éreztem én helyesnek.

Megterveztem, hogy találkozom vele meg a kisfiával a parkban, ezért délben odakocsikáztam Tuckerrel. Kristen a jogging-babakocsival hozta Olivert és amikor odaértem, már nagyban rótták a köröket. Rossz úton indultam el, de végül megtaláltuk egymást. Mikor ledobtam magam Kristen mellé, nem hagyott nekem egy másodpercet sem arra, hogy felvezessem a témámat.

– Szóval, mit akarsz bevallani nekem? – eltökélten nézett maga elé gyorsgyaloglás közben.

Istenem, miért csinálja ezt folyton? Elég volt ránéznie az arcomra és máris tudja, hogy mit akarok?

Nem is vesződtem azzal, hogy nagy magyarázkodásba fogjak. – Jason megkért, hogy menjek vele a turnéra.

Kristen le sem vette a szemét az útról. – És igent mondtál neki?

– És igent mondtam neki, ja. De van még más is. Eladom a házat, és mikor visszajövünk, összeköltözünk.

Kristen lassított, én viszont nem, így megelőztem három lépéssel, mire feltűnt, hogy lemaradt.

Zihált és csak bámult rám egy ideig. – Üljünk le! – tanácsolta óvatosan, és furcsán nézett rám, nem tudtam értelmezni a tekintetét.

Hű, ez nem sok jót ígért! Nagyon fontos volt számomra, hogy Kristen támogasson a döntésemben. Elhatároztam, hogy akár egyetért velem, akár nem, én ezt fogom csinálni. De azért nagyon reménykedtem benne, hogy mellettem fog állni, mert a szüleim nem igazán fogadták jól a hírt. Baromira nem.

Apám szerint az, hogy két hét ismeretség után elmenekülök a „rocksztár” pasimmal, egyfajta válság jele, amin épp keresztülmegyek. Hosszú beszédet tartott nekem arról, milyen hátrányai vannak, ha valaki zenésszel randizik, majd azzal fejezte be, hogy elárulta, egyáltalán nem ért egyet a döntésemmel. Még azt a szót is sikerült bedobnia, hogy „csalódott”.

Apa nagyon szerette Brandont. Mindketten katonák voltak egykor és ugyanabban a pókerligában játszottak. Apa nem is akart találkozni Jasonnel. Azt mondta, pénzben is fogadna rá, hogy a szeptemberi Labor Day-re már nem leszünk együtt, de ha mégis, akkor hazavihetem őt hálaadásra.

Talán.

Anya romantikusabb szokott lenni, de Jason pletykalapos botránya után úgy gondolta, már akkor is őrült vagyok, ha csak eszembe jut, hogy vele maradjak, ha pedig vele tartok a turnén és tényleg eladom a házamat, hogy összeköltözzünk, akkor pedig végképp elment a maradék eszem. Azt mondta, találkozna Jasonnel, de mivel láthatóan nem lelkesedett az ötletért, inkább ejtettem ezt a témát.

Jason családja teljesen befogadott engem, és azt hiszem, rosszulesett nekik, hogy az enyém cseppet sem támogat bennünket.

Szar érzés volt, hogy senki sem örült nekünk körülöttem úgy, mint én.

Kristennel találtunk egy padot az árnyékban, és míg oda nem értünk, végig hallgattunk. Kristen leparkolta a babakocsit és odaadta Olivérnek a csőrös poharát, majd leült velem szembe.

Belefogtam. – Mielőtt bármit is mondasz, tudom, hogy csak pár hete ismerem, és tudom…

– Örülök, hogy vele mész.

Kellett pár másodperc, hogy feldolgozzam, amit mondott.

– Mármint… tényleg örülsz?

– Igen. És örülök annak is, hogy eladod a házadat. Már rég ezt kellett volna tenned.

Csak pislogtam. – Nem vagy dühös, amiért olyan hosszú időre elmegyek? Nem nézel hibbantnak?

– Sloan, valamit mondanom kell neked.

A füle mögé igazította a haját és megnyalta a száját. Kellett egy kis idő, mire bele tudott fogni. Úgy tűnt, nem találja a szavakat. Márpedig sosem fordult még elő, hogy Kristen nem találja a szavakat.

– Tudom, hogy hosszú ideig nem leszel itt. De sokkal hosszabb idő eltelt már azóta, hogy nem találkoztam veled. – Csak egy idő után tudta folytatni. – Ebben az elmúlt két évben az a Sloan, akivel felnőttem, nem volt itt. Attól féltem, hogy ő is a Forest Lawn temetőben maradt Brandonnel, és már sosem találkozhatom vele. Aztán úgy döntöttél, hogy élni fogsz, és tudod, mit? Visszatért a Sloanom. – Kristen a fejét rázta. – Hiányzott a barátnőm. És ha azt gondoltam volna, hogy csak azért érzed magad jobban, mert ismét van egy pasi az életedben, akkor azt mondanám, hogy ne menj. De szerintem azért van pasi az életedben, mert jobban érzed magad. Nem hiszem, hogy ez visszaesést jelentene. Szerintem ez, ami most történik veled, igazi. És a kurva életbe, ha magával akar vinni a turnéra, akkor menj. Mert, tudod, Sloan, nagyon rég nem láttalak már ilyen kibaszott boldognak.

Nem is vettem észre, hogy sírok, csak amikor már potyogtak a könnyeim. – Köszönöm! – suttogtam.

– Örülök, hogy végül Jason rájött, mennyire szar lenne, ha nélküled menne el. Őszintén mondom, Josh meg én aggódtunk amiatt, hogy mi történhet, miután Jason itt hagy, és egyszerűen nem értettük, mi a szarért vár ennyit azzal, hogy magával hívjon.

– Komolyan? Ti erről beszéltetek?

– Mi vagyunk a sürgősségi mentőcsapat. Persze hogy beszéltünk róla. Gyakorlatoztunk is, meg minden.

Megkönnyebbülten felnevettem és megöleltem Kristent. Ettől már tényleg igazinak éreztem az egészet. Kristen és Josh megerősítettek a támogatásukkal. Ők is látták azt Jasonben, amit én.

– Sloan, annyira boldog vagyok, hogy meghoztad ezeket a döntéseket! Menj, élj át kalandokat, legyél szerelmes még jobban, rázd a tamburint, legyél egy kibaszott groupie és mondogass olyan közhelyes dolgokat, hogy „én is a bandával vagyok”.

A könnyeimet törölgetve nevettem.

– Én itt leszek, amikor visszajössz. Meg te is. Végre.

Kristennel háromnegyed órán át sétálgattunk még és a turnéról meg Olivérről beszélgettünk. Aztán haza kellett mennem, hogy nekiálljak a tennivalók listájának. Megöleltem Kristent és elindultam a lépcsőn a parkoló felé.

Írtam egy SMS-t Jasonnek. A reptérre menet a „Name” című dalt énekelte rá a hangpostámra. A dalt, ami az első csókunk alatt szólt. Elolvadtam.

Lehajtott fejjel pötyögtem a betűket, leírtam neki, hogy szeretem és csak akkor vettem észre a kocsimat, amikor már az üvegszilánkokon álltam. Felnéztem és döbbenten a szám elé kaptam a kezem.

Valaki betörte a kocsim ablaküvegét. Az összeset.

A szélvédőmre mintha rátapostak volna, a szilánkok teljesen beterítették a két első ülést.

Mind a négy kerekemet kilyukasztották. A visszapillantó tükröket letörték és úgy hevertek ott a parkolóban, mint két cukorka egy szétvert pinatából.

Az ajtómra pedig, aminek a színe nem passzolt a kocsiéhoz, azt írták fel spray-vel: Jaxon kurvája.

33. fejezet

JASON

♩ DO I WANNA KNOW? | ARCTIC MONKEYS

A parkoló kamerái nem működtek – de akkor is tudtam, hogy ki áll a dolog mögött.

Lola dühös volt, amiért kipicsáztuk a turnéból, hogy egy másik nővel látott az újságban, és kinyomozta, kicsoda Sloan. Teljesen biztos voltam benne, hogy ő csinálta ezt a kocsival.

Kibaszott ideges lettem. Miután Sloan beszámolt a történtekről, azonnal felhívtam Ernie-t, ő pedig elment érte. Először vissza akartam repülni New Yorkból, de mindketten erősködtek, hogy maradjak és toljam le az Saturday Night Live-műsort. Ernie megígérte, hogy vigyázni fog Sloanra és beszél a rendőrökkel – amit meg is tett.

De a kocsival nem ért véget a támadás. Közelről sem.

Sloan közösségi oldalát hirtelen elárasztották a trollok. Kamuprofilokat állítottak rá kizárólag azzal az egyetlen céllal, hogy a fotóihoz kommentáljanak és direkt üzenetekben zaklassák őt. Annyira eldurvult a helyzet, hogy Sloannak törölnie kellett az Instagram-fiókját és még Kristennek és Joshnak is le kellett tiltania az oldalukat.

Aztán jöttek a telefonos hívások.

Éjszakánként idegenektől kapott obszcén hang- és egyéb üzeneteket, méghozzá folyamatosan. A skála széles volt: egyesek beszólogattak neki, mások pedig erőszakosan fenyegették. Ettől csak még nyilvánvalóbbá vált számomra, hogy ki áll a dolog mögött. Jaxon kurvája, Jaxon ribanca. Egyik hívást sem lehetett lenyomozni. Mind hamis számról érkezett.

El nem tudtam képzelni, Lola hogy szerezte meg Sloan számát. Ahogy azt sem tudtam, hogyan derítette ki a kapukódot.

Mintha felbérelt volna egy kibaszott hadsereget arra, hogy támadják meg a barátnőmet.

Soha az életben nem éreztem még ilyen gyűlöletet senki iránt.

Ernie győzködött, hogy ne akarjak konfrontálódni, mert minden reakció csak bátorításként hatna Lolára. Igaza volt. Semmi értelme nem lett volna. Úgysem lehetett rá észérvekkel hatni. Csak annyit tehettem, hogy figyeltem, mennyi kárt okozott és próbáltam biztonságban tudni Sloant.

Nem kockáztattam. Megváltoztattuk Sloan számát és nem engedtem, hogy egyedül mászkáljon Ernie birtokán vagy a háztól távol. Felbéreltem egy költöztetőcéget, hogy fejezzék be a pakolást és megkértem Zane-t, hogy felügyelje őket. Lemondtuk a lakáshirdetést. Nem volt semmi szükség arra, hogy Sloan idegenekkel tárgyaljon, amikor valaki épp nemrég verte szét a kocsiját egy baseballütővel.

Egyikünknek sem hiányzott ez a stressz, így is elég nehéz volt az életünk.

Három nap elteltével visszatértem az Saturday Night Live-forgatásról. Két nap volt a turném kezdetéig. Merő káosz volt minden. Amint hazajöttem New Yorkból, azonnal bele kellett vetnem magam a próbákba a tartalék együttessel, amit a turné idejére béreltem. Napi tizenhat órát dolgoztam, a próbák mellett a médiát is kezelnem kellett. Ezer különböző helyre rángattak, ahogy Sloant is.

Ernie szólt, hogy találkozzunk a fürdőház előtt hajnali kibaszott fél hétkor. Sloan Tuckerrel aludt a lakókocsiban. Nekem is ott kellett volna aludnom velük, de Ernie azt írta az SMS-ben, hogy fontos és nem várhat.

Ernie kilépett a ház hátsó ajtaján és elindult a medence felé. Öltönyben feszített már kora reggel. – Jó reggelt, barátom! Ne haragudj, hogy felkeltettelek. Tudom, hogy szükséged van a szépítő alvásra. – Csípőre tette a kezét. – Fontos és nem akartam telefonon.

– Mi történt? – kérdeztem ásítva.

– Valaki lefizette a kibaszott házvezetőnőmet.

A tarkómat vakartam. – He?

– Valaki ezer dollárt adott neki, hogy árulja el a kapukódot, hogy Lola beszökhessen éjszaka. Tíz éven át dolgozott nekem ez a nő, de most kereshetek újat. Addig meg én mosom a saját rohadt szennyesemet. És a legőrültebb dolgot még nem is mondtam. – Ernie a szemembe nézett. – Az, aki fizetett neki, nem Lola volt és nem is az ő emberei. – Egy ideig hallgatott. – A te egyik embered volt.

A karom leejtettem és csak bámultam Ernie-re.

– Egy csomót kellett kutakodnom és fizetnem Lupe-nak további ezer dolcsit, hogy szóra bírjam, aztán elkértem a szemben lakó Swansonék kamerafelvételeit és így megszereztem a rendszámát annak a fickónak, aki megvesztegette. Valami sokadrangú csicska a kiadódtól.

– Mi van? – Levegő után kapkodtam.

– Ja. – Ernie az arcát vakargatta. – Tudod, mit gondolok? Szerintem a kiadód intézte úgy, hogy elkészüljenek azok a közös fotók Lolával. Szerintem azért csinálták, hogy utána ki tudják szivárogtatni ezt a szart. Szerintem a teljes TMZ-anyagot előre megtervezték, azt akarták, hogy szárnyra kapjanak a pletykák, mire te meg Lola elindultok a turnéra, és akkor minden pletykalap rólatok írhatott volna. Szép kis terv volt, rohadjanak meg.

Hosszú ideig meg sem tudtam szólalni. – De miért?

– Mert így növelik a hisztit körülötted. Azt akarják, hogy mindenki rólatok beszéljen. A Lola-Jaxon közös dalok a filmzenealbumon így még érdekesebbek. Mindenki két kézzel kapkod most utánad. Pia sem tudja már tartani a tempót, olyan sok sajtómegkeresés érkezik. Ezért erőltették rád azt, hogy legyen tíz hónappal hosszabb a turnéd. Nagy tömegeket akarnak elérni veled. Minden jel arra mutat, barátom, hogy kemény idők jönnek. Mindened megvan ahhoz, hogy szupersztár legyen belőled.

Ernie korábban sosem tett ilyen kijelentéseket. Inkább azon dolgozott, hogy kordában tartsa az elvárásaimat, szóval amit most mondott, az nagy súllyal esett a latba. Boldognak kellett volna lennem, amiért ennyire hisz a karrieremben, ehelyett baromira furcsa előérzetem támadt. Ez a kis mutatvány Lolával majdnem a barátnőm elvesztéséhez vezetett. Megadták a zaklatómnak a lakcímemet? Mi a fasz?

Ernie folytatta: – Ezen a ponton nem is erőltetném azt, hogy dobják ki Lolát a turnéból, bármilyen jól is fogynak ajegyek. Mindketten jól jártok ezzel. Ő egy kis vagányságot kölcsönöz az imidzsednek és gondoskodik arról, hogy foglalkozzanak veled a pletykalapok, te pedig elviszed egy turnéra, ami akkor is jól fog pörögni, ha Lola holtan esik össze, tűvel a karjában.

Megkeményedett az arcom. – Nem. Inkább kiszállok, minthogy ezt csináljam. Leszarom, tegyék, amit tenniük kell.

Ernie a vállamra tette a kezét. – Nézd, nem akarom, hogy aggódj Lola miatt. Nem fog a közeledbe jönni egyelőre. Te csak tartsd magad a megegyezéshez és várd ki, hogy elfogyjanak a jegyek. Addig is, készülj fel. Remélem, hogy mindkettőtöknek van még bőven tartaléka, mert ez a turné nem lesz könnyű. – Ernie meglapogatta a vállamat. – Gratulálok, Jaxon. Hivatalosan is megcsináltad.

34. fejezet

SLOAN

♩ YES I’M CHANGING | TAME IMPALA

Tuckerrel ébredtem fel Jason ágyában. A barátom helye üres és hideg volt a matracon.

Az én házam közben kiürült és a piacra került. A munkahelyemen felmondtam és felszámoltam az életemet. Teljesen kimerültem. Ahogy Jason is. Ezért is volt furcsa, hogy nem alszik, amikor végre lehetősége lenne rá.

Jason lakókocsijában laktunk még két napig, míg el nem indult a turné. Az elmúlt hétben az egész életem egy nagy bőrönd meg egy kis gurulós táska méretére redukálódott. A kocsim oda. A biztosító totálkárosnak ítélte, mert a négy abroncs, az ablakok és a festék többe kerülne, mint ameny-nyit az egész autó ér. Kaptam érte tizenötezer dollárt és úgy éreztem magam ettől, mint egy bandita.

Törülközőbe csavarva elindultam a fürdőszobába. Jason-nek nyoma veszett. Aztán kinéztem a függöny résein és láttam, hogy a fürdőháznál beszélget Ernie-vel.

A kanapéra kuporodtam Tuckerrel, vártam, hogy visszajöjjön és addig is bekapcsoltam a tévét. Éppen a csatornák közt váltogattam, amikor a telefonom pittyegve jelezte, hogy e-mailem érkezett.

Mindig összerezzentem, mikor a telefon megszólalt, pedig már megváltoztattam a számomat és töröltem az összes közösségi profilomat. A Lola-roham rettenetes volt. Örültem, hogy láthatóan véget ért.

A kis boríték-ikonra kattintottam. A szívem nagyot dobbant.

Már két éve nem kaptam erre az e-mail-címemre levelet. Akkor használtam, amikor még hiperrealista képeket készítettem és ezt adtam meg a névjegykártyámon, amit művészeti galériáknak osztogattam – legalábbis egykor, amikor még ilyesmivel foglalkoztam.

Annyira meglepődtem, hogy egy pillanatra azt hittem, megint egy troli talált rám, de aztán felismertem a nevet. A Laguna Beach egyik galériájának kurátora írt, aki egy elég neves kurátor.

Átfutottam a levelét.

Volt egy ügyfele, aki látta a Lány a pipacsok közt című képemet és szeretett volna rendelni tőlem egy képet a lányának. Azt mondta, karácsonyi ajándéknak szánná és négyezer dollárt fizetne érte.

Egy igazi megbízatás.

Elakadt a lélegzetem.

Korábban csak imádkoztam, hogy ilyen megrendeléseim legyenek. A képeimet általában sikerült eladni, de hónapokig lógtak a galériákban, mire sor került erre. Nem elég, hogy valaki hatalmas összeget hajlandó fizetni nekem, de ráadásul egy olyan képért, ami még el sem készült. Istenem, ez egy álom!

Aztán hirtelen magamhoz tértem.

Turnéra fogok indulni. Kizárt, hogy útközben festeni tudnék.

A csalódottságtól elszorult a szívem.

Készen álltam rá, hogy ismét komolyan vegyem a művészetemet, de búcsút mondtam az Etsy-boltomnak és az űrhajós macskáknak is, szóval hiába. Most, hogy minden felelősségtől megszabadultam és váratlanul szembejött egy ilyen lehetőség, nem tudtam elfogadni.

Félretettem a mobilomat és szomorúan néztem tovább a tévét. Azt hiszem, örülnöm kellett volna neki, hogy eljutottam arra a pontra, amikor végre azt csinálhattam, amire mindig is vágytam. Még akkor is, ha valójában nem csinálhatom.

Jason húsz perc elteltével jött vissza a lakókocsiba és csodálkozott, hogy ébren talál. A kanapé hátuljának dőlt, lehajolt és megcsókolt. – Jó reggelt! Kávét? – Mosolygott, de megviseltnek tűnt.

– Aha. Hé, ezt láttad? – feleltem a tévé felé bökve. Az E! Newst néztem.

– Mi ez? – A konyhába ment, kinyitotta a szekrényt és kivette a kávés zacskót.

– Lola bepereli a menedzserét. Gondolom, elsikkasztotta minden pénzét.

Jason kávét rakott a dugattyús készülékébe. – Biztos túlságosan be volt állva ahhoz, hogy feltűnjön neki – motyogta. Vizet tett a mikroba. – Ha már Loláról van szó, képzeld, Ernie szerint a vele közös fotókat a kiadóm készíttette.

A homlokomat ráncoltam. – Komolyan? De miért?

– Hírverésként. – Keresztbe tett karral a pultnak dőlt, míg a mikróra várt. – Azt mondja, szerinte akkor is rám erőltethetik, hogy vele turnézzak, ha minden koncertemre elfogynak a jegyek.

Megvontam a vállam. – Rendben. Hát engem nem ijeszt meg. Csak hogy tudd.

Jason elmosolyodott, majd odasétált hozzám és kikapcsolta a tévét. – Hé, van egy kis ajándékom számodra.

Kinyitotta a konyhaszekrényt és elővett egy nagy kék pöttyös ajándék tasakot, majd az ölembe rakta, és leült mellém. – Gondoltam, ez tetszene neked.

Belenyúltam a tasakba és elővettem egy kis asztali lámpát. A talapzata egy nagy fogaskerékből állt, a nyaka egy megcsavart fémdarab volt, a lámpája pedig egy ütött-kapott, meghajlított rendszámtábla.

– Ez a kocsidból készült – mondta. – Megkértem Zane-t, hogy szerezze meg az alkatrészeit a járműtelepről és küldje el a fickónak, aki kocsirészekből készít újrahasznosított lámpákat. Tudom, hogy nagyon szeretted azt a járgányt.

Csak úgy vigyorogtam. – Jason, ez annyira kedves tőled!

Imádtam ezt a lámpát.

Odahajoltam Jasonhöz, és a nyakába csimpaszkodtam. – Köszönöm!

A fejem oldalához szorította az arcát. – Itt tarthatjuk, míg vissza nem jövünk a turnéról és meg nem vesszük az új házunkat.

Bólintottam, és megtöröltem a szemem a hüvelykujjammal. Jason ilyen volt, ennyire figyelmes.

– Akkor reggelizhetünk? – szipogtam. – Palacsintát kérsz vagy szalonnás tojást? Esetleg mindkettőt?

Sóhajtott és megvakarta a halántékát. – Sajnálom, hogy nem ehetünk a városban.

Jasont most már sokan felismerték.

A Hív a vadon nagyon sikeres film lett. Miután kijött, és Jason szerepelt a Saturday Night Live-ban, nagyon felkapták a filmzenealbumot. A főcímdal klipjét több mint ötvenmillióan nézték meg előző nap és a gyurmaanimációs klippel ellentétben ebben szerepelt is Jason, méghozzá jól láthatóan.

Az utolsó pillanatban még kitették a GQ címlapjára is, amin én cseppet sem lepődtem meg. Jól nézett ki a képeken. Úgy tűnt, hogy Lola kis pletykalapos botránya jót tett Jasonnek. A honlapja az elindulása napján össze is omlott, szóval azt hiszem, elég jól ment a neve a sajtóban – még ha kis híján tönkre is tették az életünket ezzel.

Jason kedvelte a rajongóit. Szeretett autogramot osztogatni. Kedves volt és társaságkedvelő. De azt hiszem, nem volt felkészülve arra, hogy sztár lesz belőle. Innen már nem tudott kihátrálni.

Olyan volt, mint egy neonjelzés. Az emberek kérés nélkül szelfiztek vele, odamentek hozzá a boltban meg a benzinkútnál. Követték. Pár napja elmentünk vacsorázni és egy perc nyugtunk nem volt. És még ha nem is mentek oda hozzá, akkor is állandóan bámulták.

Ráadásul teljesen kész volt a Lola-dolog miatt. Azt mondta, úgy érzi, nem tud megvédeni engem a random idegenektől, akik minden kanyarban felbukkannak.

Az ölébe másztam, lovaglóülésbe helyezkedtem, a pólóm meg volt csomózva a csípőmön. Nem viseltem nadrágot, csak egy vörös tangát. Jason lepillantott rá, és felhúzta a szemöldökét.

– Csak egy kicsit változtatni kell az életmódunkon –mondtam. – Szobaszervizt kérünk ahelyett, hogy étterembe mennénk. Ilyesmi. – Megcsókoltam, ő pedig erőtlenül, de hálásan rám mosolygott.

Jason hátradöntötte a fejét a kanapén. – Mit csinálsz ma? – Szórakozottan cirógatta közben a combomat.

– El kell mennem a FedExbe, hogy feladjam az utolsó megrendeléseket. Aztán beugrom a Goodwillbe pár szatyorral és elviszem a ház kulcsait az ingatlanirodába. Elvinném a kocsidat.

– Először a szívemet, aztán a kocsimat lopod el – válaszolta fáradtan.

– Nem, valójában először a kutyádat loptam el.

Jason nevetett és lepillantott rám, miközben továbbra is bátradöntve hagyta a fejét a támlán. – És semmi esély arra, hogy mint egy igazi barátnő, eljöjj és megnézz a próbán?

Elmosolyodtam. – Idol?

– Century Cityben.

– Azt hiszem, azt még bele tudom zsúfolni a napba.

Jason arca felragyogott és aznap délelőtt először láttam őt igazán boldognak. Odahajolt hozzám és megcsókolt: de már túl jól ismerte az ajkamat. Visszahúzta a fejét. – Mi az?

Sóhajtottam egyet. – Csak… kaptam egy e-mailt. Nem bántót – tettem hozzá gyorsan, mert rögtön aggodalom jelent meg az arcán. – Egy festményt szeretnének. Egy igazit. Nem etsys cucc.

Jason arca felderült. – Ez nagyszerű! És mit akarnak, mit fess?

A fülem mögé igazítottam a hajam. – Egy hintázó kislányt. És nagyon sok pénzt ajánlottak érte.

Közelebb húzott magához a combomnál fogva és mosolygott. – Hát persze hogy sokat. Mert elképesztő vagy.

Erőtlenül mosolyogtam. – Hiányzik az alkotás. Az érzés, hogy kiteljesedjem abban, amiben jó vagyok. Nagyon szeretném ezt, de nem vállalhatom el.

Jason a homlokát ráncolta. – Miért nem?

Megvontam a vállam. – Mert turnén leszünk. Nem festhetek a buszon.

– Mikorra kell ez nekik?

– Karácsonyra.

– Akkor majd a szünet alatt megcsinálod.

Megmozdultam az ölében. Erre nem is gondoltam. – Öt hét nem túl sok egy ilyen munka befejezéséhez.

– Akkor eljössz egy kicsivel hamarabb – mondta Jason. – Közelebb hajolt hozzám, és megcsókolt. – És örülök, hogy ez feljött, mert van egy másik ajándék is a zacskóban – súgta a fülembe. – Nem vetted észre.

Kissé arrébb csusszantam és ránéztem.

– Na, nézd meg!

Odahajoltam, ismét a kezembe vettem a tasakot és arrébb toltam benne a csomagolópapírt. Egy ajándékkártya hevert legalul.

Egy művészellátó boltban lehetett beváltani.

Ezer dollár értékben.

– Jason! Ez túl sok! – lihegtem. – Ezt nem fogadhatom el!

A derekamra csúsztatta a kezét és a fülemre tapadt a szája. – Szerintem nagyon szexi vagy, amikor festesz – mondta, és végigcsókolta a nyakamat. – És most, hogy már nem lesz több űrhajós macska, arra gondoltam, talán lesz majd kedved ismét a saját kedvedre festeni. Ahhoz pedig eszközök kellenek, és én szeretnélek támogatni, ahogy te is támogatsz engem.

Abban a pillanatban valami nagyon kemény támogatott engem az ölében.

– Köszönöm – suttogtam.

Jason az ajkamat harapdálta. – Szívesen.

Aztán felállt és átvetett engem a vállán, akár egy ősember. Rácsapott a fenekemre, én pedig felsikoltottam és nevettem, miközben Jason a hálószoba felé fordult.

35. fejezet

SLOAN

♩ LITTLE BLACK SUBMARINES | THE BLACK KEYS

Jason telefonján megszólalt az ébresztő. Még Tucker is felnyögött az ágy végében.

Jason mellém húzódott, hogy felkapcsolja a lámpát, én pedig hunyorogva így motyogtam: – Büntetni kellene a napfelkelte előtti ébresztést.

Jason halkan felnevetett, majd a könyökére támaszkodott. – Hogy vagy?

– A fülem egy kicsit zúg.

Az arcomra helyezte a hűvös kezét, én pedig becsuktam a szemem. – Nem meleg – mondta.

– Szerintem csak allergia vagy ilyesmi – szipogtam. – De jól vagyok.

Jason felnyomta magát az alkarjára, míg fölém nem hajolt egészen. Jókedvűen rám mosolygott, ami annak a jele szokott kenni, hogy szanaszét áll a séróm.

– Ne csókolj meg! – szóltam rá. – Nem akarom, hogy lebetegedj. – Ha elkapna tőlem valamit, akkor is muszáj lenne a színpadon énekelnie.

Jason vigyorgott, és csók helyett a nyakamba fúrta az arcát.

– Melyik városban vagyunk? – kérdeztem ásítva.

Megmozdult és a kezébe nézett. – Tegnap este Atlantában voltunk. Szóval, azt hiszem, most Memphisben.

Zane mindennap fellépés előtt ráírta Jason kezére, hogy aznap melyik városban vannak, nehogy rossz helynek mondjon köszönetét.

– Oóó! Mindig is látni akartam Memphist – csücsörítettem. De tudtam, hogy aznap este már le is lépünk.

– Miért nem hagyod ki a hangpróbát és nézed meg a várost Jessával?

Jessa az előzenekar, a Grayscale frontembere volt. És nagyon jó barátnője Lolának. Nem nehezteltem rá emiatt. Jessa nagyon kedves lány volt és mintha lett volna köztünk egy kimondatlan megállapodás, hogy soha nem hozzuk szóba Lolát, ami sokat segített a kapcsolatunkon. Zane nagyon közel állt Jessa személyi asszisztenséhez, Courtney-hoz, szóval sokat lógtunk együtt. Mindig egymás melletti szobákban szálltunk meg, hogy át tudjunk ugrani egymáshoz kölcsönkérni a hajsütővasat, meg hogy együtt tévézzünk.

Megráztam a fejem. – Nem megyek várost nézni nélküled. Ha lemaradunk Memphisről, akkor maradjunk le róla együtt.

Jason csókot nyomott a homlokomra, elmosolyodott, mire a szeme sarkába ráncok szöktek.

Az arcára simítottam a kezem. – Remélem, a gyerekeink a te kék szemedet öröklik.

Még mélyebbre húzódott a mosolya. – Meg az anyjuk művészi tehetségét. – Megfogta a kezem és összefűzte az ujjainkat.

Sóhajtottam. – Mostanában semmit nem csináltam, ami a tehetségemre utalna.

Jason hunyorogva nézett rám. – Talán művészeti értelemben nem. De az azért nagyon különleges volt, amit a múlt héten a buszon csináltál a száddal.

Elállt a szavam, Jason pedig nevetett.

– Tudod, honnan tudtam, hogy te vagy a nekem való lány? – kérdezte közelebb húzva magához, hogy összeérjen a homlokunk. – Mikor láttam, hogyan nyalogatod azt a csipszes zacskót. Akkor azt mondtam magamban: „Ő az, Jason. Ő az igazi.”

Felnevettem, Jason pedig csiklandozni kezdett. Sikoltottam egyet és próbáltam elhúzódni tőle, miközben hangosan kacagott. Aztán ismét megszólalt az ébresztője, és a mókának azonnal vége szakadt. Mindketten nagyot sóhajtottunk, felálltunk és átmentünk a fürdőszobába.

Jason átnyújtotta a fogkrémemet, majd odaálltunk a mosdó fölé, és ahogy szoktuk, egymás mellett mostuk a fogunkat. Magamat néztem a tükörben. Istenem, ramatyul néztem ki. Mint akire sürgősen ráfér, hogy megmártózzon egy nagy kádnyi hidratálókrémben, vagy ilyesmi. A szemem alatt sötét karikák éktelenkedtek, az arcom pedig sápadtabb volt, mint valaha. Bár a legtöbb szálloda rendelkezett wellnessrészleggel, soha nem volt időnk arra, hogy használjuk is őket.

Talán jobb lenne, ha több vizet innánk. Meg is jegyeztem magamban, hogy ezt majd megbeszélem Jasonnel – bár ő remekül nézett ki.

Jason valójában erre az életre született. Az utazás egyáltalán nem készítette ki. Arról nem is beszélve, hogy a szerződésében ott állt, hogy minden héten négyszer egy órát a konditeremben kell töltenie a személyi edzőjével. Szóval miközben és egyre kerekebb és sápadtabb lettem, ő formásabb és dögösebb volt, mint valaha. Ezt nagyon igazságtalannak éreztem.

Fogmosás közben Jason kockás hasát és a pizsamaalsójáig húzódó szőrcsíkot néztem. Mikor felpillantottam, rám vigyorgott, a szája tele volt fogkrémmel. A szemöldökét mozgatta, ezzel mindig megnevettetett. – Nem kell elszállnod magadtól azért, mert még a maraton közben is csodásan nézel ki.

– Muszáj formában lennem, ha tartani akarom a strapát a gyönyörű barátnőmmel, nem? – kacsintott.

A homlokomat ráncoltam. – Ja, persze. – A tükörben inkább egy fáradt, sőt kimerült nő nézett vissza rám.

Nem igazán tudtam alkalmazkodni az életmódváltáshoz. Ez most vált nyilvánvalóvá számomra, amikor az életem a folyamatos változásról szólt.

Három hónapja voltunk már úton. És egyáltalán nem így képzeltem. Szemernyi fényűzés és vakációszerűség nem volt abban, amit csináltunk.

Busz, hotel, koncerthelyszín, repülés, rádióstúdió, hírstúdió, fotózás, gyorskaja, négy-hat óra alvás, vissza a buszra. Szüntelen mozgás, megállás nélkül. Folyamatosan menni kellett valahová, és a testem egyszerűen nem győzte az iramot.

A stábnak volt heti két nap kimenője – de nekünk nem. Mindig akadt valami sajtócucc, amit Jasonnek vállalnia kellett. Félt, hogy mi lesz, ha nemet mond. Mert ha nem fogynak jól a jegyek, akkor utánaküldhetik Lolát. Kimerítő volt.

Egyszerűen nem múlt el a náthám. A gyomrom is kikészült, mivel semmi mást nem ettünk, csak szar gyorskaját – egyszerűen nem volt más alternatíva. Jason turnémenedzsere olyan sűrű beosztást készített, hogy épp csak annyi idő maradt, hogy a benzinkúton vagy a parkolókhoz közeli éttermekben vegyünk valamit. Ráadásul rendszertelenül ettünk, a nap különböző óráiban. Volt, hogy ötkor megvacsoráztunk, a koncert előtt, máskor viszont csak éjfélkor. Jetlagem volt, pedig még nem is hagytuk el az Államokat.

Alig vártam már azt az öthetes szünetet. Számoltam visszafelé a napokat. Szeptember negyedikénél tartottunk, és még tíz hetet kellett kibírnunk az ünnepekig. Hónapok óta nem láttam Kristent. Jason többször is felajánlotta neki meg Joshnak, hogy repüljenek utánunk, de nem lett volna értelme. Szinte sosem tartózkodtunk egy helyen két napnál többet, és a kicsi Olivér nem bírta volna a sok utazást.

Szóval a terv az volt, hogy egy hetet töltünk el Elyben Jason családjánál hálaadáskor, majd egy hónapot Kaliforniában, hogy tudjak festeni, találkozhassak Kristennel és a szüleimmel. Egy hónap nem volt túl sok, hogy elkészítsem a megrendelt képet. De nem akartam előbb lelépni és egyedül hagyni Jasont, plusz, őszintén szólva, annyira izgatott voltam a festés miatt, hogy azt sem bántam, ha napi tizennégy órát kell majd dolgoznom a képen, hogy időben készen legyek.

Annyira hiányzott már a festés, mintha valami éleset szúrtak volna a lelkembe. Még sohasem telt el ennyi idő, hogy ne alkottam volna valamit. Már három hónap telt el úgy, hogy nem fogtam ecsetet a kezemben, és egyenesen sóvárogtam utána. Arról nem is beszélve, hogy dolgozni akartam. A házam eladása után rengeteg pénzem lett hirtelen, ami nagy változást jelentett. Végre költeni tudtam magamra – nem mintha Jason engedte volna ezt nekem. De kellett találnom valami célt. Valamit, hogy ne csak Jason barátnője legyek.

Ha valaki kopogott, felkaptam a köntösömet és mentem, hogy ajtót nyissak. Ez a rendszer alakult ki köztünk. Én mentem az ajtóhoz, Jason pedig elrejtőzött arra az esetre, ha valaki erre járna és bekukkantana.

A saját bőrünkön tanultuk meg ezt a módszert. Ha valaki kiszúrta Jasont a szobában, át kellett költöznünk egy másikba, különben legközelebb már ott vártak ránk a rajongók a mobiljukkal a kezükben, hogy lefotózzanak – vagy, ami még rosszabb volt, kopogtak, és felébresztettek minket.

Ajtót nyitottam Zane-nek, aki kávét hozott nekünk, mögötte pedig már ott állt a szobaszervizes srác a gurulós kocsival. Egyszerre érkeztek.

– Jó reggelt! – köszöntem, és beengedtem őket.

Beszívtam a palacsinta meg a szalonna meleg illatát, ahogy a büfékocsi átgurult a szobán. Legalább olyankor jutott egy kis félig-meddig normális kaja, amikor szállodában aludtunk és szobaszervizt kaptunk. De már ez is elvesztette a ragyogását a három hónap alatt. Mindenütt ugyanaz volt a menü, ugyanaz az öt-hat lehetőség minden napszakban, minden hotelben. Sosem gondoltam volna, hogy ráunok a szobaszervizre, erre tessék.

Úgy képzeltem, hogy minden városban kipróbáljuk majd a legjellegzetesebb éttermeket. Grillkaját Kansasban, ke-mencés pizzát Chicagóban, sajtos steaket Philadelphiában. De valójában nem is láttunk semmit a meglátogatott városokból. Csakúgy átutaztunk rajtuk. Néha olyan gyorsan, hogy azt sem tudtuk, hol járunk.

Zane átnyújtotta a Starbucks lattémat, Jason Sumatra eszpresszóját pedig letette a tévé mellé. Majd eló'vctt egy mappát a hóna alól. – Itt a menetrend. A hatórai adásban fog szerepelni.

Felnyögtem. – Nem lehetne előre felvenni?

– Nem. Élő adás. Bocsi.

Huh! Ez azt jelentette, ahelyett, hogy leülhetne aznap vacsorázni, a tévéstúdióból kell majd egyenesen a színpadra rohannia. Már megint.

Sóhajtva megtöröltem az orrom egy zsebkendőbe és a nap többi programját nézegettem. A koncert után jön egy háromórás út turnébusszal Memphisből Nashville-be, ahol holnap fesztivál lesz. Hajnali kettőkor fogunk becsekkolni a szállodába. Reggel nyolckor hangpróba. Fesztivál délben.

Egy újabb szar szervezés.

Zane mintha érzékelte volna az aggodalmam, és aláírta helyettem a szobaszervizes papírját.

– Minden oké? – kérdezte, miután kiment a srác.

Jason épp zuhanyozott. Hallottam, hogy folyik a víz.

A homlokomat masszíroztam. – Aha, csak fáradt vagyok.

– Menj, csináltasd meg a körmödet, vagy valami. Nem kell minden szarra eljönnöd.

A kezemre néztem: a lerágott körmeim tényleg rettenetes állapotban voltak.

Vicces, mert amikor Brandont gyászoltam, teljesen elhanyagoltam magam és most megint ugyanezt csináltam.

– Szeretnéd, hogy hozzak neked valamit? – kérdezte Zane.

Nagyon kedves csaj volt. Zane lett a mi kis mentőcsónakunk a nagyvilág tengerén. Annyira el voltunk zárva mindentől. Jason sokszor le sem tudott szállni a buszról, mert azonnal megrohamozták, hogy autogramokat kérjenek tőle. Még a drogériába sem tudott beugrani, hogy vegyen magának egy dezodort. Zane csinált mindent nekünk. A mosodát, a befizetéseket, mindent.

– Jól vagyok – ismételtem, és a könyökömbe köhögtem. – De azért köszi.

– Hozzá kell szoknod még ehhez – mondta, és lehajolt a zsákba pakolt szennyesért, amit mindig az ajtó előtt szoktunk hagyni. – A következőn már profi leszel.

A homlokom ráncoltam. – Legalább lesz pár évem, hogy kiheverjem ezt a mostanit.

Zane a vállára vetette a zsákot. – Álmodozz csak!

– Haha! Brisbane után vége – mondtam, és megtöröltem az orrom.

Zane zavartnak tűnt. – Igen, utána lesz egy három hónapos szünet, de aztán folytatódik a turné. Jason nem mondta neked?

Csak pislogtam. – Nem…

– Körbeküldték a stábtagoknak a levelet, hogy kiegészítik a szerződéseket. Én tegnap kaptam meg. Lehet, hogy Jason még nem tud róla.

A gyomrom összerándult. – Ez biztos?

– Nagyon is. Úgy tűnik, odavannak érte Tokióban. Úgy hallottam, odaküldik, aztán Brazíliába, Chilébe, Panamába és Argentínába. Ez jó. Annak a jele, hogy befutott.

Teljesen kikészültem. Még egy turné? Három hónap szünet után folytatódik ez? – Úristen… – ziháltam.

Zane megpaskolta a combját. – Induljunk, Tuck! Sétálnod kell egyet.

Tucker kiugrott az ágyból és hagyta, hogy Zane rátegye a pórázt. – Hozok neked egy kis gyógyszert. Dobj egy SMS-t, ha még eszedbe jut valami, ami kell.

Kiengedtem őket, becsuktam az ajtót és háttal nekidőltem.

A csalódottság úgy csapott le rám, mint a kimerültség egy újabb hulláma, a szemhéjam pedig görcsösen tikkelt.

Nem is értem, mire számítottam. Valami tervük biztosan lett volna Jasonnel egyébként is, miután a turné véget ér, de azt hittem, hogy majd dalokat ír és készíti az új albumát otthon, velem, egy házban, valahol. Az eszembe sem jutott, hogy folytatnia kell a turnét, rögtön azután, hogy az elsőnek vége.

Hát ilyen lesz most már mindig? Egyik turné után jön a másik, megállás nélkül? Örökre?

A víz elállt a zuhanyzóban.

Kellett egy perc, hogy összeszedjem magam, aztán beléptem a gőzben úszó fürdőszobába.

– Minden rendben? – kérdezte Jason, és engem nézett, míg a derekára kötözte a törülközőt.

– Tudtad, hogy amint véget ér ez a turné, kezdődik is a második? – kérdeztem.

Jason megdermedt. – Nem. Kitől hallottad ezt?

– Zane azt mondta, hogy a stábnak meghosszabbították a szerződését. Hogy kapsz három hónapot a pihenésre, de aztán folytatódik.

Láttam, hogy egy izom rángani kezd az álián. – Hány óra van?

– Túl korán ahhoz, hogy felhívd Ernie-t – feleltem, mert már tudtam előre, mi jár a fejében.

Jason felkapta a telefont a mosdóról, kikereste a számot, és rányomott a tárcsázás gombra.

Kisétált a fürdőszobából én pedig követtem. – Jason, hajnali négy van nála.

Kihangosította a telefont és közelebb jött, hogy én is halljam.

Ernie második csörgésre felvette. – Jó reggelt, skacok! Gracelandből hívtok? – szólt a kagylóba kásás hangon.

– Újabb turnéra kell mennem? – szegezte neki a kérdést Jason.

Kínos csönd következett.

– Ah, a kurva életbe – motyogta Ernie. – Várj egy kicsit!

Ernie halkan mondott valamit a feleségének. Eltelt pár perc, majd a háttérben becsukódott egy ajtó. – Ki mondta neked?

– Igaz? – támadta le Jason.

Becsuktam a szemem egy hosszú pillanatra és mikor kinyitottam, bocsánatkérő kifejezést láttam Jason arcán.

– Gyakorlatilag nem újabb turné lesz – felelte Ernie. – Ugyanaz a turné, csak kibővítve. Ez jó dolog. Azt jelenti, hogy akarnak téged. Kiharcoltam, hogy kapj még egy filmzenei megbízást, így Los Angelesben tudtál volna maradni, de aztán az üzlet kútba esett Patty Jenkinsszel, szóval nem jött össze. Nem írsz és nem lesz stúdiózás. Azt pedig nem akarják, hogy csak ülj a babérjaidon, barátom. Nagyon odavannak most érted Tokióban.

Jasonnel egymásra néztünk és csak hallgattunk. Végighúzta a kezét a szakállán. Ernie, nem bírok végigcsinálni még egy ilyet. A beosztásom kész röhej. Hónapok óta nem tudtam pihentetni a hangom, ki vagyunk merülve.

Jasonre bámultam. Ő egyáltalán nem volt kimerülve most kizárólag rólam beszélt. És ez volt az első alkalom, hogy azt állította, nem örül annak, ami zajlik.

– Ja, hát igen, elég fos – vágta rá Ernie. – De sajnos ezt írtad alá. Ha előállsz egy albummal, akkor meg tudom ígérni, hogy hat hónapot maradhass otthon a három helyett, hogy a lemezen dolgozhass. Azt a három hónapot is abban a reményben adják, hátha írsz valamit, de ha nem fogsz, akkor, tudod, visznek tovább.

Jason arcán még jobban látszott, mennyire sajnálja. Leült az ágy szélére.

Nem tudott írni. Már akkor is rossz volt a helyzet, mielőtt elindultunk a turnéra, de most még annál is rosszabb. Nem is tudom, hogyan várhatták tőle, hogy kreativitást csiholjon ki magából ilyen körülmények között.

– És ha már ketten vagytok ott a vonal végén, hadd mondjak még valamit – folytatta Ernie. – És előre figyelmeztetlek, nem fogtok örülni neki.

Jasonnal riadtan egymásra néztünk.

– Hálaadáskor Amszterdamban kell fellépned. Karácsonykor pedig Párizsban.

És akkor a tartalék üzemanyagom is elfolyt.

36. fejezet

JASON

♩ DON'T KNOW WHAT TO SAY |

BRING ME THE HORIZON

Sloan szeméből kihunyt minden fény. Szó nélkül pislogott rám pár másodpercig, majd megfordult, és lassan kiment a fürdőszobába.

– Ernie, majd visszahívlak.

Letettem a telefont és Sloan után mentem. A vécé lehajtott tetején ült, az arcát a kezébe temette, én pedig leguggoltam mellé. – Sajnálom, Sloan.

Nem tudtam, mit mondhatnék. Tényleg sajnáltam. Minden kibaszott napot sajnáltam, amit úton kellett töltenünk.

Ez nem volt élet. Sloan le volt robbanva és unatkozott. Hiányolta a barátait meg a családját. Megtettem minden tőlem telhetőt, hogy jobban érezze magát, de a turnézás egyszerűen brutális volt.

Nem vette el a kezét az arca elől. – Kell egy perc, hogy ezt feldolgozzam – mondta csöndesen.

Alig várta már, hogy hazamehessen. Hiányzott neki Kristen és dolgozni szeretett volna a festményén. Folyton erről beszélt. És most még ezt a lehetőséget is elvették tőle.

Milyen elbaszott kozmikus poénnak köszönhettük, hogy míg az én szenvedélyem folyamatos mozgással és utazással járt, az övéhez teljes csend és nyugalom kellett?

– Hé! – Megcsókoltam a térdét. – Talán lesz időnk megnézni a Louvre-t, hm? – próbálkoztam, bár tudtam, hogy valószínűleg azonnal rohannom kell majd egyik programról a másikra.

És Sloan is jól tudta. Nem is válaszolt.

– Sloan…

Nagy levegőt vett, letépett egy darabka vécépapírt a tekercsről és megtörölte az orrát. – Oké. Hát ez van. – Szipogott. – Ezen nem változtathatunk. Mennyi időre szól a szerződésed? Ha lejár, Ernie új feltételeket alkudhat ki neked, nem? Kérheted, hogy legyen normálisabb az időbeosztásod, nem? Hogy több beleszólásod legyen?

– Igen, de… – A szívem elszorult attól, amit mondanom kellett neki.

Mikor megszületett a lemezszerződésem, teljes eksztázisba estem. A legtöbb zenésszel csak egy album elkészítésére szerződnek le azzal a lehetőséggel, hogy megújíthatják, ha az alkotó jól teljesít. Ha bíznak az emberben, akkor két lemezre is leszerződnek vele. De csak nagyon keveseknek jár az, ami nekem: és velem kizárólag azért kivételeztek, mert pontosan látták, mi lesz belőlem. Sztár.

Ernie előre figyelmeztetett, hogy a szerződéssel nagyon elkötelezhetem magam, de nem érdekelt. A világ egyik legnagyobb kiadójánál kötöttem ki. El akartam köteleződni mellettük. Olyan híres akartam lenni, mint Don Henley.

Nem féltem a munkától. El sem tudtam képzelni olyan felállást, amiben nem akarnám azt, hogy a zeneipar egyik legbefolyásosabb gépezete álljon mögöttem. Ernie remek díjazást és egyéb dolgokat alkudott ki nekem – csak az előleg, amit kaptam, nagyobb összeg volt, mint amit a legvadabb álmaimban el tudtam képzelni. Tudtam, hogy kemények lesznek velem, de szingli voltam és hozzászoktam már a turnézáshoz, nem zavart, ha folyamatosan úton kellett lenni, és mivel amúgy sem ment az írás mostanában, biztos voltam benne, hogy képes leszek teljesíteni azt, amit elvárnak tőlem.

Most azonban minden megváltozott.

Nem tudtam írni. Ott volt Sloan is, akire oda kellett figyelnem. Lola úgy lebegett a fejem felett, mint egy kibaszott guillotine. A lemezszerződés maga alá gyűrt, és most semmi másra nem vágytam, mint hogy egy kicsit visszább vehessek. Olyan hírnevet és sikert akartam, amit még tudok kezelni, ami mellett élni tudom az életemet is – mert most erről szó sem lehetett.

Sloan várt. – Mennyi időre szól?

Megráztam a fejem. – Nincs lejárati ideje, Sloan. A szerződésem négy lemezre szól. A filmzenealbum volt az egyik. Még hármat kell írnom.

– Értem. És ahhoz mennyi idő kell?

Egy ideig nem válaszoltam semmit.

Megnyalta a száját. – Hat hónap? Minden évben? Mi vár ránk?

– Egy zenész átlagosan három év alatt rak össze egy albumot.

A hír hallatán láthatóan nagyon megdöbbent. Vissza is hőkölt.

– Három év? – zihálta. Az ölébe nézett és előre-hátra dőlt. – Három év, Jason? – Ismét a szemembe nézett. – Egy albumhoz?

– Tudom, hogy ez soknak…

Minden szín kiment az arcából. – És nem tudsz írni – suttogta, ahogy felfogta, milyen helyzetben is vagyunk valójában. – Lehet, hogy még kilenc éven át ez lesz? Kilenc? – Könyörögve nézett rám, mintha arra várna, hogy azt mondjam, nem így van.

De ezt nem mondhattam.

Mivel nem tudtam mit felelni, felálltam, mert úgy éreztem, csinálnom kell valamit, hogy javuljon a helyzet, habár semmi dolgom nem volt. – Engedek neked egy kád vizet.

Megnyitottam a vizet a jacuzzi-kádban, és tettem bele egy kicsit a szállodai folyékony szappanból. – Ma itt maradsz. Beteg vagy.

Sloan nem vitatkozott velem, ahogy máskor, amikor azt mondtam neki, hogy hagyjon engem és csináljon valamit saját kedvére – nem tudtam, hogy ez most jó vagy rossz jel-e.

Talpra állítottam és kioldottam a köntöse övét. Mintha szédült volna. Nem nézett a szemembe.

A szőke haját kócos kontyba fogta a feje tetején. Már nem is szokta leengedni újabban. Sminket sem igazán viselt és nem csináltatta meg a körmét. Mondjuk engem fikarcnyit sem érdekelt, hogy néz ki. Számomra mindenhogy gyönyörű volt – amiatt viszont aggódtam, hogy vajon minek a jele, hogy nem figyel oda magára.

Egyre rosszabb állapotba került a turné alatt. Mintha egy orchideát hoztam volna magammal, ami nem akar virágozni. Néztem, hogyan hervadozik, hogy hullanak le a szirmai, és semmit nem tehettem érte – csak az segített volna rajta, ha hazaviszem és kiültetem. De erre most semmi esély nem mutatkozott.

Sloan furcsán köhögött, és sikerült még rosszabbul érez-nem magam, mint eddig.

– Idehozom a reggelidet – mondtam. – Aztán pedig visszafekszel az ágyba. Na, gyere!

Besegítettem a kádba, visszamentem a szobába, fogtam az asztalnál álló széket és a fürdőszobába gurítottam, hogy Sloan asztalként tudja használni. Aztán kiszedtem a reggelijét és tálaltam neki. Közben folyamatosan az órámra pillantgattam, mert máris késésben voltam. Ott kellett volna maradnom vele, hogy vigyázzak rá – vagy legalább, hogy a közelében legyek, ha készen áll arra, hogy beszéljünk arról, ami most történt –, ehelyett a kibaszott rádióstúdióba kellett rohannom.

Csókot nyomtam a homlokára és elbúcsúztam, de ő egy szót sem szólt. Még csak hozzám sem ért.

Zane vezetett, én pedig felhívtam Ernie-t a kocsiból. A vállammal szorítottam a készüléket a fülemhez, mivel próbáltam kidörgölni a fejfájást a halántékom masszírozásával.

Ernie az első csengésre felvette. – Tudtad, hogy a nappalim üveges tolóajtaján keresztül látni lehet a napfelkeltét, ha a feleségem kizavar aludni a kanapéra?

Összeszorítottam az orrnyergemet. – Bocs, hogy olyan korán hívtalak fel. Sajnálom, hogy haragszik a feleséged.

– A kedvenc feleségem mindig mérges rám. Ebből tudom, hogy élek. Hogy van Sloan? Jól bírja?

Kinéztem az ablakon Memphis esőáztatta utcáira. Nem, nincs jól. Beteg. Fáradt. Nem boldog.

Ernie hümmögött. – Mi a szarért lenne boldog? Az ilyen turné mindig szívás.

Fáradtan dörgöltem a szememet. – Egész életemben erre vágytam és most, hogy megkaptam, alig várom, hogy véget érjen.

Láttam magam előtt, ahogy Ernie bólogat. – Hát, a saját sikered áldozata lettél. Turnéznod kell, ha azt akarod, hogy az emberek halljanak. – Nagyot sóhajtott a telefonba. – De ugye tudod, hogy van választási lehetőséged, barátom?

– Nem fogok szakítani vele.

– Hát, ez is egy lehetőség, de nem erről akartam beszélni: és kicsit rosszul is esik, hogy azt hiszed, ezt ajánlanám neked egy ilyen helyzetben. Mégiscsak az első feleségedről beszélünk.

Felhorkantam.

– Vágj bele és vedd fel azokat a szar dalokat, amiket írnak neked!

Nyögtem egyet.

– Hé, kezdetnek jó lesz. Hamarabb itt lesz a vége. Vagy ezt csinálod, vagy a másik lehetőséget választod, márpedig tudom jól, hogy azt nem akarod. Csak kétféleképpen tudsz kiszállni ebből a megállapodásból. Vagy teljesíted, amit ígértél, vagy megszeged. Ők csak akkor fognak megválni tőled, ha a karriered befuccsol. Nem hiszem, hogy erre sor kerülne, hacsak nincs valami titkos videód a neten, amiben kismacskákat fojtasz vízbe.

Becsuktam a szemem és hátradöntöttem a fejem a fejtámlára.

– Nézd – folytatta. – Adj neki egy kis szünetet. Küldd haza pár hétre!

Felemeltem a fejem. Küldjem haza?

Már a gondolattól is, hogy nélküle kell ezt tovább csinálnom, összeugrott a gyomrom. Sloan volt az egyetlen dolog, ami segített észnél maradnom ebben a pörgésben. A saját hírnevem foglya lettem. Bezárva egy buszba vagy egy hotelszobába, hacsak nem akartam autogramokat osztogatni – amit kurvára nem akartam. Már hónapok óta nem éreztem csilivilinek ezt az életet. Azt még elviseltem, hogy Sloannal együtt csináljuk, na de nélküle? Ő jelentette számomra az egész világot. Ő volt a legjobb barátom. Ha hazaküldeném, akkor olyan lenne, mintha önként börtönbe vonulnék.

– Sloan mit szeret csinálni? – kérdezte Ernie.

A halántékomra nyomtam az ujjam. – Szeret főzni. Festeni. Kristennel lenni.

– Oké, akkor intézd el ezt neki. Ki kell szakadnia egy kicsit ebből a szarból. A kiégés komoly dolog és még nem is jutottatok el Európába. Ha így rángatod el őt az Egyesült Királyságba, jetilage lesz, még jobban lerobban és úgy fogja végezni, mint a második feleségem: egyszer csak összepakol és elhagy téged a dobosoddal, míg te hangpróbán vagy valahol Berlinben.

Fáradtan bólintottam.

– És beteg is? – kérdezte.

– Hetek óta beteg – vallottam be. Valószínűleg gondoskodnom kellett volna róla, hogy orvoshoz menjen, de Sloan nem volt lázas és amúgy sem volt túl egyszerű kimenőre menni.

– Odaküldök egy rockdokit, hogy nézzen rá.

– Egy mit?

– Egy rockdokit. A zenészek orvosa, turnékra szokták vinni őket. Elmegy majd hozzátok, oké? Van egy fickó Memphisben, akit kedvelek. Odaküldöm. Ad majd neki, amit kell: antibiotikumot, egy kis B—12-t és Sloan szépen rendben is jön. Amíg én ezt elintézem, találd ki, hogyan tudnád hazaküldeni őt néhány hétre.

Nagyot sóhajtottam. – Azt hiszem, ez jó ötlet.

– Persze hogy az. Na jó, most mennem kell. Szerzek az asszonynak egy mimózakoktélt meg egy hitelkártyát és ágyba viszem neki, különben sosem jön rendbe a hátam ettől a kanapétól.

– Miért nem kapcsolod ki egyszerűen a telefonodat? –kérdeztem fáradtan.

– Mert mindig elérhetőnek kell lennem az ügyfeleim részére. Amit te csinálsz, az ezerszer nehezebb, mint amit én csinálok. Ha nekem is volna egy ügynököm, akit felhívhatok párkapcsolati tanácsokért, akkor talán még mindig meglenne az első feleségem. Valójában csak őt kellett volna elvennem.

Mindketten komolyan hallgattunk. – Vigyázz Sloanra, Jason. Még egy ilyet nem találsz.

37. fejezet

SLOAN

♩ KEEP YOUR HEAD UP | BEN HOWARD

Zane hozott nekem gyógyszereket. Aludni akartam. És nem akartam arra gondolni, amit Jason mondott. Túl durva és túl hosszú távra szóló volt ahhoz, hogy a jelenlegi állapotomban felfogjam.

Egy évtized.

Ilyen lesz az életünk az elkövetkezendő egy évtizedben.

Nem fogom látni, hogyan nő fel Oliver. Nem fogok festeni. Még csak otthon sem tudok lenni. És mi értelme volt ennek az egésznek? Sosem tudunk majd együtt lenni egy hónapnál hosszabb időre.

Márpedig nem volt más lehetőség. Nem is hagyhattam el Jasont. Ez volt mindenben a legijesztőbb. Hogy a sorsunk összefonódott – ami vele történt, az történt velem is.

Ijesztőnek éreztem, hogy a hír hallatán milyen mérhetetlen álmosság tört rám, mert akkor akartam folyton aludni, amikor depressziós voltam. Csak most önmagamat veszítettem el – elnyelt engem Jason karrierje.

Vártam, míg Kalifornában reggel hat lesz, és akkor felhívtam Kristent.

– Jézusom, olyan a hangod, mint aki elkapta a feketetüdőt – mondta, mikor köszönés helyett az öklömbe köhögtem.

– Tudom. Nagyon beteg vagyok. – Beletöröltem az orrom egy zsebkendőbe. Tucker a karom alá nyomta a fejét az ágyon, mintha tudná, mire van szükségem.

Kristen kuncogott. – És Jason nem kínált még meg péniszcillinnel?

– Ööö, mivel?

– A férfiak azt hiszik, a péniszük gyógyír minden bajra. Esküszöm, bármit kapok el, Josh azonnal ott terem, elkezd szexin nézni, és azt mondja: „csajszi, tudom, mire van szükséged”.

Felnevettem, de ettől csak még jobban kellett utána köhögnöm.

– Na és milyen a groupie-élet? – kérdezte Kristen, miután lecsendesedtem.

Elmeséltem neki, mi történt az elmúlt egy hétben, amióta nem beszéltünk, és elmondtam neki azt is, mi történt aznap reggel.

– Basszus – vágta rá. – Ez szívás. Mit fogsz csinálni?

– Semmit. Mit tehetnék? Ez a munkája.

– Ez a srác olyan, mint egy nomád. És akkor bejárod vele a Földet az elkövetkezendő tíz évben?

– Azért nem csak turnézni fog egész idő alatt – feleltem védekezve. – Lesznek majd szünetek is.

– Mikor mesélted, hogy Jason egy lakókocsiban él, tudnom kellett volna, hogy nem olyan típus, aki gyökeret akar ereszteni. – Oliver hangoskodott a háttérben. – És te nem is szoktad élvezni az utazást. Emlékszel, mikor kilencedikben anya elvitt bennünket Coronadóba, és egész idő alatt vérzett az orrod?

Felhorkantam. – És folyamatosan azt mondogatta, hogy „ez elfogadhatatlan, Sloan”, mintha szándékosan csináltam volna.

Ismét nevetni kezdtünk, és máris jobb lett a kedvem egy kicsit.

– Nézd – folytatta –, ha Joshról lenne szó, én is nomád életre váltanék. Ha szereted, tedd, amit tenned kell. De próbálj meg jobban odafigyelni magadra.

– Azt sem tudom, hogyan tudnék itt odafigyelni magamra. – Nyeltem egy nagyot, gombóc volt a torkomban. – És hiányoztok is.

Kristen egy idő után válaszolt csak. – Te is hiányzol nekünk.

Beszélgettünk még pár percig, aztán a gyógyszerek hatni kezdtek. Miután letettük a telefont, kicsivel jobban éreztem magam.

Talán igaza volt. És Zane-nek is. Ki kell találnom valamit. Többet kell aludnom. Többet kell edzenem és normálisakban kell étkeznem.

Ernie-nek mániája volt, hogy éjszaka legyünk úton és a buszon aludjunk, a hálófülkékben. Ez még Jason szerint is jó ötlet volt, meg is próbáltuk párszor, de én nem tudtam hozzászokni. Az agyam képtelen volt kikapcsolni azzal a tudattal, hogy pizsamában vagyok az autópályán. Egyszerűen fura volt. Ráadásul mindig felébredtem arra, ha fékeztünk vagy befordultunk egy parkolóba, szóval nem tudtam mélyen aludni.

Viszont, ha ez így lesz, és nem töltjük az éjszakákat szállodában, akkor napközben nem kell utaznunk és olyankor csinálhatnánk is valamit. Ahelyett, hogy hajnali ötkor kipattannánk a szállodai szoba ágyából, hogy útnak induljunk, Felébredhetünk az új városban. Talán néha elmehetnénk várost nézni vagy étterembe. Akkor normálisabb kajákat ehetnénk, és jobban bírnám a strapát.

Sóhajtottam egyet, a takaró alá másztam és a fejem alá igazgattam a párnát. Majd ha visszajött Jason, megmondom neki, hogy ismét megpróbálkoznék a buszon alvással. Nem várhattam el azt, hogy változzon bármi is, ha folyton ugyanazt csinálom.

A gyógyszertől félálomba merültem. Csak lebegtem félig-meddig ellazultan, de nem álmodtam semmit.

Amikor felébredtem, Jason feküdt mellettem, egyik keze a derekamon.

Kellett egy kis idő, mire magamhoz tértem a kómás állapotból. A szobában töksötét uralkodott, de láttam, hogy a függöny szélén megvillan a kinti napfény. Jasonnek egész nap úton kellett volna lennie, egyik interjú követte a másikat és hátravolt még a hangpróba is.

A könyökömre támaszkodtam. Az óra delet mutatott. Öt órát aludtam.

Jason megmoccant, és kinyitotta a szemét. – Hé, te fenn vagy? Hogy érzed magad?

– Kábán. Te mit csinálsz itt?

Kisimította a hajam a homlokomból, és csókot nyomott rá. – Lemondtam a mai napomat.

– Lemondtad a napodat? – Huh! A sajtósa biztosan baromi dühös lehet most, gondoltam. – Jason…

– Ne aggódj, a koncertet nem. De ma itt maradunk a szobában. Az ágyban fogunk feküdni és krimisorozatokat nézünk. Zane hoz majd kaját Memphis legjobb étterméből, és egy órán belül megérkezik hozzád egy orvos.

Nagyot dobbant a szívem. Az állam remegni kezdett. -Jason…

Összeérintette a homlokunkat. – Sloan, nem gondoskodtam rólad eléggé, és ezt nagyon bánom. Jobban oda fogok rád figyelni.

Szipogtam. – Ez nem a te hibád, Jason.

– De, ez egyedül az én hibám. – A szemembe nézett. – Semmire nem vágyom annyira, mint hogy te boldog legyél. Érted, amit mondok? Bármit megtennék, hogy boldog legyél.

– De én boldog vagyok.

A tekintetén tisztán láttam, hogy nem hisz nekem.

Két óra múlva már el is ment a doki. Hörghurutom és kétoldali fülgyulladásom volt. Mikor az orvos ezt bejelentette, Jason úgy nézett ki, mintha valaki a kutyájába rúgott volna. Azt hiszem, bűntudata lehetett amiatt, hogy nem vizsgált meg senki előbb, de ez nem az ő hibája volt. Elmehettem volna már valahová ügyeletre, miközben ő csinálta a dolgát, de azt hittem, majd elmúlik magától a nyavalyám.

Az orvostól kaptam antibiotikumot, egy vitamininjekciót, felírt egy gyógyszert a köhögésre meg a nehézlégzésre. Utána ágyban maradtunk Jasonnel. Istenem, mennyire rám fért már! Az volt a furcsa, hogy bár szinte mindig együtt voltunk, mégsem figyeltünk oda egymásra rendesen hónapok óta. A minőségi időtöltés szóba sem jött.

Most viszont az ágyban feküdtünk és beszélgettünk. Mindenféléről, kivéve Jaxonról. Annyira belefáradtam már Jaxonba – és szerintem ő is.

Úgy éreztem, mintha egy harmadik személy is részt vett volna a kapcsolatunkban. Egy követelődző fél, aki folyamatosan a figyelmünket akarta. Az egész életünk arról szólt, hogy teljesítsük Jaxon igényeit, és most hónapok óta először végre egymással foglalkoztunk. Nagyon jó érzés volt!

Talán ez a trükk, gondoltam. Ezt kellene hajszolnom. És ha a buszon aludnánk, akkor talán ilyenek lennének az ébredések és nem olyanok, mint amilyenek akkoribban voltak.

Bármilyen fárasztó is a turnézás, azért van jó oldala is. Az elmúlt három hónapban még jobban elmélyültek az érzéseim Jason iránt. Mindig is odáig voltam érte – már akkor is, amikor még nem tudtam, hogy ki ő. Most viszont már száz különböző dolog miatt szerettem.

Ahogy elnéztem, hogyan viselkedik azokkal, akik bejönnek a szállodai szobánkba vagy akik kiszolgálják a benzinkútnál, rájöttem, hogy mindenkihez kedves és udvarias. Láttam, hogy megvárja az utolsó embert is, aki találkozni szeretne vele, bármilyen fáradt. Nagyvonalú volt. Mindig jelentős borravalót adott és odafigyelt a körülötte lévő emberekre. Mindig segített a saját cuccai cipelésében, akkor is, ha az a stábtagok feladata lett volna. Megtudtam, hogy plusz gitárpengetőket hord magánál, hogy meg tudja vele ajándékozni a gyerekeket, akik autogramot kérnek tőle. És mindenekelőtt, tudtam, hogy milyen nagyra értékel engem. Úgy éreztem magam, mintha én lennék a létezése középpontjában. Bárhol is voltam, ő körülöttem keringett.

Kitüntetésnek éreztem, hogy szeret engem, és emiatt úgy voltam vele, hogy megéri, bármilyen is nehéz így.

Feküdtünk az ágyban, mindkettőnk feje ugyanazon a párnán és egymást néztük. Felém nyúlt és a fülem mögé igazította a hajamat, míg én az arcát fürkésztem. A szeme mintájának minden egyes foltját meg akartam jegyezni. Minden vonalat. – Emlékezetből meg tudnám festeni az arcodat, tudod? – mondtam halkan. – Belém égtél, Jason.

Gyengéden elmosolyodott. – Sloan, kitaláltam valamit.

Az ajkamba haraptam. – Mit?

Sóhajtott egyet. – Nemet mondhatsz, ha akarsz, de rengeteget gondolkodtam ezen, és szerintem nagyon jót tenne neked.

– Én is sokat gondolkodtam – feleltem. – Szerintem ismét megpróbálhatnánk a buszon aludni. Igazad volt, praktikusabb. Csak hozzá kell szoknom, hogy…

– Azt akarom, hogy elmenj Elybe pár hónapra a családomhoz.

Azonnal felültem. – Mi van?!

Jason is felült és rám tette a kezét. – Hallgass végig, kérlek! Nem olyan őrültség, mint ahogy hangzik. Szeretném, ha élnél ezzel a lehetőséggel – folytatta. – És szerintem a szüleim háza lenne számodra a tökéletes hely. Festhetnél a tóra néző ablakban. Magaddal vihetnéd Tuckert és végre kiszaladgálhatná magát, miután hónapokon át összezárva élt velünk. Az anyám hűtője tele van vadhússal és tudnál főzni, talán még a blogodat is folytathatnád. Anya szeret téged és szívesen megismerne jobban. Minnesota jó helyen van, úgyhogy bárhol vagyok Amerikában, el tudsz repülni hozzám, ott lennél maximum három órán belül és nem lenne olyan durva a jetlag sem. Kristent is felhívtam. Ő) meg Olivér is elmennének Elybe és ott lennének veled két hétig.

Csak pislogtam. – Te… felhívtad Kristent?

Mélyen a szemembe nézett. – Igen. Elmehettek Kaliforniába hálaadásra és találkozhatsz a szüleiddel. És ha most elmész, végzel időben, aztán pedig velem jöhetsz Párizsba karácsonykor. Tökéletes lenne az időzítés.

Nem jutottam szóhoz.

– Jason, nem akarlak itt hagyni…

Ő a fejét rázta. – Figyelj, ki kell találnunk, hogyan működik ez úgy, hogy mindkettőnknek jó legyen. Én még egy ideig nem fogok végezni a turnéval. Neked viszont szükséged van a saját életedre. – A szemembe nézett. – Azt akarom, hogy menj. Azt akarom, hogy ezt csináld.

Egymást néztük, a mellkasom kissé túl gyorsan emelkedett és süllyedt, de Jason teljesen higgadtan nézett engem. Olyan törődő és édes volt! Tényleg. De ezt nem csinálhattam… vagy mégis?

Miután elveszítettem Brandont, semmiben nem leltem örömömet. Minden megállt számomra. Az egész világ elmosódott vízfestékké vált az esőben. És most itt termett egy hófehér vászon, könyörgött, hogy fessek rá valamit -miközben a kezem meg volt kötözve hátul.

Ismét az átmeneti állapotba kerültem. Egy új szentélyt építettem fel anélkül, hogy észrevettem volna, csak ezúttal nem Brandon és nem is Jason részére csináltam. Hanem Jaxonnak.

Annyira szívesen nekiestem volna a festésnek, hogy szinte fizikai vágyat éreztem iránta. El kellett mennem innen, hogy alkotni tudjak. Ez volt az igazság. Semmi más lehetőséget nem láttam.

És Jason jól mondta. Szünetre volt szükségem.

Tudtam, hogy ha így megyek el külföldre, teljesen szét fogok esni. Fizikailag totál kimerültem és az angliai jetlag sokkal durvább lett volna, mint ez. Ha már most így megviselt az utazás, hogy bírtam volna ki azt, ha nem pihenem ki magam? Visszajöhetek, lazíthatok egyet és aztán folytathatom bármikor, és megpróbálhatjuk a buszos módszert is, talán az mindent megváltoztatna.

És volt még valami más is.

Tisztában voltam vele, hogy amennyiben nemet mondanék, ha elutasítanám az ajánlatát, akkor Jason még rosszabbul érezné magát. Neki is ugyanúgy szüksége volt erre a megoldásra, mint nekem, hogy ne érezze magát tehetetlennek amiatt, hogy milyen állapotban vagyok. Nem hagyhattam, hogy tovább kínozza őt a bűntudat.

Megnyaltam az ajkamat. – És mit gondoltál, mikor kellene indulnom?

– Ma este.

Ezzel leforrázott. – Ma este? Mármint pár órán belül?

– Ha ez így túl gyors és nem állsz még készen, itt maradhatsz pár napot és pihenhetsz. De megy egy gép Duluthba fél nyolckor. És ha ma mennél, akkor még a repülőtérre is ki tudlak vinni. Már beszéltem is apával, ki tudna menni eléd ma este.

A fejemet ráztam. – Te sosem hagysz nekem tizenkét óránál hosszabb időt a felkészülésre, ha a szüleidhez megyek, mi?

Jason kedvesen rám mosolygott és várta, mit válaszolok.

Továbbra is a szemébe néztem. Istenem, két teljes hét Kristennel és Oliverrel! A luxus, hogy kipakolhatok, ugyanabban az ágyban aludhatok több napon át, addig, amíg akarok és nem csörög sosem az ébresztő, mert nem kell rohanni a repülőtérre. Nincs több buszozás és folyamatos Taco Bell. Festhetek.

– Mondj igent, Sloan!

Sóhajtottam egyet. – Oké.

– Oké?

Bólintottam.

Jason mintha megkönnyebbült volna. A tekintete ellágyult, és végigsimította az ujját az arcomon.

Volt abban valami nagyon gyengéd, ahogy hozzám ért, és ettől a lélegzetem is elállt. Úgy nézett rám, mintha én lennék a leggyönyörűbb nő a világon. Beteg voltam és visz-szataszító, de őt ez nem zavarta. Én voltam számára minden és ezt tudtomra is adta, minden egyes nap.

És most heteken át külön leszünk. Talán hónapokon át. És mindezt miattam csinálta. Én jelentettem számára az áldozatot. Ahogy nekem is ő.

Megfogtam a kezét és ránéztem, simogattam az ujjait borító bőrkeményedést. – Szeretem a kezedet. – Ez volt a hangszere. Ezek a tehetséges, ügyes, szerelemmel teli kezek.

– Megtarthatod őket. A tiéd – felelte.

Elmosolyodtam. – Nekem adod a kezed?

– A kezemet, a hangomat. A hátamat, hogy ne kelljen nehezeket emelned, a karomat, hogy ágyba vigyelek, ha túl sok tequilát ittál. A pénzem, az időm, a szívem. Mindenem a tiéd, Sloan.

Éreztem a szavai mögött a szeretetet. Olyan őszintén mondta, hogy belcsajdult a szívem és könnyek buggyantak elő a szemem sarkában. – Ha nem ismernélek, azt mondanám, abból élsz, hogy szerelmes dalokat írsz.

A fejét rázta. – Egyszerűen így érzek. A tiéd vagyok. Mindenestül. Azt hiszem, mindig is hozzád tartoztam. Még akkor is, amikor te valaki máshoz tartoztál. Tucker ezt nagyon jól tudta. Elég volt neki egy pillantás és meglátta benned a másik felemet és hazahozott téged.

Két órával később elbúcsúztunk egymástól a repülőtéren. És néztem, ahogy Jason próbálja elrejteni a szomorúságát.

38. fejezet

JASON

♩ BOTTOM OF THE DEEP BLUE SEA | MISSIO

Öt héttel később

Vegasban játszottam. A backstage-ben ültem egy hideg, összecsukható széken és a második Red Bullt ittam aznap este, mikor Sloan hívott. Nagy volt a zaj. A Grayscale lassan végzett a szettjével.

Öt hete nem láttam Sloant. Annyira hiányzott, hogy szó szerint belebetegedtem. Nem bírtam aludni és folyton fájt a fejem. Valószínűleg a fogamat is csikorgattam.

Ez az egész Sloan-dolog teljesen lehúzta az energiámat. Ő most boldog volt, könnyed és kipihent, én viszont teljesen szétcsúsztam. A búcsúzás óta egy roncs voltam.

– Szia, szívem. Mi újság? – szóltam bele a telefonba, miközben a halántékomat dörzsölgettem.

– Megkaptad a kekszet?

Hallottam a hangján, hogy mosolyog. Újabban folyton mosolygott. Próbáltam nem agyalni azon, mit jelenthet az, miért van, hogy ennyivel boldogabb, amikor nincs itt velem.

– Aha. Köszönöm.

– Anyukádtól kaptam a receptet – dalolta.

Felhúztam a szemöldökömet. – Igen? – Letettem az üres dobozt, és intettem Zane-nek, hogy hozzon egy újat.

– Ühüm. Most már bármikor tudok majd csinálni neked ilyet.

Halványan elmosolyodtam ezen, bár a fejem majd szétment. – Anya biztos nagyon kedvel téged. Azt a receptet senkivel nem osztotta még meg.

Sloan felnevetett. – Hát, bartereznem kellett érte. Megengedtem neki, hogy cserébe posztolja a kedvenc nyírfajdreceptjét A Vadász Felesége-blogon.

– És le lehetett fizetni, mi? – nevettem szárazon.

Anyám imádta őt. Ahogy mindenki. Apa folyton róla áradozott, amikor hazatelefonáltam. De már megbántam, hogy odaküldtem Sloant, nem pedig egy Airbnb-lakásba valami tengerparton, mert a szüleim, jó szándékkal ugyan, de túlságosan elvonták a figyelmét.

Sloan pedig még mindig nem kezdett neki a munkának.

Annyira hiányzott! Valahányszor beszélgettünk, legszívesebben megkérdeztem volna, hogy „mikor jössz már? Meddig kell még várnom rád, hogy visszajöjj?”.

A festményei hónapok alatt készültek el. Ezt jól tudtam. És nem is akartam sürgetni. Koncentrálnia kellett, és ha folyamatosan azt kérdezgettem volna, hogy mikor végez már, azzal nem segítek. Úgyhogy sosem nyaggattam. Ez volt az első számú szabályom. Kérdezősködtem róla, hogy áll a képpel, hogy úgy halad-e, ahogy tervezte. De sosem kérdeztem rá, mikor lesz vele kész.

Tegnap este pedig küldött egy képet.

Még félig sem volt kész.

Mintha darabokra tört és kigyulladt volna a szívem.

Szerintem hozzá sem kezdett addig, míg Kristen el nem ment, vagyis két hétig nem haladt vele semmit. Anya elvitte őt vásárolni antik üzletekbe meg hústombolákra. Apa kirándulni vitte és megmutatta neki a környéket. A főzéssel kapcsolatban igazam volt: Sloan folytatta a blogját. De ő meg anya együtt veszélyes párost alkottak. Képesek voltak az egész napot a konyhában tölteni, ha rajtuk múlt – márpedig pontosan ez volt a helyzet.

Normális körülmények között örültem volna annak, hogy a családom így befogadta őt. De ezek nem normális körülmények voltak. Vissza akartam kapni Sloant.

Jobban örültem volna annak, ha Sloan fest két órát és két órával hamarabb ér ide hozzám, minthogy nagyi sütijéből küldjön nekem – még akkor is, ha az volt a kedvencem.

– Akarsz valami vicceset hallani? – folytatta Sloan. – Anyukád azt mondta, legközelebb, ha ott leszel, alhatunk egy szobában. – A hangja diadalittas volt.

– Hűha, ez igen – motyogtam. A színpadon valaki basz-szusgitározott, és remegett tőle a padló. Becsuktam a szemem, mert hasogatott a fejem.

– Szerintem abban bízik, hogy teherbe ejtesz, és akkor megtartasz engem.

Felhorkantam. – Ez elég jó indok lenne szerintem is – feleltem fáradtan. – Csináljuk. Hagyd abba a gyógyszert!

Sloan nevetett. – Hű, úgy hallom, a turnétól most már hivatalosan is bekattantál.

– Tessék? – A halántékomat nyomkodtam. – Szeretnél Kristennel együtt gyereket nevelni, nem? Akkor felcsinállak.

Sloan kuncogott. Milyen romantikus. Hogy legyek terhes1? Aztán meg turnézzunk a babával? Ez őrültség.

Kikukkantottam a függönyön. – Miért lenne őrültség?

Sloan felhorkantot. – Most viccelsz?

– Miért viccelnék? – ráncoltam a homlokom.

– A terhesség nem könnyű, Jason. Nézd csak meg, te mennyire ki vagy merülve, pedig nem vagy kisbaba. Egy turnéra nem lehet ilyesmit bevállalni.

Én csak a fejemet ráztam. – Sloan, a turné nem áll meg soha. Ezt már tudjuk. De ettől még nem állhat meg az életünk.

– Jason, nem kell most gyereket vállalnunk. Megvárhatjuk, míg a körülmények változnak.

Ismét a fejemet ráztam. – Nem fognak változni. Azzal kell dolgoznunk, ami van.

– Ööö, akkor hülyüljek meg teljesen és rohanjam végig a világot terhesen? És aztán? Szoptassak a színpad mögött? Lesz majd külön bölcső az öltözőben? – Hallottam a hangján, hogy vidám.

– Igen, miért is ne?

– Te most komolyan beszélsz? – Sloan nevetett. – Láttál már valaha kisbabát? Tudod, hogy mennyire fontos nekik a napi rutin?

Osszeszorult az állkapcsom. – Sloan, én nem viccelek. Ha gyereket akarunk, akkor legyen gyerekünk.

Döbbent hallgatás a túloldalon. – Egy napot nem tudsz kivenni, Jason. – Hirtelen elillant a hangjából az öröm.

– És?

– És ha akkor teherbe esek majd, mi lesz? Egyszerre küzdök meg a reggeli rosszulléttel és a jetlaggel? Mikor járok orvoshoz? És tudnál egyáltalán foglalkozni velünk, ha így rángatnak egyik helyről a másikra? Mi lesz, ha pihennem kell majd egész nap? Mi lesz, ha útközben, egy idegen országban kezdek el vajúdni? Mi van, ha a baba beteg lesz vagy…

– Gondoskodnék arról, hogy vigyázzanak rátok – feleltem lassan. – Te is tudod.

– Magadra sem tudsz ott vigyázni. Hetek óta fáj a fejed és nem alszol. És mindketten tudjuk, én hogy viseltem a folyamatos utazást.

Próbáltam nyugodtan lélegezni. – És akkor mi lesz? Nem lesz tőlem gyereked?

– Nem ezt mondtam – felelte Sloan óvatosan. – Én csak azt mondtam, hogy most nem vállalnám be. Nem lenne észszerű.

– Sloan, ez a legtöbb, ami tőlem telik. Nem tudok változtatni ezen.

– Tudom. De ez azt jelenti, hogy reálisan kell hozzáállnod a lehetőségeidhez, a lehetőségeinkhez, míg a helyzet nem javul. Sokan félreteszik a gyerekprojektet, míg a karrierjükre koncentrálnak. Nincs ezzel semmi baj.

De igenis volt. Sem neki, sem nekem nem oké ez így, bármit is mondott Sloan, csak hogy jobban érezzem magam.

A nyitózenekar zenéje a végéhez közeledett. Mindketten hallottuk. Zane átnyújtotta a Red Bullomat és intett, hogy három perc múlva színpadon kell állnom.

Sloan hangja ellágyult. – Figyelj, most mennem kell. Beszéljünk erről később, jó? Nem kéne felhúznod magad ezen a koncert előtt.

A halántékomra nyomtam az ujjam. – Sloan…

– Hívj majd utána, Jason. Szeretlek.

És a vonal ezzel meg is szakadt.

A combomra raktam a telefont, a tenyerem pedig a szemhéjamra szorítottam.

Kinyírt teljesen ez a távolság. Totál megbomlott az agyam az egyedülléttől. Úgy éreztem, nem bírom tovább.

Már semmi nem olyan volt, mint amikor megismerkedtünk. Csak telefonon érintkeztünk, ráadásul ahogy elnéztem, nem igazán tudott haladni a munkájával, ami azt jelentette, hogy Párizsban sem fogunk találkozni. És most még ez is? Mennyi mindent kell még feladnia miattam?

Kivánszorogtam a színpadra, lenyomtam a műsort, de másra sem tudtam gondolni, csak a beszélgetésünkre.

A szett közepén tartottam egy kis szünetet és visszahívtam Sloant.

– Szia – szólt bele a telefonba.

– Tudnom kell, hogy mindent meg fogsz tenni azért, hogy közös életünk legyen – mondtam köszönés nélkül.

– Azt akarod hallani tőlem, hogy teherbe fogok esni és loholok utánad mindenhová, mint egy groupie, miközben te a rocksztárok életét éled? – kérdezett vissza. Most már ő is felhúzta magát. – Komolyan? Mi a francért kattantál most rá erre, és miért akarsz vitatkozni velem?

– Miért kattantál rá arra, hogy ez így nem fog működni? Én zenész vagyok, Sloan. Tudtad, hogy mibe mész bele.

– Igen, én tudtam és bele is mentem, hogy turnézom veled. De nem csak rólam van most szó. A kisbabánk nem ment bele abba, hogy hotelszobákban fog felnőni. A gyerekünk nem mondta azt, hogy neki az is jó, ha mindig egy buszban kell majd játszania. Ez nem fair vele szemben. Még egy kiskutyát sem vinnék magammal egy ilyen útra. Csak akkor, ha már lesz valami egyensúly az életedben.

– Kiegyensúlyozott lennék, ha itt lennél velem – válaszoltam összeszorított foggal.

– Ezért nem lehetek én a felelős, Jason. Én ezt nem csinálom, nem fogom lejjebb adni az életminőségemet csak azért, hogy te ki tudj pipálni egy tételt a listádról! – csattant fel.

– Sloan…

Zihálva lélegzett. – Jason, most mennem kell!

Erre letette.

A falhoz vágtam a telefont.

Zane-t, aki a vészkijáratnál állt, elárasztották a kis műanyagdarabkák. – Ugye tudod, hogy csak holnap tudok neked olyat szerezni? – kérdezte nyugodt hangon.

– A kkkkkurva életbe!

Végighúztam a tenyerem az arcomon, majd a dühömet a legközelebb eső halott tárgyra irányítottam és belerúgtam egy ködgépbe. – Elegem van a kibaszott ködgépből!

A zenekarom tagjai az ivókútnál ácsorogtak rám várva, és csak nézték, hogy mi van velem, tán megőrültem.

Lehet.

Letéptem magamról a fülbe helyezhető figyelőrendszert és a mosdóba viharzottam, hogy vizet locsoljak a képembe. A mosdó fölé hajoltam és próbáltam levegőhöz jutni.

És most mi lesz? Most már még nehezebb lesz velem lenni? Nem elég, hogy Sloannak éveken át, vég nélkül utánam kell loholnia betegen és kimerültén, miközben nem találkozik a barátaival, a családtagjaival és nem fest, de most még az anyaságot is elveszem tőle?

Azt akartam, hogy azt mondja, neki jó így. Hogy majd kitalálunk valamit. Túléljük, megteszünk bármit, amit kell. De nem ezt mondta.

És mi a faszért is mondta volna ezt? Ez az egész nem volt normális.

Zane utánam jött. Nem tette szóvá a dühkitörésemet, amiről az jutott eszembe, hogy talán belőle is hiányzik az ösztönös védekezési mechanizmus, vagy pedig úgy van vele, hogy a munkája természetes része, hogy dühöngő, krónikusan kimerült, seggfej rocksztárokkal van körülvéve.

Basszus, lehet, hogy tényleg így van.

– Küldenél Sloannak valami virágot? – motyogtam anélkül, hogy felnéztem volna.

– Szerintem tudod minek örülne inkább Sloan? – kérdezte Zane. – Ha nem lennél ekkora seggfej.

Felnéztem és csak pislogtam rá. Zane keresztbe tett karral állt előttem egy fehér pólóban.

– Jól vagy? – kérdezte szárazon.

– Jól – motyogtam.

– Nem úgy nézel ki. Kurva szarul nézel ki. És ha már itt tartunk, a hangod is szar.

Hunyorogva a tükörbe néztem, Zane pedig a falnak dőlt, bokánál keresztbe tette a lábát, és higgadtan folytatta: – Ma este beveszel egy altatót és nem tűrök semmi ellenkezést ezzel kapcsolatban – jelentette ki tényszerűen. – Minden este beveszel egyet, míg Sloan vissza nem jön. Nem alszol rendesen és egy seggfej lettél emiatt.

Elfordultam Zane-től, és nagyot sóhajtottam. – Bocsáss meg! Csak tudod… annyira hiányzik.

– Tudom. Te is hiányzol neki. De nem eshetsz szét. Azzal sem oldasz meg semmit, ha felbosszantod.

Semmivel nem tudom ezt megoldani.

Egy héttel korábban arról számoltam be Sloannak, hogy elfogadom azokat a szar dalokat, amiket a kiadótól kaptam és rajta lesznek a lemezemen. Kezdtem kétségbe esni. Muszáj volt valahogy közelebb kerülnöm a határidő végéhez és lovábbra is képtelen voltam bármi értelmeset írni. Sloan határozottan ellenezte, hogy elfogadjam mások írásait. Annyira felidegesítettem ezzel, hogy meg kellett ígérnem neki, hogy többé fel sem hozom ezt a témát. Azt mondta, nem akarja, hogy űrhajós macskákról énekeljek, és hogy mélységesen csalódna bennem, ha ilyen kompromisszumokba mennék bele.

És akkor mégis mit kellett volna csinálnom? Mi volt a megoldás? Úgy tűnt, akármit csinálok, Sloannak nem jó.

Erősen összeszorítottam a szemem és elszámoltam tízig. Úgy kavarogtak a fejemben Ernie szavai, akár valami beteljesülni készülő prófécia: azt mondta, vagy a hírnév, vagy Sloan, de mindkettő nem lehet az enyém. Kibaszottul nem volt ötletem, hogyan hozhatnám helyre a dolgokat. Egyszerűen nem létezett jó megoldás.

– Használhatnám a telefonod? – kérdeztem Zane-re nézve.

Eltolta magát a faltól, a zsebébe nyúlt és ideadta a készüléket. – El ne törd! – Azzal magamra hagyott.

Felhívtam Sloant.

Harmadik kicsengésre vette fel. – Zane?

– Sloan, én vagyok. Ne tedd le!

– Mit akarsz, Jason? – Aztán kitört belőle a zokogás.

Nem úgy hallottam, mintha most kezdődött volna ez a sírás. Inkább mintha folytatódott volna. A szívem ezer apró darabra tört. Úgy éreztem, én vagyok a világon a legnagyobb seggfej. A mellkasom elszorult és rá kellett, hogy szorítsam a szabad kezemet. – Bocsáss meg! – mondtam. – Bocsáss meg, Sloan! Igazad van. Nem kellene azt kérnem tőled, hogy még többet tegyél, mint amennyit teszel.

– Utálom ezt – szipogta. – Utálok veszekedni veled.

– Tudom. Sajnálom – feleltem, és gombóc kezdett nőni a torkomba. – Csak nem tudok mit kezdeni azzal, hogy azt mondod, nem lesz közös gyerekünk. Úgy érzem, máris tönkretettem az életedet… csak… csak tudni akarom, hogy minden rendben lesz-e kettőnkkel.

Legszívesebben kisétáltam volna abból a mosdóból és felszálltam volna a következő, Minnesotába tartó repülőre. Ha nem egy koncert kellős közepén lettem volna, már az utcán járok, még akkor is, ha csak egy órára láthatom, mielőtt visszarepülünk a következő járattal.

– Nem teszed tönkre az életem, Jason – szipogta. – Tudom, hogy mit akarsz tőlem hallani. Azt akarod, hogy azt mondjam: mindenünk meglesz. De tudod mit? Lehet, hogy nem így lesz. Lehet, hogy el kell fogadnunk azt, hogy az életkörülmények miatt jelenleg nem vagyunk nyitottak akármire, de ez nem baj.

Hogy? Hogy a faszba kellett volna elfogadnom azt, hogy szép lassan mindent elveszek tőle?

Összeszorítottam a szemem és kényszerítettem magam arra, hogy kimondjam azt, amin már jó ideje gondolkodtam, azt, ami lankadatlanul nyugtalanított engem, attól fogva, hogy először feltűnt nekem, Sloan mennyire rosszul viseli az útonlevést. – Sloan… végiggondoltad már, hogy jót tesz-e neked egyáltalán az, ha együtt maradunk?

Túl hosszú ideig hallgatott. – Miért kérdezel tőlem ilyet?

– Mert nem vagy jól.

Hallottam, hogy nagyot nyel, de nem szólalt meg. – Jason, nem akarom, hogy ilyeneket mondj – válaszolt végül. – Soha. Nem fogunk szakítani. Hogy jut egyáltalán eszedbe?

A tenyerembe temettem a homlokomat. – Te gyereket akarsz.

– És majd lesz is gyerekünk. Amikor majd több állandóságot tudunk biztosítani számára.

Megráztam a fejem. – Mikor? Tíz év múlva?

– Akkor még csak harminchat leszek – felelte. – Nem mondanám, hogy idős hölgyike. Nem mindig azt kapjuk az élettől, amit tervezünk, Jason. Ha az ember kapcsolatban él, kompromisszumokat kell kötnie.

Némán ráncoltam a homlokomat. Ebben a kapcsolatban csak ő hozott kompromisszumokat.

Elhallgattunk. A közönség a nevemet kántálta. Kezdtek idegesek lenni, vissza kellett mennem a színpadra.

Basszák meg, hát várjanak.

– Miért Zane telefonjáról hívsz? – kérdezte.

– Mert eltörtem a sajátomat – válaszoltam, de nem akartam részletezni.

Sóhajtott. – Jason, szeretlek. Téged választottalak. És tudom, hogy bűntudatot érzel amiatt, ami van, de erre semmi szükség.

A fejemet ráztam, bár ő ezt nem látta. – Azt akarom, hogy legyen életed.

– Van életem. Veled. – Sloan halkan felnevetett. – Amúgy meg tudhatnád, hogy az első számú ellenérv az ellen, hogy most vállaljunk gyereket, az, hogy nem vagyunk házasok. Amíg nem csinálsz belőlem tisztességes nőt, nem is vagyok hajlandó alkudozni veled.

Hallottam a hangjában a mosolyt. Próbált felvidítani. Egy kis fényt hozni közénk.

Semmi vicces nem volt ebben.

Megvettem a gyűrűt, de nem kértem meg a kezét.

Nem akartam, hogy úgy járjon, mint én: csapdába kerüljön egy hosszú távú szerződés miatt, amit később még megbánhat.

39. fejezet

SLOAN

♩ FUL STOP | RADIOHEAD

Abban a percben, hogy letettem a telefont, a szobámba indultam, hogy összepakoljak és lelépjek. Fogtam Tuckert, elbúcsúztam Patríciától és megkértem Pault, hogy vigyen ki a duluthi repülőtérre, hogy elérjem a következő Vegasba tartó gépet. Jasonnek nem szóltam az érkezésemről. Annyira bánatos volt, meg akartam lepni. Mielőtt letettük, jó éjt kívántam neki, és úgy tudta, hogy majd másnap reggel beszélünk.

Az elmúlt öt hét egy tortúra volt. Nagyszerű, hogy találkoztunk Kristennel és imádtam együtt főzni Jason anyjával. Kialudtam magam, felépültem – de ez mégsem volt semmi ahhoz képest, mint amikor vele vagyok. Semmi.

Tudtam, hogy kell még egy hónap, mire befejezem a képet, de képtelen lettem volna kibírni egy újabb hónapot Jason nélkül. Már a veszekedésünk előtt is eldöntöttem, hogy visszamegyek és turnézom vele tovább, de ez most megerősített az elhatározásomban.

Megijesztett, amiket mondott.

Tudtam, hogy a távolság megviseli őt. Ezért akartam mindig vidám lenni a telefonban, hogy lássa, nem volt értelmetlen az áldozat hozatala. Most azonban már bántam: talán meg kellett volna mutatnom neki, hogy mennyire szörnyen érzem magam nélküle. Most őszintén, azokra a dolgokra sem tudtam koncentrálni, amik miatt odamentem a szüleihez. A napjaim nagy része abból állt, hogy megpróbáltam elterelni a figyelmem a tényről, mennyire nem tudok ráhangolódni a festésre.

Egyszerűen nem működtünk, ha nem voltunk együtt. A mostani különválásunk bebizonyította ezt. Mindketten szenvedtünk. Vissza kellett mennem. A karjában akartam aludni aznap éjjel és attól kezdve minden éjszaka.

Minden egyes lépéssel, amit felé tettem – leszálltam a repülőről, beültem egy Uberbe, elindultam a szálloda felé úgy éreztem, egyre inkább elemelkedem a földtől, mintha hazaérkeznék.

Az utazás volt az otthonunk.

Csodálkoztam, hogy így érzek azok után, mennyire megviselt korábban az utazás – de ez volt az igazság. Ott volt az otthonom, ahol Jason volt, és ennek a tudata hatalmas energiával töltött fel. Mostantól minden más lesz. Nagyon más.

Sokszor a gondolataim gyötörtek halálra a turné alatt, nem pedig a fizikai körülmények. Csak azon pörögtem, mikor lesz már ennek vége, mennyi van még hátra ahelyett, hogy értékeltem volna minden egyes percet, amit Jasonnel tölthetek. És most, hogy láttam, milyen tőle távol lenni, az agyam teljes, száznyolcvan fokos fordulatot vett.

Meg tudom csinálni. Menni fog, a szart is kiverem ebből.

Megtanulok majd a buszon aludni. Ez volt a legelső helyen a listámon. Kitalálom, hogyan ehetek egészségesebben. Eljárok Jasonnel a konditerembe és én is edzek. Szerzek egy elektromos főzőedényt, hogy minden este normális vacsorát ehessünk. A buszban amúgy is van konyha. Miért ne?

És miért ne festhetnék nappal, ha éjszaka buszozunk? Olyankor úgyis le szoktunk parkolni valahová, és amíg Jason mondjuk hangpróbán van, addig én festhetek. Oda kell majd figyelnem, biztonságos helyre kell raknom a vásznat, ha utazunk, de nem lehetetlenség ezt kivitelezni. Nem kell mindenről lemondanom Jason karrierje miatt, megtalálhatom önmagam mellette is. Újra feltalálom majd magam. És kinyílok.

Teljesen el lesz ájulva az új énemtől.

Sőt, ennél vadabb dolog is eszembe jutott. Talán még gyereket is vállalhatnánk. Ha a buszt felszereljük megfelelő ágyakkal, eszközökkel és kapok segítséget, miért ne? Bármire képesek vagyunk együtt.

Úgy döntöttem, nomád életmódra váltok magamban. Talán beválik mindkettőnknek és ezek lesznek életünk legjobb évei. Visszaszerzem önmagam, közben támogatom Jasont és megtanulom szeretni ezt. Úgyis csak akkor lehetek boldog, ha őt boldoggá tehetem – és tudtam, hogy Jason ugyanígy érez velem kapcsolatban. Őt ez zavarta legjobban a dologban. Azt hitte, elrabolta az életemet. Pedig nekem ő volt az életem – és miénk lehetett az egész világ.

Jason szobája előtt álltam Tuckerrel, csak úgy ragyogtam, és alig vártam, hogy elmeséljem neki a terveimet, hogy újrakezdjük és ezúttal mindent jól csináljunk. Kopogtam – na jó, inkább dörömböltem az ajtaján.

Mikor az ajtó kinyílt, az egész világom darabjaira hullott.

Lola állt ott az ajtóban.

Lefagytam. Nem kaptam levegőt. A szememnek hozzá kellett szoknia a látványhoz, mint amikor valaki felkapcsolja a villanyt egy sötét szobában.

Csak egy bugyi volt rajta meg egy fehér Jaxon Waters póló. Mögötte teljes sötétség. Úgy tűnt, most ébredt fel.

– Igen? – kérdezte álmosan.

Csak bámultam rá. Nem hittem a szememnek. Egyszerűen nem hittem. Valószínűleg félnem kellett volna. Ez a nő zaklatott engem, ripityára törte a kocsimat, de a sokkhatás túl erős volt, elnyomta a félelmemet.

Mi a francot keres ez a nő itt?

Kinyitottam a szám, de aztán be is csuktam – mint egy partra vetett hal, úgy tátogtam.

Talán rossz szobába kopogtam be? Talán Lola is Vegas-ban volt valamiért, és berakták őt is a turnéba, csak Jason még nem szólt nekem róla, mert őt sem értesítették, és valahogy felcserélték a szobáikat és…?

A tény, hogy alig tizenkét órája még kekszet küldtem ebbe a szobába, ott villogott a lelki szemeim előtt.

Nyeltem egy nagyot. – Jason… itt van?

Lola álmosan a háta mögé nézett. – Alszik – motyogta, visszafordulva hozzám.

Mintha minden szusz kiszorult volna belőlem.

Ezt nem értettem. Lola mégis miért van itt? Mindent megtettünk, hogy Jason megszabadulhasson tőle. Utáltuk őt. Jason nem is akart a közelében lenni, most meg itt van a szobájában?

Tucker halkan morgott mellettem, Lola pedig a hangot hallva lepillantott. – Ő jöhet – mormolta, és ügyetlenül a póráz felé nyúlt.

Részeg volt.

Ösztönösem elrántottam a kutyát. – Nem.

A nőre bámultam, aki ott állt közöttem meg a férfi között, akit szerettem.

Élőben alacsonyabb volt, mint képzeltem. És csinosabb.

Hullámos vörös haja majdnem a köldökéig ért. Éles zöld szemek, hosszú műszempillával és tökéletes, felfelé ívelő tusvonallal.

Az ajkán nem volt rúzs.

Gombóc kezdett nőni a torkomban. – Mit csinálsz te itt? – Remegett a hangom.

Lola unottan rám nézett és az ajtófélfának támaszkodott. – Mit akarsz?

Elsápadtam.

Hogy én mit akarok? Én ide tartozom. Hevesen hullámzott a mellkasom.

Minden rossz dolog mögött, ami az életünkben történt, ez a nő állt. Miatta kellett törölnöm magam az összes közösségi oldalról és megváltoztatni a számomat, amit azóta használtam, hogy összejöttem Brandonnel. Miatta kellett a rögösebb úton járnunk, hogy ne találkozzunk össze vele. Miatta nem lehetett Jasonnek szabadnapja.

És most itt állt a pasim szobájában gyakorlatilag félmeztelenül.

Úgy elöntött a méreg, hogy felbátorodtam tőle. Arrébb löktem Lolát és bementem a szobába.

Ő fáradtan felnevetett, amikor a falnak ütközött, mint a lassított felvételen, olyan szórakoztató lett volna számára ez a jelenet.

Jason ott volt.

Azt hiszem, el sem hittem volna, ha nem a saját szememmel látom. De Jason tényleg ott volt. Csak egy alsógatyát viselt és a takarón heverve aludt.

Csak álltam ott döbbenten egy ideig, aztán az ágyhoz léptem, és megragadtam Jason vállát. – Kelj fel! – ráztam meg. – Jason, kelj fel!

A párnájába morgott.

Tucker az ágyra ugrott és nyalni kezdte Jason arcát. Ő meg sem moccant.

Körbenéztem, a számat tátva, könnyes szemmel. Az éjjeliszekrényen egy üveg whisky állt. Meg két pohár.

Valószínűleg hülyére itta magát, gondoltam undorodva. Máskülönben felébredne.

Ez történhetett? Dühös lett miattam, úgyhogy kiütötte magát és lefeküdt Lolával?

Mintha képen töröltek volna. Hogy történhetett ez? Hogy? Ennek semmi értelme nincs!

– Most jobb lenne, ha elmennél – szólalt meg Lola a hátam mögött.

Nem kellett több ösztökélés. Eleget láttam.

Megfordultam és leléptem anélkül, hogy ránéztem volna. Lola becsukta az ajtót utánunk, Tucker azonban vissza akart menni a szobába, úgyhogy egészen a liftig rángatnom kellett, miközben lihegve húztam magam után a bőröndömet is.

Átvágtam a füstös kaszinón és bizonytalanul elindultam abba az irányba, amerről az Uber hozott, a repülőtér felé. Mikor már éreztem, hogy a tüdőm nem bírja tovább, megálltam a járdán egy bezárt kávézó előtt és leültem az egyik kinti asztalhoz. Mindenkit letiltottam. Zane-t, Jessát, Ernie-t – és Jasont. Nem akartam, hogy bármelyikük is felhívjon magyarázkodva és megpróbálják beadni azt, hogy amit láttam, az nem úgy van – vagy bármi mást. Eleget tudtam.

Aztán felhívtam Kristent, és zokogva elmeséltem neki a történteket.

Azt mondta, menjek el és maradjak ott nála. Meg hogy Josh meg fogja gyilkolni Jasont. Megkért, hogy ne ücsörögjek Vegas utcáin hajnali egykor, álljak fel és gondoljak arra, hogy túl jó vagyok Jasonnek és jobbat érdemiek.

Nem akartam jobbat. Én őt akartam.

Egyedül voltam, szállás nélkül és teljesen kétségbeesett. És most ismét megjelentek a hullámok, maguk alá temettek és teljesen elleptek.

40. fejezet

JASON

♩ ABOUT TODAY | THE NATIONAL

Mintha kómából ébredtem volna. Lassan tért vissza a tudatom, fokozatosan.

Valószínűleg nem kellett volna whiskyt innom az altatóra, de már volt bennem amúgy is egy pohárral, amikor Zane megjelent a gyógyszerrel. Kellett valami pia a három Red Bull és a Sloannal való beszélgetés után, és őszintén szólva meg is feledkeztem arról, hogy beszéltünk a rohadt altatóról.

Az éjjeliszekrényemen álló két pohárra néztem. Az egyikben nem whiskyt tartottam, hanem vizet, amit most le is húztam. Aztán szédelegve a szállodai telefonhoz vánszorogtam és tárcsáztam Sloan számát, elfordulva az ablaktól, mert a függönyök szélén átütő napfény is túl sok volt most.

Egyenesen a hangpostája jelentkezett.

Anyám, ez az Ambien nagyon durva cucc volt. Úgy kiütött, hogy még betakarózni se volt időm. Nem is emlékeztem arra, mikor vetkőztem le. Basszus, azt sem tudtam felidézni, hogyan kerültem ágyba.

A vezeték nélküli szállodai telefon megcsörrenl a /se bemben. Megdörzsöltem a szemem és felvettem. Mi/.u?

– Beszéltél Sloannal? – Zane volt az.

A szakállamat vakartam. – Ma még nem. Miért?

– Megyek felfelé hozzád, nyiss ajtót. Sloan itt járt éjszaka és Lolát a szobádban találta.

Felültem és kihúztam magam. – Mi van?!

– Nem túl jó hír. Egy másodperc és ott vagyok.

Kiugrottam az ágyból és felkaptam a nadrágom.

Zane kopogott, én pedig rohantam ajtót nyitni. Berontott és már hadarta is. – Épp reggeliztem odalenn és Courtney mondta. Lola eljött tegnap este. Jessa szobájában volt, aztán Sloan bekopogott hozzád. Biztosan nyitva hagytad a két szoba közötti átjárót, mert Lola átment hozzád és ajtót nyitott.

Zane megnézte a két szoba közötti ajtót, ami valóban résnyire volt nyitva.

Basszus, tegnap este bármit képes lettem volna megtenni úgy, hogy nem is emlékezem rá. Teljesen beálltam az altatótól meg a whiskytől.

A telefon után nyúltam és ismét hívtam Sloant, de megintcsak a hangpostája jelentkezett. A postaládája pedig megtelt.

Elindultam a szomszédos szoba felé, bekopogtam Jessa ajtaján. – Jessa! Nyisd ki!

Félig még aludt, amikor kinyitotta. Láttam, hogy az ágyon, mögötte, ott fekszik Lola kidőlve. Semmi nem volt rajta, csak egy bugyi meg egy Jaxon póló, amit a koncertjeimen árultunk. Jézusom, Sloan tényleg erre ért ide?

– Tegnap este beengedted a kibaszott szobámba Lolát? – kérdeztem.

Jessa oldalra simította a pink haját, és nagyot ásított. – Aha. Valami őrült kis kurva itt csapkodta az ajtódat hajnali egykor.

– Az az őrült kis kurva Sloan volt. Hogy a faszba képzelted?!

Jessa szeme kikerekedett. – Slo… Jézusom, basszus. Haver, olyan hangosan dörömbölt! Azt hittük, vészhelyzet van. Lola próbált felébreszteni téged, de ki voltál ütve. Az ágyadat rugdosta, meg minden.

Nem hagytam, hogy befejezze. Rábasztam az ajtót.

– A picsába! – Fel-alá járkáltam. – Meg kell találnom Sloant. Összevesztünk, nem szépen váltunk el.

Zane higgadt volt. – Van ötleted, hová mehetett? Vannak családtagjai Vegasban? Vagy barátai?

– Nem tudom. Nem hiszem. – A pánik úgy terült szét bennem, mintha legyek leptek volna el.

Átrohantam a szobán, felbuktam a cipőmben, felvettem egy inget meg zoknit és a fülemhez szorítottam a telefont a vállammal, de hiába hívogattam Sloan hangpostáját. Valószínűleg teljesen kiborult. Basszus, ha én ilyet látnék, én is kikészülnék teljesen.

– Oké – szólalt meg Zane. – Végig fogjuk hívni a szállodákat. Megkérdezem Courtney-t, ki tud-e menni a repülőtérre, hogy ott keresse. Te pedig maradj itt, mert lehet, hogy Sloan visszajön.

Ha a városban volt, kizárt, hogy megtaláljuk, tépelőd-tem. Ez Vegas volt: szó szerint több ezer szállodával. Talán szerzett egy kocsit és visszament Kaliforniába. Lehet, hogy Kristennél van, de nem volt meg sem Kristen, sem Josh száma, mivel a kibaszott telefonomat szanaszét törtem.

Csörgött a telefonom, azonnal felvettem. Ernie hívott.

– Te tegnap tényleg szétrúgtál egy ködgépet, ami most már nem is működik? Mi lesz a következő? Szétvered a hotelszobát?

– Ernie, nem találom Sloant. – Ledobtam magam egy székbe, a szememre szorítottam a tenyerem és próbáltam levegőhöz jutni. Eszembe sem jutott, hogy Ernie-t is felhívjam, gondoltam, úgysem tud tenni semmit, de felajánlotta, hogy kideríti Kristen címét, átmegy hozzá és megnézi, ott van-e Sloan.

Legalább úgy éreztem, hogy történik valami. Mivel nem működött a telefonom, nem tudtam, hogy Sloan írt-e nekem SMS-t, hagyott-e hangpostaüzenetet vagy bármi.

Féltem elmenni a szobából, mert bárki nyomra akadhatott, úgyhogy csak járkáltam fel-alá, akár egy ketrecbe zárt tigris, és Sloant hívogattam abban a reményben, hogy az egyik hívás egyenesen a hangpostájára megy majd.

Remegtem a szorongástól. Szinte elviselhetetlen érzés gyötört, kínzott a klausztrofóbia a négy fal között.

Nem volt se lakása, se munkája. Nyom nélkül eltűnhet és soha nem találom meg.

Két óta telt el és továbbra is semmi.

Az íróasztalnál ültem és vártam, mikor valaki kopogott a szomszédos szobába nyíló ajtón. Jessa nézett rám nagyra nyílt szemmel. – Jason, Lola a fürdőszobába zárkózott és nem akar kijönni.

Ránéztem. – Most baszakszol velem? Szerinted érdekel engem egy kicsit is, mi a kurva élet van vele? – Felálltam, hogy rácsukjam az ajtót.

Jessa nem hagyta magát, a kilincsbe kapaszkodott. – Jason, tudom, hogy dühös vagy, de tényleg velem kell jönnöd. Nagy baj van. Gyere már!

– Nem. – Az ajtót toltam.

Jessa nekiveselkedett még jobban. – Jason!

Feladtam, beengedtem Jessát, és dühösen széttártam a két karom. Jessa a szobában tántorgott.

Annyira nem tudott érdekelni. Sem türelmem, sem energiám nem volt ahhoz, hogy azon agyaljak, mit jelent egyáltalán, hogy Lola megjelent itt. Ő is velem turnézott volna mostantól? Így akarták tudtomra adni? Úgy, hogy az ölembe lökik és vigyázzak rá anélkül, hogy legalább rám csörögtek volna, hogy mi a faszom van?

Leszartam az egészet. Csak Sloan érdekelt. Semmi és senki más nem volt már bennem, csak ő. – Keress valaki mást, aki foglalkozik vele! – vetettem oda Jessának, és fáradtan visszarogytam a székbe. – Nekem ez most nem megy.

Idegesen ugrált körülöttem. – Jason, ne már, ne legyél ekkora fasz! Tegnap volt a menedzsere a bíróságon. Teljesen kivan.

A szemöldökömet dörzsöltem. – Mi a faszért volt a bíróságon?

Jessa türelmetlenül pufogott. – Tele voltak vele a lapok. A fickó lenyúlta Lola összes pénzét. Tegnap utasították, hogy utalja vissza neki, de a pénz már elment. A csávónak szerencsejátékfüggősége van, vagy valami ilyesmi. Soha nem fogja visszakapni a pénzét. Teljesen tönkrement, csődöt jelentett és kibaszottul kivan. Csak húsz percre hagytam magára és mire visszaértem, bezárkózott a fürdőszobába. És nézd! – A szobája felé szökkent, és mikor egy másodperc múlva visszatért, a marka tele volt hosszú vörös hajtinccsel. – Levágta a haját. Mármint, az összeset.

A homlokomat ráncoltam. – Hogy írjanak róla a lapok. Elég röhejes.

Jessa csúnyán nézett rám és a tévéállványra hajította a hajszálakat. – Neked mi a franc bajod van?

Ránéztem. – Hogy mi bajom van? Nem is tudom… lássuk csak… Lola írt rólam egy kibaszott dalt, aztán megrendezte, hogy paparazzifotók készüljenek rólam, megmarkolta a faszomat a vörös szőnyegen, aztán hónapokig zaklatott, most meg ezt csinálta Sloannal. Száz meg száz alkalommal próbálta tönkretenni az életemet. Elmehet a kurva anyjába.

Jessa méltatlankodva felhorkantott. – Igen, írt egy dalt, amiről sosem állította azt, hogy rólad szól. És mi van, te nem írsz a mindennapjaidról? Nem láttam, hogy nagyon rinyáltál volna, amikor trendingekéi a Twitteren a vörös szőnyeges képek miatt. A világ összes nője tőle tudta meg a nevedet. Lola csak segíteni akart neked.

Keserűen felnevettem. – Akkor meg kellene köszönnöm neki, hogy a faszomat fogdosta?

Jessa a fejét rázta. – Jason, Lola nagyon bír téged. Hogy elbaszott módon mutatta-e ki? Ja, igen. Segítségre van szüksége. Rosszabbodott az állapota, lejött a gyógyszereiről és senki nem akar segíteni neki rajtam kívül. Az a seggfej, akinek az lett volna a dolga, hogy segítsen neki, átbaszta és megtett minden tőle telhetőt, hogy ilyen állapotba hozza, mert neki így könnyebb volt. Lolának most nincs egy fityingje sem, a kiadója pillanatokra van attól, hogy kirúgja, és te is kipicsáztad őt a turnédról. Azért jött ide, hogy megkérjen téged, gondold meg magad. Nem akart bosszantani téged.

Szabályosan vicsorogtam. – Ha azt hiszi, hogy azok után, amit Sloannal tett az elindulás előtt, visszafogadom őt a turnéra, akkor… – Felmordultam. – Soha.

– Mi van? – Jessa döbbenten nézett rám. – Ő nem csinált semmit Sloannal.

– A nagy faszt nem. Betörte a kocsija ablakát, kilyukasztotta a gumiját, rávett egy csomó embert, hogy zaklassák őt telefonon…

Jessa nevetett. Annyira szokatlan volt, hogy meglepett vele. Csilingelt a hangja, láthatóan nagyon jól szórakozott.

– Mi van? – förmedtem rá idegesen.

– Ne legyél már így elszállva magadtól! Lolát nem érdekli a barátnőd. Komolyan. Ők voltak azok.

A fejemet ráztam dühösen. – Kik?

Jessa széttárta a karját. – Ők. Ez. Ez az egész gépezet. Ezek az emberek. Állandóan ez van. Rászállnak a barátnőkre. Vagy barátokra. Mindegy, akid van.

– Mi a faszról beszélsz?

Jessa úgy forgatta a szemét, mintha komplett idióta lennék. – Miért akarnák, hogy Sloannal legyél? Szerinted hogy tudnál azzal lemezeket eladni? – Oldalra biccentette a fejét. – Egyszer, Lola második turnéján, amikor az előzenekarában játszottam, Lola teljesen belezúgott a háttértáncosába, Matthew-ba. Nem tetszett nekik. Azt akarták, hogy valaki mással jöjjön össze, olyannal, aki előrelendíti a karrierjét. Lil Wayne-nel, vagy ilyesmi. Először felajánlottak Matthew-nak egy jobb állást. Nem fogadta cl, úgyhogy megfenyegették. És mikor az sem vált be? Akkor „véletlenül” – Jessa az ujjaival idézőjelet mutatótl megsé rült a srác térde egy utcai rablás során Moszkvában. Azóta nem táncol. És Lola nem is látta őt azóta. Ezt csinálják. Nem akarják, hogy a felfutó sztárjaik olyanokkal randizzanak, akikkel nem lehet eladni semmit. Te meg Lola? – Jessa közelebb hajolt. – Gondolj csak bele! Mindenki kíváncsi lenne a sztoritokra. Kurva sok ingyenes sajtómegjelenés.

Jessára bámultam. – Nem. – A fejemet ráztam. – Nem tennének ilyet.

Ő csak vigyorgott. – Ó, de még mennyire, hogy igen! Ebben a szakmában nagyon sok a gyanús alak. El sem tudod képzelni, milyen furcsák. Kezdettől fogva ismerem Lolát. El nem tudod képzelni, mi mindennek tették már ki. – Jessa számolt az ujjain. – Koplaltatták tizenhat évesen, míg étkezési zavarai nem lettek. Kiszivárogtatták egy szexvideóját a sajtónak. Addig piszkálták, amíg el nem vállalta a plasztikai műtéteket. Folyton rohadék ügynököket és menedzsereket raktak mellé, hogy irányítani tudják. Még a saját sajtosát is rávették arra, hogy hívja rá a fotósokat. És te azt hiszed, nem lennének képesek tönkrevágni egy kocsit?

Hosszú pillanatig néztem farkasszemet Jessával.

– Nem tudtam erről. Különben beszéltem volna veled már hónapokkal korábban. – Jessa a fejét ingatta. – Tudnod kell, hogy amíg a közönség nem vágyik jobban arra, hogy te meg Sloan együtt legyetek, mint hogy más sztárokkal lássanak téged randizni, addig Sloan csak célpont lesz számukra. Túl sok pénzt jelentesz most már nekik. Őszintén szólva, én szakítanék vele. Csak mondom. De nem akarom ezzel bántani Sloant.

Csak bámultam rá, majd a másik szoba felé pillantottam, ahol Lola elbarikádozta magát a fürdőszobában.

Tényleg igaz lehet?

És akkor eszembe jutott valami. Úgy kattant az agyamban, mint az óra ütője éjfélkor. Valami fájdalmasan nyilvánvaló dolog, nem is tudom, hogyhogy nem gondoltam erre már az elején.

A paparazzók folyton Lola nyomában voltak. Nulla-hu-szonnégyben. Hogy tudott volna szétverni egy kocsit fényes nappal anélkül, hogy képek készültek volna róla, amelyek aztán a TMZ oldalán kötnek ki?

Lola képes volt részegen jeleneteket rendezni, ahogy minden bizonnyal a közúti rongálás is ment neki. Ebben kurvára biztos voltam. De nem tudott ennyire szervezetten működni. Lola impulzív volt. Gondtalan és hanyag. Nem hinném, hogy tudja, hogyan kell több tucat kamu telefonszámon keresztül zaklatni Sloant névtelenül, pláne a jelenlegi helyzetében.

És volt más is…

Aznap éjszaka a lakókocsiban.

Tudtam, hogy a kiadóm adta meg Lolának a kapukódot. És én egész idő alatt azt hittem, hogy ő akart odajönni hozzám. Hogy ő szervezte az egész jelenetet a paparazzókkal együtt, vagy legalábbis az volt a célja, hogy zaklasson. Most azonban eszembe jutott valami.

Lola akkor azt mondta, én kértem, hogy jöjjön. Hogy én csettintettem, ő pedig jött is. Akkor bele sem gondoltam ebbe, olyan kibaszottul ideges voltam. De most…

Hazudtak neki.

Ők küldték hozzám.

A szám kiszáradt.

– A saját kibaszott kiadóm – suttogtam.

Nem Lola volt az. Sosem ő volt.

Forogni kezdett velem a szoba. A magánéletemre törtek. Eladhatóvá akartak tenni – és Sloan nem illett a történetbe. Veszélynek tettem ki őt. Veszélynek tettem ki, mert a kibaszott ördöggel paktáltam le.

Lola pedig…

Tizenhat éves kora óta ebben a ringlispíl csapdában rostokolt. Kihasználták, manipulálták és senki nem vigyázott rá közben. Mellette nem volt ott egy Ernie, vagy egy Zane. Kikészült, és senki nem segített rajta.

Nem ő volt az ellenség. Őt valószínűleg tényleg nem érdekeltem. Lola csak egy báb volt.

Pont. Ahogy. Én.

Felálltam és elrohantam Jessa mellett a szomszédos fürdőszoba felé. – Lola? – Megpróbáltam benyitni. – Lola, engedj be!

Semmi.

Az ajtót vertem. – Lola, tudnom kell, hogy jól vagy-e. Ha nem nyitod ki az ajtót, be fogom törni.

Néma csend.

Jessára néztem. Az ajkát harapdálva állt mellettem.

– Menj hátrébb! – Hátráltam, és a váltammal az ajtónak vetettem magam. Négy erős ütés kellett, mire végre elengedett a zár és az ajtó a fürdőszoba felé csapódott.

A gyomrom összeugrott.

Lola a vécé mellett ült, az állát a két térdén pihentetve. Mellette, a fehér csempén egy véres olló hevert. A haját szanaszét nyirbálta, kilátszott a fejbőre. A bal karján vér-cseppek áztatták át a fehér felsője ujját. Jessa a barátnőjéhez sietett és közben a padlón lévő tucatnyi apró vodkásüveget borított fel csörömpölve. Lola elé térdelt. – Hé! – szólalt meg lágyan.

Lola puffadt szeme egyenesen előre meredt, az arcán a fekete szemfesték szétkenődött és összefolyt az álla alatt.

Hagyta, hogy megfogjam a csuklóját és óvatosan felhúzzam a ruhája ujját. A karján egy sor vékony, két-három centi hosszú vágás sorakozott. Épp csak a felszínt érték és máris beforrtak.

Jessára néztem. – Jól van.

A szeme nagyra kerekedett. – Jason, én nem bírom a vért.

– Rendben. Majd én gondját viselem. Hozz neki egy kávét meg egy üveg vizet.

Jessa bólintott, és el is tűnt.

Visszafordultam Lolához. – Feltakarítom ezt, oké? – mondtam gyengéden. – Vegyük ezt le rólad!

Tétova, zöld tekintete megakadt rajtam, mintha most vett volna csak észre engem.

Hagyta, hogy levegyem róla a kapucnis pulcsit, akár egy fáradt gyerekről, akinek le kell vetkőznie alvás előtt. Alatta csak egy ujjatlan felsőt viselt, úgyhogy levettem a flanelingemet és a vállára vetettem. Aztán fogtam egy meleg konyharuhát és lemostam vele a sebeit, miközben ő kábultan ült velem szemben.

A kérdéseimre nem válaszolt, úgyhogy csöndben dolgoztam. Pár perc múlva szólalt csak meg. – Nincs semmim – mondta csöndesen.

A kezem megállt és ránéztem. Üres tekintettel bámult maga elé. – Nincs semmim, amit felmutathatnék. Még otthonom sincs.

A kurva életbe. A helyzet tényleg olyan durva volt, ahogy Jessa mondta.

El sem tudom képzelni, mit csinálnék, ha ennyi év munkája után a végén üres maradna a kezem és még pénzem sem lenne, hogy vigasztaljon.

Nem csoda, hogy Lola annyira be akart kerülni a turnémba.

A turnékból jött be sok pénz. És Ernie-nek igaza volt, Lola képtelen lett volna egyedül lenyomni egyet. Basszus, még én is alig voltam rá képes, pedig én elég összeszedett vagyok. Az ő állapotában elképzelhetetlennek tartottam, hogy a kiadója hajlandó lenne anyagi befektetést nyújtani neki egy turnéhoz. De hogy rám csatlakozzon1? Az könnyű volt. Három duett egy szett alatt és részéről ennyi. És még ha le is kopott volna idővel, a show folytatódhatott volna tovább.

Ez lett volna a tökéletes megoldás a problémájára. Jobban mondva, ez volt valószínűleg az egyetlen megoldás. Mi más választása lehetett volna? Nem tehette meg azt sem, hogy csöndesen visszahúzódik az ismeretlenség homályába, és valamilyen más munkába fog. Ő volt Lola kibaszott Simone.

– Ettél ma valamit? – kérdeztem.

Lola a fejét ingatta.

– Oké – válaszoltam. – Gyere, feküdj le az ágyba! Rendelünk valami ebédet, jó?

Lola az arcomat fürkészte azzal a szilánkos mintájú zöld szemével, én pedig alig ismertem rá – olyan volt, akár egy kivert kutya, aki minden mozdulattól megriad.

Felálltam és kinyújtottam neki a kezemet. – Mehetünk?

A kinyitott tenyeremre nézett, a kis fehér zászlómra, és megremegett az álla. Aztán összehúzta magát, a térdére hajtotta a fejét és sírni kezdett.

Leültem mellé és átkaroltam a vállát. – Hé, minden rendben lesz – suttogtam. – Elkezdheted elölről. Egy új kezdet.

Vigasztalhatatlanul zokogott, ahogy ott ültem vele a hideg kövön és tartottam a vállát.

Jessa megjött a kávéval meg a vízzel és Lola mellé kuporodott, míg ő teljesen meg nem nyugodott.

– Lola, nézz rám! – Megvártam, hogy rám emelje az üveges tekintetét. – Megteszek akármit, amivel segíteni tudok neked. Értesz engem? Ha rehabra kell menned, hajlandó vagy bemenni?

Egy hosszú ideig semmit nem reagált, majd a padlót bámulva bólintott egyet. Aztán pislogva rám emelte könnytől nedves szemét. – Ne áruld el nekik, hol vagyok. Ide fogják küldeni a kamerákat. Magaddal viszel? – Olyan gyerekes volt a kérdése, hogy a szívem elszorult tőle.

– Persze hogy magammal viszlek. És nem engedem nekik, hogy megtudják, hol vagy. Ígérem.

Rendeltem neki egy szendvicset, ott ültem vele, míg meg nem ette. Jessa közben felhívott egy magán-elvonóközpontot, amit korábban ő ajánlott.

Sloanról továbbra sem tudtam semmit, Courtney üres kézzel tért vissza. Sloan nem volt ott a repülőtéren és továbbra sem lehetett elérni a hangpostáját.

Fogtam a hajnyírómat és letoltam Lola maradék haját. Aztán átadtam őt Jessának meg Courtney-nak, hogy mosdassák meg, mielőtt elindulunk a rehabra, és visszamentem a szobámba.

Mikor leültem az ágyamra, valaki kopogott. Rohanva feltéptem az ajtót, anélkül, hogy a kémlelőn megnéztem volna, ki az.

Sloan állt a folyosón Tuckerrel.

A karom közé rántottam és egy szó nélkül behúztam a szobába. Abban a pillanatban, hogy megkaptam őt, ismét teljessé váltam.

– Ne haragudj! – mondta sírva. – Annyira dühös voltam, nem tudtam, mit csináljak és aztán végiggondoltam és rájöttem, hogy sosem lennél képes megcsalni engem…

A hajába túrtam és a mellkasomra húztam a fejét. Úgy éreztem, mintha épp átszakítottam volna a célszalagot. Tucker a lábamnál ugrált, miközben nyöszörgőit és nyüszített. A homlokom Sloan homlokához szorítottam, és közben a szemébe néztem. – Sloan…

– Elindultam kocsival Kristenhez, de félúton visszafordultam, mert tudtam, hogy meg tudod magyarázni. Sajnálom, Jason, bíznom kellett volna benned.

– Nem fejezted be a festményedet – suttogtam.

A fejét rázta. – Nem is fogom. Veled maradok.

Valahányszor beszívtam Sloan illatát, hosszasan benntartottam a levegőt. Aztán eltoltam magamtól, hogy megnézzem magamnak. Az orra kivörösödött, a szeme duzzadt volt a sok sírástól. A leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam. A nő, akit feleségül kellett volna vennem, de sosem volt rá alkalmam, mert a munkám miatt egy romantikus esténk, egy meghitt pillanatunk sem akadt, sőt semmilyen értékelhető közös életünk. Ő volt a lelki társam.

Akit el kellett engednem.

Az összes erőmre szükségem lesz, hogy ezt meg tudjam tenni. De meg kell tennem. Hivatalosan is túl magas lett az ára annak, ha velem akart maradni.

Sloan nem volt biztonságban. Most már tudtam. Csak idő kérdése volt, hogy mikor próbálnak majd ismét szétválasztani bennünket. Nem lehetett megjósolni, hogyan próbálkoznak majd, és nem tudtam megvédeni őt. Lehet, hogy legközelebb már erőszakhoz folyamodnak. Például eltörik a kezét, és akkor nem fog tudni festeni.

Nem néhány zavarodott rajongóról volt szó, akit távol lehetett tartani egypár fegyveres testőrrel vagy aki elől el lehetett menekülni egy fogolytáborba, ahol vigyáznak rá. A fenyegetés belülről jött. Mindig tudták, hogy hol vagyok – és hogy hol van Sloan. Bármikor el tudtak érni bennünket. Lehet, van a turnéstábban valaki, akit lefizettek. A hotelszobánk takarítója, de bárki gyanús lehet. És minél híresebb leszek, annál több okuk lesz a beavatkozásra. És még csak nem is állhattam oda senki elé, hogy szembeszálljak vele. Ki volt mindezek mögött? Sosem fogom megtudni.

Márpedig ez nem élet.

Minden áldozatot Sloannak kellett meghoznia.

Nem ezt ígértem neki és sosem lesz olyan, ahogyan azt elképzeltük. Nem lesz közös házunk Kristen és Josh közelében, mert állandóan úton leszünk és egy buszban élünk. Sosem fogunk együtt gyereket nevelni. Sosem lesz normális életünk.

Azt akartam, hogy mindene meglegyen. Azt akartam, hogy sokszor tudjon főzni, hogy frissítse a blogját és hogy egymás után többször is ugyanabban az ágyban aludjon.

Azt akartam, hogy kinője magát és igazi művésszé váljon, és legyenek gyerekei, akiket majd nem egyedül kell felnevelnie és nem kell utazgatniuk ahhoz, hogy megismerjék az apjukat. Sloan ezt mind megérdemelte, sőt ennél is többet.

De én ezt sosem fogom tudni megadni neki.

Tudtam, hogy ő nem fog elhagyni. Az is ezt bizonyította, hogy most itt állt előttem. Nem érdekli a félbehagyott festménye, idejött, hogy végigrángassam őt az országon, mint valami csomagot. És ha leülök vele, hogy elmondjam az igazat, milyen veszély leselkedik rá, akkor azt mondta volna, hogy őt nem tudják megijeszteni, és nem hagyja magát megfutamítani.

Én csak egy szerződéses szolga voltam, amiből sosem fogok szabadulni. De nem fogom hagyni, hogy Sloan akár egy percig is veszélyben legyen.

Nagy levegőt vettem, kifújtam és belekezdtem. – Sloan, beszélnünk kell!

Könnyes szemmel nézett rám. A mai nap után már soha nem fogom látni ezt a gyönyörű tekintetet.

A hazugság, amit mondani fogok neki, úgy marta a szívem, akár egy pohár méreg, amit meg kell innom. De ha nem így csinálom, Sloan sosem fogadja el a helyzetet. Sosem lépne tovább. Sloan túl szentimentális. Kegyetlen leszek, hogy le tudjuk ezt zárni. Rettenetes leszek vele.

És ezt soha nem fogja elfelejteni.

– Miről? – kérdezte. – Jason, mi az? Mi a baj?

– Sloan, sajnálom.

– Mit sajnálsz, Ja…

Nem kellett kimondanom. Láttam az arcán, hogy felfogta.

Tett egy lépést hátra, a két keze elengedett és akkor rájöttem, hogy most ért hozzám utoljára.

– Te… – Remegett a hangja. – Te tényleg lefeküdtél vele? – suttogta.

A szám elé a kaptam a kezem. – Nem terveztem meg előre, amit tegnap este történt Lolával. Egyszerűen megtörtént.

Tudtam, hogy sosem fogom elfelejteni azt a tekintetet. Soha. Akkor sem, ha százéves leszek. Az a pillanat olyan volt, mint amikor darabokra törik az üveg. Mint amikor élesen zúg a füled egy hangos zaj után. Mint amikor jeges vízbe esik az ember és mindene megdermed, és nem kap levegőt.

A szemébe néztem. – Sloan, ez nem működne úgysem közöttünk. Szerintem mindketten tudjuk ezt. Nekem most egyedül kell lennem, nem tudok senki barátja lenni.

Remegve a szája elé emelte a kezét és legszívesebben felüvöltöttem volna, hogy ne higgyen nekem, ez mind hazugság. A közelében akartam lenni, meg akartam csókolni, megmondani neki, hogy az egész egy baromság, könyörögni szerettem volna, hogy bocsásson meg, hogy nem az történt, ahogy neki jó és hogy képtelen vagyok vigyázni rá. Ehelyett felemeltem a szállodai telefon kagylóját és hívtam Zane-t.

Csodálkoztam a saját higgadtságomon. Elogy mennyire összeszedett és hűvös tudtam maradni.

– Zane? Megtaláltam. Itt van. Ide tudnál jönni, kérlek?

Sloan hátrált pár lépést és a falnak ütközött. Meredten nézett engem, nem is pislogott. Könnyek folytak le az arcán. Tucker rám nézett és nyöszörögni kezdett, mintha ő is vele sírna.

– Megkérem Zane-t, hogy vigyen el téged a reptérre -mondtam, és zsebre vágtam a telefonomat. – Kifizetem a jegyedet. Ernie kimegy majd érted. Ó – tettem hozzá, mert még eszembe jutott valami. – Meg tudnád tartani Tuckert? Nekem nem lesz rá időm.

Tucker vigyáz majd rá. Nem lesz egyedül.

Neki adom a szívem utolsó darabját, hogy magával vigye.

Sloan rémülten nézett rám. – Hogy… hogy tehetted ezt?

Nem kellett választ adnom. Zane kopogott, én pedig beengedtem. Zavartan nézett egyikünkről a másikunkra. Sloan sírt. Én hűvösen álltam, belül viszont haldokoltam.

– Kérlek, vidd ki Sloant a repülőtérre! – mondtam. – Első osztályon fog utazni Burbankba. Vegyél egy jegyet magadnak is, hogy a kapukig tudd kísérni.

Éreztem magamon Zane tekintetét, tudtam, hogy nem ért egyet velem, de nem vettem le a szemem Sloanról, mert nem akartam ezt látni. Ez volt az utolsó alkalmam, hogy lássam őt, és nem akartam elfordulni tőle még akkor sem, ha a szeméből most csak színtiszta gyűlölet áradt.

Sloan hagyta, hogy Zane karon fogja és kivezesse a szobából.

Az ajtó becsukódott mögöttük, én pedig térdre rogytam. A világ szétesett, majd megfojtott és minden lassan elsötétült körülöttem.

Egy órával később kiléptem a hotel épületéből. Lola a flanelingemet és Jessa egyik kalapját viselte, hogy a kint ácsorgó fotósok ne lássák, mit csinált a hajával. Felültem Lola motorjára, ő felpattant mögém és elvittem az egyórányi útra lévő elvonóba.

Uberrel is mehettem volna. Hívhattam volna egy taxit vagy megkérhettem volna Zane-t, hogy vigyen el minket. De olyan járművel akartam menni, amivel lehagyhatjuk a paparazzókat, így nem fogják kideríteni, hová mentünk. Azzal a tudattal csináltam, hogy tudtam, SIoan látni fogja ezt a pletykaoldalakon és ez egy újabb döfés lesz a már amúgy is gyilkos sebbe, amit okoztam.

Eszembe jutott, milyen ijedten nézett rám aznap apa garázsában, és hogy ígéretet tettem neki, hogy soha az életben nem fogok motorra ülni.

Az utolsó ígéretemet is megszegtem.

Kértem Lolának egy saját szobát, megadtam az elvonóintézetnek a hitelkártyám számát és megkértem Ernie-t, hogy küldjön nekik egy titoktartási nyilatkozatot. Aztán vettem egy új telefont, és mikor visszaértem a szállodába, blokkoltam és töröltem SIoan számát. Kitöröltem minden üzenetét és fotóját. Töröltem őt a közösségi oldalakon is. Minden nyomát eltüntettem. Nem fogom tudni, hol lakik és nem lesz elérhető számomra egyetlen kattintásra, ha elgyengülnék.

És akkor, miután az utolsó szálat is elvágtam, ami összekötött bennünket, teljesen bekattantam.

Szétvertem a szobámat. Földhöz vágtam a lámpát, felborítottam az asztalt és lyukat ütöttem a falba. Aztán berúgtam. Seggrészegre ittam magam.

Mikor Zane visszatért, a ködön át úgy észleltem őt, mintha kísértet lenne, háttal ültem a szétrongált hotelszobám szekrényének, kezemben egy üres üveggel, a vérző kézfejemre pedig egy törülközőt tekertem.

Zane leguggolt mellém, levette rólam az átázott törülközőt és szenvtelenül figyelt. Megrázta a fejét, de közben a szeme sem rebbent. – Hát, ez elég rosszul néz ki. Menjünk a kórházba!

Amikor a sürgősségin megláttam, hogy egy orvos áll elém kezében egy csiptetős mappával, nem is emlékeztem arra, Zane hogyan hozott ide.

Az orvos feltett a monitorra egy röntgenfelvételt a kezemről, én pedig fáradtan, meggyötörtén néztem a képet. Az orromat piszkálta a sósborszesz szaga. – Nem tört el. Kissé megzúzódott, de törés nincs. Jegelje, vegyen be fájdalom-csillapítót és pár nap múlva már tudja használni.

Zane azonban a fejét rázta. – Nem, doki. Én úgy látom, eltört. Biztos, hogy pár hétig pihentetnie kell azt a kezet. És szerintem súlyosan kimerült és ki is száradt. Azt hiszem, van pár dolog, amit nem vett észre. – Zane az orvos papírjába lesett. – Szükségünk lesz egy orvosi jelentésre. Valami, amit meg tudunk mutatni a lemezkiadónak, mivel néhány turnédátumot le kell így mondanunk.

Az orvos Zane-re pillantott, és egy ideig némán farkasszemet néztek egymással. Aztán a doki felém fordult és valószínűleg ő is látta a képemen, mennyire kész vagyok és milyen kétségbeesett a tekintetem. Hogy kettérepedt a szívem.

– Tudja, mit? Igaza van. Tényleg úgy tűnik, hogy a proximális ujjpercnél van egy törés. Fura, eddig nem vettem észre. Akkor, ööö, írok róla valamit.

Zane összeszedte a cuccaimat. Elintézte az összes fontos hívást és beszélt, akivel kellett. Az alkoholmérgezésem közben átment másnaposságba és végül gyászba, mert elkezdtem feldolgozni, mi mindent vesztettem el. Megfogadtam, hogy minden kibaszott másodpercét érezni fogom.

A repülőút kész tortúra volt. Csak én, a gondolataim és a másnaposság. Még a fülhallgatómat sem voltam képes bedugni. A zene szanaszét szedte a lelkem, minden dal Sloanról szólt. A dalszövegek kísértettek. Az italos kocsiból áradó kávéillattól kicsordult a könnyem.

Mikor leszálltam, Ernie hívott. Felvettem, de annyit se mondtam, hogy helló.

Érnie hatalmasat sóhajtott a telefonba. – Barátnő a turnén…

Önkéntelenül felnevettem halkan. – Biztos szar lehet, hogy mindig igazad van.

– Hidd el, barátom, nagyon bánom, hogy ezúttal nem tévedtem.

Az egészben a Duluthból Elybe vezető autóút volt a legrosszabb, apámmal. Hosszú, csöndes és feszültséggel terhes. Mikor apa megállt a garázsban, bár leállította a motort, de nem szállt ki. Fogta a kormánykereket és szomorú szemmel a bekötött kezemre nézett.

– Sajnálom, apa – szólaltam meg, tenyeremmel a homlokomon.

Apa rám nézett, az arcán sajnálat tükröződött. Meg valami más is.

Veszteség.

Mintha a lányát veszítette volna el. Sloan mindannyiunk számára elveszett.

A bűntudatom és a gyászom most háromszor olyan erőssé vált. Rá sem bírtam nézni apára. Senkire nem tudtam ránézni. Hogy fogok odaállni anya elé? Sloan most már a család tagja volt és én kiszakítottam őt az életünkből. Az arcom elé kaptam a kezem, éreztem, hogy ismét jön a szédülés és gyengeség hulláma.

Mikor bementem a házba, mindenhol Sloant láttam, miközben ő maga persze nem volt sehol. A ház összes szegletében az ő jelenlétét éreztem. A konyhában a bevásárlólistái, a hűtőszekrényben a kis krémjei, egy szőke hajszála a kanapén. Egy ottfelejtett samponos doboz a zuhanyzóban és a lakkja anya körmén.

A szomorúság anya szemében.

A hiánya magába szippantott teljesen és nem maradt más, csak néhány akkord és fájdalmas dalszöveg, ami a szívem repedésein áramlott kifelé mérhetetlenül mélyről.

Nem tudtam ott maradni. Sehol nem tudtam lenni. Úgyhogy oda mentem, ahol semmi nem volt.

Bevetettem magam a vadonba a kenummal és a gitárommal, hátat fordítottam a világnak. A világnak, amiben már sosem lesz ott Sloan.

41. fejezet

SLOAN

♩ IT’S NOT LIVING (IF IT’S NOT WITH YOU) | THE 1975

Három hónappal később

– Akarod, hogy kimenjek eléd a temetőbe, Sloan?

Kristen aggódott értem.

– Nem, ma nem megyek ki – feleltem, és leültem, hogy egy utolsó pillantást vessek a festményre, ami az elmúlt két hétben ott száradt az állványon.

Halványan rámosolyogtam. Gyönyörű volt. Akár egy fénykép.

Ez volt az ötödik kép, amit befejeztem az elmúlt három hónapban. Egy újabb darab a kollekcióba, amit kiállít majd az a galéria, ahonnan felkerestek. Befejeztem azt a képet is, amit még Elyben kezdtem el, a hintázó kislányról, és el is küldtem két hónappal ezelőtt. Azóta eladtam három másikat, ezt pedig, amit most néztem, ma fogom bevinni.

– Nem mész ki a temetőbe1? – kérdezte Kristen. – Ma van az évfordulója, hogy először találkoztatok Brandonnel.

Felkaptam a távirányítót, hogy kikapcsoljam a krimiműsort. – Hogyhogy te emlékszel ilyesmire?

– Beállítottam az emlékeztetőt a telefonomon.

Felnevettem és összeszedtem az ecseteket. – Ez most komoly?

– Naná, teljesen komoly. Úgy kell figyelnem téged, mint egy sólyom.

Felálltam a festőszékről. – Jól vagyok. Még befejezek egy munkát előtte.

– Biztos, hogy készen állsz erre? Mármint, a srác rohadtul dögös, de kihagyhatjuk ezt a dupla randit. Nem gond, tényleg.

Josh unokatestvére, Adrian felutazott a városba St. Paul-ból. Ügyvéd volt, egyedülálló, és Kristen szerint a tökéletes pasi ahhoz, hogy kicsit felrázzon. Messze lakott és csak pár napra látogatott LA-be. Kristen bizonyára úgy gondolta, Adrián el tudná terelni a figyelmem és felturbózná a szottyos önbizalmam, vagy ilyesmi.

– Nem tudom, mit vársz tőlem vele kapcsolatban – mondtam. – Én csókolózni sem szoktam az első randin.

– Kell neked egy előválogatott pasi, aki azt mondja rád, hogy csinos vagy és meghív pár italra. És benne minden megvan, ami bejön neked. Magas, szakállas és Minnesotából jött.

A szememet forgattam. – Ha-ha!

– Komolyan, Sloan, lemondhatjuk, ha akarod. Úgy értem, Adrian alig várja, hogy megismerjen téged, de az is jó, ha csak Josh találkozik vele. Arra gondoltam, hogy talán kedved lenne ma szétverni valamit egy baseballütővel, úgyhogy csináltam egy pinatát, tele mini alkoholos üveggel meg Starbucks ajándék kártyákkal. Fia akarod, ott vagyok nálad félóra múlva.

Az ecseteket mostam el a mosdóban. – Nem kell – feleltem, miközben leráztam a vizet róluk. – Jól vagyok. Jó buli lesz.

Nem lesz jó buli.

– Gondolj rá így – folytatta Kristen. – Ha egymásra kattantok, te is Copeland leszel. A gyerekeink rokonok lesznek. És még az is lehet, hogy Josh hatalmas farka örökletes. Csak mondom.

Felhorkantam. – Istenem, nem akarok Josh farkára gondolni, koszi szépen.

Kristen egy ideig hallgatott. – Biztos, hogy jól vagy?

Bólintottam. – Tényleg jól vagyok. Mostantól Brandont csak a születésnapján fogom meglátogatni. Elég volt abból, hogy a múltban éljek. Ő is ezt akarná.

Újabb hallgatás. – És a másik dolog, ami ma van?

Nagy levegőt vettem. – Ideje, hogy azon is túltegyem magam.

Jason a városban volt. Aznap este lépett fel a Fórumban.

Megtiltottam a szemhéjamnak, hogy tikkeljen aznap.

Az a nap úgy terült el előttem, akár egy fenyegető támadás. Jason az elmúlt hónapokban az Egyesült Királyságban járt, a lehető legtávolabb tőlem. Most viszont alig egyórányira lesz a loftlakásomtól.

Több opciót is átgondoltam arra nézve, hogyan kezeljem ezt a helyzetet. Alhatnék mondjuk Kristenéknél. Elutazhatnék valahová, tulajdonképpen bárhová, csak legyen köztünk néhány száz kilométer. De amikor Adrian úgy döntött, hogy ellátogat LA-be, ráadásul Minnesotából, és Kristen bedobta a dupla randi ötletét, akkor úgy éreztem, mintha az univerzum küldött volna nekem egy üzenetet.

Így aztán belementem, bár körülbelül annyira voltam lelkes tőle, mintha a postaládámat kellene csekkolnom odalenn.

– Oké – hagyta rám Kristen. – Akkor ott leszünk nálad másfél óra múlva, hogy felszedjünk. Mi van rajtad? Lenyűgözőnek kell lenned. Dühös leszek, ha három nap győzködés után képes leszel úgy kinézni, mint egy félig hajléktalan.

– A piros ruha van rajtam. Kisminkeltem magam. Megcsináltam a hajam. Nem hozok szégyent a házra.

– Helyes. Ne legyen rajtad bugyi. Na, szevasz!

Felhorkantam és letettem a telefont, miközben a fejem csóválva kinéztem a nappali ablakán a Verdugo Mountainsre.

Az új albérletem szép volt. Volt hozzá medence, jakuzzi és saját mosogatógépem meg szárítóm lett. Nemrég újították fel. Nem vettek körül tönkrement cuccok, ami kellemes változatosságot jelentett. A közelben volt egy kutyajátszótér, a sarkon pedig egy Starbucks.

Jól voltam. Eljártam konditerembe és manikűröshöz. Szép barna színem lett. Sétáltattam Tuckert, kiállításokra jártam és heti egyszer áthívtam vacsizni Kristent meg Josht – ja, és persze én főztem. Mindent én csináltam – és baromi büszke voltam magamra.

Brandon halála után nem jártam gyásztanácsadásra. Kristen könyörgött, hogy menjek, de nem akartam megtanulni, hogyan érezzem jobban magam Brandon nélkül. Nem akartam beszélni a haláláról meg az érzéseimről egy idegennek. Nem volt szükségem arra, hogy más emberekkel legyek ahhoz, hogy tudjam, nem vagyok egyedül.

Minden nap haltak meg emberek, igazságtalan módon, túl fiatalon. Ebben a tragédiában nem volt semmi különös. De én arra vágytam, hogy Brandon ereje akkor engedjen majd el, amikor eljön az ideje. Át akartam élni a gyászt a maga nyerseségében, mert úgy éreztem, ha megpróbálom elvenni az élét, akkor nem tisztelem eléggé azt, ami közöttünk volt. De aztán egyszer csak eljött az ideje, hogy elengedjen, én pedig észre sem vettem ezt a váltást, mert a gyásszal járó fáradt közömbösség átalakult egy olyan levertséggé, ami akkor jelentkezik, amikor az ember depresszív döntéseket hoz az életben – és én ezt a hibát már nem ismételtem meg.

Kétségbeesetten vágytam rá, hogy Jason ereje elengedjen engem. Le akartam rázni magamról. Bármit kész lettem volna megtenni, ha megszabadulhatok tőle – mert Jason nem érdemelte meg a gyászomat.

Pontosan egy hetet engedélyeztem magamnak arra, hogy szétessek Kristennél, aztán merő akaraterőből összekaptam magam, találtam egy lakást és elkezdtem festeni. Aludtam. Frissítettem a biogomat. Jógáztam. Kicsinosítottam a lakást és csupa olyasmit csináltam, amit szeretek – a boldogságot választottam.

Bár volt ebben valami tompaság. A „boldogságom” nem volt az igazi. Legtöbbször erőltetett, csinált érzésnek mondanám, és ha valaki egészen közelről nézett volna rá, akkor ezt könnyen észre is vehette. Az elért siker az maga a döntés volt. Végre ismét megtaláltam önmagamat. Erős voltam -a szívem összetört ugyan, de erősebb voltam, mint ahogy valaha el tudtam volna képzelni magamról. Pláne, ilyen körülmények között.

Nehéz elfogadni olyan dolgokat, amelyeknek láthatóan semmi értelmük: egy tragikus, váratlan halált és egy szakítást, ami csak úgy a semmiből jött. Hogy békélhet meg az ember, amikor nem tudhatja, mit tett, amivel ezt érdemelte ki, vagy mit tehetett volna, hogy ne így alakuljanak a dolgok? Nem tudtam felfogni, hogyan ismerhettem félre Jasont ilyen durván, hogyan képzelhettem azt, szerelmes belém, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy nem így van. A saját ép eszemet is kérdőre kellett vonnom. Mint amikor az ember rájön, hogy az, akit hősnek tartott, egyáltalán nem hős, csak ő maga vak és nem látta a valóságot.

Rögtön azután, hogy szembesültem a tényekkel, nem akartam elhinni azokat. Hiába láttam a saját szememmel Lolát félmeztelenül Jason szobájában és hiába tett vallomást utána Jason egyenesen a szemembe, a szívem egyszerűen nem fogadta ezt el, és majdnem fel is hívtam utána. Aztán megláttam a képet, amin motorozik.

Jason minden egyes nekem tett ígéretét megszegte. Ez volt az ő döntése. Az enyém viszont az, hogy mindezek ellenére erős maradok.

Az ember nem lehet befolyással arra, milyen rossz dolgok történnek vele. De azt eldöntheti, hogy önmagából mennyit enged sérülni miattuk. Magamat hülyítettem volna, ha azt állítom, hogy nem szerettem őt továbbra is. Azt hiszem, mindig szerelmes leszek belé. De akkor sem leszek hajlandó gyászolni őt és nem emelek számára szentélyt.

Körülöttem mindenki tudta, hogy Jasont nem lehet szóba hozni. Senki nem említette, mit csinál. Ernie sem, aki többször is meglátogatott. De pár héttel ezelőtt erőt vett rajtam a kíváncsiság, és legugliztam Jasont.

Bár ne tettem volna!

Jason láthatóan teljesen rocksztár üzemmódba lépett a szakításunk óta. Tönkretett egy hotelszobát – berúgott egy fürdőszobai ajtót meg minden. Aztán valahogy megsérült a keze. A pletykalapok szerint összeverekedett a stábja egyik tagjával. Jasont szerették a csapatban, szóval ezt nem hittem el. De a cikkből az is kiderült, hogy tönkretett egy füstgépet dühében, és amikor Ernie Jason turnémenedzserével telefonon beszélt, hallottam, hogy véletlenül beismeri, hogy ez igaz, szóval ki tudja, mi mindent csinálhatott Jason abban az időszakban. Kimerültségre és kiszáradásra hivatkozva lemondott három heti koncertet és arról is pletykáltak, hogy drogozik meg iszik. Én is láttam már őt bepiálva, de a koncerteket nem szokták lemondani csak akkor, ha hivatalos orvosi felszólítást kapnak erre, szóval nem tudtam, mit higgyek el.

Aggódtam érte, úgyhogy beszéltem Ernie-vel. Most kérdeztem őt először Jasonről. Ő azt felelte, hogy hagyjam csak rá, majd ő aggódik Jasonért, én pedig foglalkozzam magammal. Az alapján, hogy mennyire terelt, világossá vált, hogy mindabban, amit összeolvastam, csak volt valami igazság.

A Lola-Jaxon pletyka is visszatért a pletykalapokba, mindenhonnan ez folyt – erről viszont biztosan tudtam, hogy nem csak szóbeszéd.

Rosszul voltam ettől az egésztől. Szerettem volna kimosni Lolát az agyamból. Nem tudtam elfelejteni azt, ahogy ott állt önelégülten az ajtóban egy szál bugyiban. És az univerzum nem is engedte, hogy megfeledkezzem erről. Lola és Jason dalai állandóan szóltak valahol, ha nem a boltban, akkor a konditeremben. Rászoktam arra, hogy mindenhol fülhallgatót viselek, hogy ne érjenek váratlanul ezek a számok.

Ez volt a kínzás legkülönösebb formája.

Jason olyan dolgokra volt képes, amelyeket el sem tudtam volna képzelni. És most egyszerűen nem ismertem rá. Talán végleg Jaxonná változott.

A képet, amit aznap el kellett szállítanom a galériába, terápiás céllal készítettem. Egy bizonyíték arra, hogy az a hat hónap, amit vele töltöttem, valódi volt. Legalábbis akkor.

Legalábbis számomra.

De eljött az ideje, hogy megszabaduljak minden látható dologtól, ami arra a férfira emlékeztetett, akit elveszítettem. Elég volt nekem az is, hogy láthatatlan dolgokkal küzdjek.

Úgy terveztem, hogy elviszem a képet, aztán pedig elindulok a randira. A szakítás óta nem pasiztam. Kristen és Josh szerencsére ott lesz, hogy irányítsák majd a beszélgetést, ha a fickó untatna – márpedig arra készültem, hogy így lesz.

De túlesem rajta – muszáj lesz. Mert a boldogságot választottam.

Becsomagoltam a festményt egy barna papírba, rátettem Tuckerre a pórázt, és elindultam a lépcsőn lefelé. Gyalog mentem, hogy Tucker sétálhasson egy kicsit.

Húsz perccel később értünk vissza és láttam, hogy az ajtóm előtt ott áll egy futár és rám vár. – Ön – a készülékére pillantott – Sloan Monroe?

Megtekertem a pórázt a kezem körül. – Igen…

– Hoztam önnek egy csomagot. Alá kell írnia.

– Egy csomagot? – Ráfirkantottam a nevem a digitális kijelzőre. Nem számítottam semmire. Talán Kristentől kaptam valamit?

Elvettem a lapos fehér borítékot, majd bementem a lakásba és a csomagot nézegettem. Nem volt rajta név.

Kristen. Ő küldött nekem folyton valami őrültséget. Egy héttel korábban feladott nekem postán egy kötött zsepi-tartót, ami punci alakú volt. Fura csaj.

Leraktam a kulcsomat a tálalószekrényre, és leültem a kanapéra, hogy felnyissam. Tucker ott állt velem szemben, és úgy csóválta a farkát, mint aki jutalomfalatra számít. – Lehet, hogy neked jött? – vigyorogtam rá, és benyúltam a borítékba.

Aztán a mosoly eltűnt az arcomról.

Nem is kellett beleolvasnom, azonnal felismertem a papíron szereplő kézírást.

Hatalmas gombóc nőtt a torkomba, ahogy átfutottam a levelet.

Ismét belenyúltam a borítékba és remegő kézzel kihúztam belőle a csomag igazi tartalmát.

Két VIP-jegy az első sorba, aznap este 7-re, Jaxon Waters koncertjére.

42. fejezet

SLOAN

♩ FRESH BRUISES | BRING ME THE HORIZON

Vagy százszor elolvastam a Zane-től kapott levelet. Addig bámultam azt a három szót, ami a lap tetején szerepelt, míg rá nem égtek a retinámra. Jason hazudott Loláról.

Zane és Courtney nagyon közeli kapcsolatban voltak.

A levélből kiderült, hogy Courtney elmondta Zane-nek, hogy ott volt aznap este, amikor Lola megjelent. Hogy Jason nem is volt kettesben Lolával azelőtt, hogy én megérkeztem, és Lola a másik szobából jött ajtót nyitni. Jason altatót vett be és nem tudott arról, hogy Lola ott járt, csak miután felébredt.

Aztán Zane elmondta, hogy Lolának idegösszeomlása volt, megpróbálta felvágni az ereit és Jason csak azért ült motorra, hogy elvigye őt a rehabra. Azt mondta, semmi nem igaz abból, amit a lapok írtak, és hogy Jason külön megkérte Ernie-t, hogy ha rákérdeznék, hazudjon nekem ezzel kapcsolatban.

De Zane nem tudott hazudni. Ő volt a világ legbrutálisabban őszinte embere. És ha Jason valaha megtudja, hogy mit tett az engedélye nélkül, ki fogja rúgni. Zane az állását kockáztatta azzal, hogy megírta nekem ezt a levelet.

Nem jutottam levegőhöz.

De miért? Jason miért akarná, hogy tévhitben éljek? Miért mondana ilyen rettenetes dolgot nekem, és miért akarná, hogy ilyen szörnyűségeket gondoljak róla?

Azonnal hívtam Jasont. Három hónap óta először. Egyenesen a hangpostája jelentkezett.

Jasonnek soha, a hat hónap alatt, amíg vele voltam, egyszer sem volt kikapcsolva a telefonja. Legfeljebb le volt né-mítva, de kikapcsolva soha.

Letiltotta a számomat.

Szóval Jason nem akart beszélni velem. Nem akarta, hogy felhívjam. Itt volt, LA-ben és nem is keresett engem. Az elmúlt három hónapban egyszer sem vette fel velem a kapcsolatot. Akkor vajon Zane miért akarta, hogy ott legyek aznap este? Jason nyilvánvalóan nem akart járni velem, ha képes volt egy ilyen történetet kitalálni annak érdekében, hogy megszabaduljon tőlem. Szélsőséges eszközökhöz folyamodott, csak hogy egészen biztosan el tudjon lökni magától.

Ettől baromi mérges lettem.

Először kétségbeesést éreztem. Amikor megláttam a Lolával közös fotóját, fájdalmat és csalódottságot. Az elmúlt pár hónapot a néma zavarodottság különböző fázisaiban töltöttem. Most viszont, hogy megtudtam, hazudott nekem, iszonyú dühös lettem.

Jason szakítani akart velem és azt gondolta, ennek az a legegyszerűbb módja, ha tönkretesz?

Hívtam Zane-t. Azt hittem, neki is a hangpostája jelentkezik majd, olyan sokáig csengett ki, de aztán mégis felvette. – Szia, mizu? – suttogta.

Biztosan ott van Jason.

Elszorult a szívem a tudattól, hogy a vonal másik végén lehet. Még az is lehet, hogy hallani fogom a hangját. A térdem hirtelen elgyengült. Utáltam, hogy Jason még mindig ilyen hatással van rám, hogy még mindig úgy szerettem, mint egy idióta.

– Miért küldted ezt nekem, Zane? Jason nyilván nem akar találkozni velem.

– Várj… tudnád tartani egy kicsit? Egy pillanat.

Mozgolódást hallottam. Pár másodperccel később Zane visszatért. – Jössz? – kérdezte alig hallhatóan.

– Nem. Jason nem akarja, hogy ott legyek.

– De igen, akarja – felelte Zane. – Teljesen szét van esve, Sloan.

Hitetlenkedve nevettem. – Ő van szétesve? Azt hazudta nekem, hogy lefeküdt egy másik nővel, aztán felrakott engem egy gépre és azóta szóba sem áll velem.

Zane még halkabbra fogta. – Nézd, el kell jönnöd! Nem tudom, mi a fasz baja van. Csak azt tudom, hogy Jason szeret téged.

A fejemet ráztam. – Szerintem csak szeretett, Zane, de már vége. Most már Jaxonné vált.

Azzal letettem.

A szemhéjam eszeveszetten tikkelt. Fel-alá mászkáltam a nappaliban, szememre szorított tenyérrel és próbáltam lassan, s mélyeket lélegezni.

Jason, miért? Az utolsó néhány napra gondoltam és arra, vajon miért dönthetett így. Azt mondta, úgy érzi, tönkreteszi az életemet – szóval ahhoz, hogy helyrehozza, úgy gondolta, még jobban tönkreteszi?, töprengtem homlokráncolva.

Talán túl sok gondja volt velem. És az idő alatt, míg én Elyben voltam, valószínűleg rájött, hogy milyen sok energiáját felemésztette az, hogy rólam kellett gondoskodnia a turnén. Talán arra a következtetésre jutott, hogy már úgyis boldogtalan vagyok és mivel neki már nincs energiája rám, tökéletes lehetőségnek tűnt elhitetni velem, hogy amit láttam, az annak a jele, hogy megcsalt. Ő maga mondta, hogy nincs abban a helyzetben, hogy bárkinek is a barátja legyen. Talán azt gondolta, ezzel nekem is egyfajta szívességet tesz.

Egyetlen dologban voltam csak biztos: hogy már nem szeret. Egy férfi, aki szeret, nem tesz ilyet. Nem gyújt meg egy gyufát és nem hajítja rám, hogy mindent felégessen körülöttem.

Csörgött a telefonom. Kristen volt az, gondoltam, azért hív, hogy megmondja, már megérkeztek. Felvettem, ő pedig azonnal megszólalt. – Oké, ne utálj nagyon!

– Istenem, mi van? – ziháltam. Nem volt most türelmem Kristen svindliségeihez. Semmihez nem volt türelmem. Nem akartam már menni sehova. De maradni sem. Istenem, utáltam az egész életemet!

– Adrian úton van hozzád. Egyedül akart elmenni érted.

Felnyögtem. – Most ugye csak szívatsz?

– Mikor kiszálltunk a kocsiból, hogy elinduljunk hozzád, Adrian mély, ellentmondást nem tűrő hangon azt mondta: „maradjatok itt”. Mint egy überalfa csávó, érted. Még Josh is ledöbbent tőle.

Hallottam, hogy Josh nevet a háttérben.

Valaki kopogott.

– Meg foglak ölni titeket – sziszegtem, azzal leraktam.

A nappali közepén álltam, a tenyerem a szememen. Hogy fogom túlélni ezt az éjszakát:1 Nem vagyok rá képes.

Remegett a kezem. Nem azért, mert odakinn állt a vak-randis pasim, hanem Jason miatt. Mély levegőt vettem és próbáltam erőt venni magamon.

Adrian ismét kopogott. Játékosan, dallamosan, mint amikor egy barát ugrik át az emberhez.

– Egy pillanat! – kiáltottam. Hallottam, hogy remeg a hangom.

Még egy mély levegő. A borítékot, benne a jegyekkel és Zane levelével, a táskámba süllyesztettem, lesimítottam a ruhámat, adtam magamnak még egy percet, hogy összeszedjem magam, aztán ajtót nyitottam.

A folyosón álló férfi farmert és sötétzöld, V nyakkivágású pulcsit viselt könyékig feltűrve. Egy cupcake alakú pinatát tartott a kezében. – Szia! – szólalt meg, és káprázatos mosolyt villantott rám. – Adrian vagyok. Te pedig bizonyára Sloan.

Hát, Kristennek igaza volt. Adrian Copeland tényleg elképesztően nézett ki. Zöld szem, szépen megigazított szakáll, tökéletesen kidolgozott test.

De engem egy kicsit sem érdekelt.

Felém nyújtotta a pinatát. – Azt mondták, ezt adjam oda – folytatta, és úgy láttam, nagyon jó kedve van.

Én a szememet forgattam. – Na, persze – motyogtam, majd elvettem tőle, és letettem az ajtó mellé a kisasztalra.

Tucker kisurrant a folyosóra és izgatottan ugrálni kezdett Adrian lábánál. A fickó leguggolt, hogy megsimogassa. – Szevasz, öcsi! – Rám mosolygott, miközben összekócolta a szőrét.

Aztán végignézett rajtam. Elég feltűnően. Meg sem próbálta diszkréten csinálni. Elégedetten méregette a testemet, majd vigyorogva rám nézett.

A nyakamig vörösödtem.

A levél annyira felzaklatott, hogy nem tudtam rendesen gondolkodni. Csak azon kattogott az agyam, amit Zane mondott. Nem voltam a megfelelő idegállapotban ahhoz, hogy azzal foglalkozzam, amit megtudtam, ahhoz meg pláne nem, hogy ezzel a pasival foglalkozzam, aki randizni akart velem és a kutyámmal játszott, pontosabban Jason kutyájával, Jasonével, aki itt volt a városban és nem jött el hozzám, mert szakított velem és már nem akart engem…

A másik szemem is rángatózni kezdett, mintha arra akarna emlékeztetni, hogy ez a nap még kategóriákkal rosszabb is lehet.

– Ne haragudj – szólaltam meg, és Tucker póráza után nyúltam. – Nagyon izgatott lesz, ha új ember jön hozzánk. Tucker, engedd el!

– Semmi gond – felelte Adrian. – Szeretem a kutyákat. – Hagyta, hogy Tucker megnyalja az arcát.

Istenem! Két másodpercre voltam csak a hisztérikus röhögéstől.

Tucker végre abbahagyta, amit csinált és visszaszaladt a lakásba, Adrian pedig felállt.

Ideje volt túlesni ezen.

Fogtam a táskámat és átvetettem a vállamon. Aztán kiléptem a folyosóra és bezártam az ajtót.

– Örülök, hogy egy kicsit kettesben lehetek veled – szólalt meg Adrian mögöttem, ahogy a zár fölé hajoltam. – Beszélni akartam veled, mielőtt odaérünk.

– Oké. – Adrian felé fordultam.

A szemhéjam görcsösen rángatózott. Becsuktam, és egy szemmel néztem a fickóra. Biztos voltam benne, hogy hülyének néz. A képem teljesen kivörösödött és muszáj volt keresztbe tenni a két karom, hogy a kezemet a hónom alá dugjam és ne látszódjon, mennyire remegnek.

Adrian azonban csak mosolygott. – Korábban hallottam egyszer, hogy Kristen telefonon beszélget veled. Tudom, hogy nemrég estél túl egy szakításon és a randizás egy kicsit nehezen megy most neked.

Istenem. A fejemet ráztam. – Dehogy…

Maga elé emelte a kezét. – Semmi gond. – Ismét rám mosolygott. – Csak pár napot töltök itt a városban és hálás vagyok a lehetőségért, hogy egy gyönyörű kaliforniai nővel vacsorázhatok együtt Los Angelesben: még akkor is, ha ő nem elérhető. Csak szerettem volna közölni veled, hogy semmi, de semmi elvárásom nincs ebben a helyzetben. Megmondták nekem előre, hogy ha a beleegyezésed nélkül akár csak kezet merek fogni veled, akkor pofán törölnek.

Felhorkantam, az arcom ellágyult, és a fülem mögé igazítottam a hajam. – Josh nagyon szeret vigyázni rám.

– Nem Josh mondta. – A srác megemelte a szemöldökét. – Kristennek is elég kemény az ütése…

Ezzel sikerült kicsikarnia belőlem egy nevetést.

Adrian oldalra biccentette a fejét és a szemembe nézett. – Nézd, szerintem csak érezzük jól magunkat – mondta. – Hagyd, hogy meghívjalak pár italra és meglátjuk majd, jól érzed-e magad. Oké?

Türelmesen várta a válaszom. Egy kicsit megnyugodtam. Már az is valami volt, hogy nem kellett nyomást éreznem a randi miatt. A szemhéjam megkönyörült rajtam és megpihent, én pedig halványan Adrianre mosolyogtam. – Oké.

Bólintott és a lépcső felé intett. – Hölgyeké az elsőbbség.

Elindultunk. – Figyelj, őszinte akarok lenni veled – folytatta, miközben a lépcsőház ajtaját fogta nekem. – A képeid nem adják vissza, milyen vagy élőben.

A homlokom ráncoltam. – Hadd találjam ki! Coachella?

– Ó, igazából nem. – Mögöttem kocogott a lépcsőn. – Sisak?

Betoltam magam előtt az ajtót és felnevettem.

Kristen és Josh pár méterre tőlünk parkoltak. Adrian előreszaladt, és kinyitotta nekem az ajtót. Miközben beszálltam, Adrian fogta a hátamat. Nem tetszett, hogy ezt csinálja. Nem szerettem, ha Jasonön kívül más férfi ért hozzám.

Bár Jason soha többé nem fog hozzám érni.

Mintha éreztem volna őt a levegőben most, hogy tudtam, itt van Kaliforniában. Körbeölelt, akár a napsütés az arcomat. Igazából folyamatosan kifelé néztem a kocsiból, hátha megpillantom őt valahol.

Nagyot sóhajtottam, próbáltam kizárni őt a gondolataimból.

Nem sikerült.

43. fejezet

JASON

♩ SOMEBODY ELSE | THE 1975

Nem volt nehéz kiszúrnom, melyik képet nem Sloan készítette. Csak azt kellett néznem, melyik hasonlít fotóra.

Három volt kiállítva a galériában és mindegyiken ott volt a piros pötty, jelezve, hogy már elkelt. Csak álltam ott és a képeit bámultam, milliméterről milliméterre áttanulmányoztam őket, hogy elcsípjem a szinte láthatatlan ecsetvonásokat.

Sloan hozzáért ezekhez. A saját kezével készítette, a szemével figyelte őket, a művészet az ő csodálatos elméjéből vetült ki a vászonra.

Büszkeség töltött el. Mély levegőt vettem. Rettenetesen hiányzott Sloan. Minden egyes percben.

Meghallottam a magas sarkú cipő kopogását a parkettán és a felém tartó galériatulajdonoshoz fordultam, aki egy elegáns, ősz hajú hölgy volt szemüvegben, ajkán vörös rúzzsal. – Bizonyára ön telefonált, uram.

Sloan képei felé pillantottam. – Igen. Azt mondta, van önnek megvásárolható Sloan Monroe-ja?

– Hátul van. Tökéletesen időzített. Épp most hozták be. Nagyon hamar elkapkodják őket.

Csak úgy dagadt a keblem. Nem tudtam levenni a szemem a falról. – Nagyon tehetséges – jegyeztem meg halkan.

Reméltem, hogy Sloan használta a művészboltba szóló ajándék kártyát és az ottani eszközökkel készítette ezeket. Szerettem volna a részese lenni mindennek.

Nem volt még vége. Sosem lesz vége ennek. Legalábbis bennem nem.

Kilencvennégy nap telt el azóta, hogy utoljára láttam őt, és mostanra csak önmagam árnyéka voltam. Az egész világ ködbe borult, minden elmosódott. És minél több idő telt el, annál sötétebb lett. A lelkem minden érzékszerve feladta a szolgálatot tőle távol.

A turném miatt tértem most vissza Kaliforniába. Készültem rá, hogy nem lesz könnyű ugyanazt a levegőt szívni, amit ő szívott. Hogy az égboltnak ugyanazt a szeletét látjuk majd. Bár mindenhol ugyanolyan nehéz volt, nem?

Amikor a szállodából eljöttem, senkinek nem árultam el, hová megyek. A személyzeti kijáraton kellett kisurrannom a szeméttárolóknál kalapban és napszemüvegben és igyekeztem elkerülni Zane-t. Úgy surrantam, mint valami állat, amelyik becserkészni igyekszik a vadat. Ő meg Ernie biztosan nem támogatták volna ezt az akciómat. De el kellett mennem, hogy lássam azokat a képeket.

Megmondtam Ernie-nek, hogy amennyiben a képek nem mennének jól az első héten, vásárolja meg őket – Sloan tudta nélkül, természetesen. De jól fogytak. Sloan tehetséges művész volt. Nem kellett mellé őrangyal.

Én is elfoglalt voltam. A turné mellett végre tudtam írni. A három hét alatt, amit Elyben töltöttem, és ami alatt a kezem gyógyult, hat dalt írtam. Amik ráadásul jók voltak.

Méghozzá Sloan miatt voltak jók.

Még senki nem hallotta őket. Ha felraknám őket egy albumra, Sloan tudná, hogy róla szólnak, de nem hagyhattam, hogy megtudja, mennyire tönkrementem nélküle. Azokat a dalokat csak a fióknak írtam.

A legközelebbi szám, amit a tervek szerint fel kellett vennem, az valami szar popdalocska lesz, amit egy bérelt nagyágyú írt, a kiadóm felkérésére. Semmi energiám nem volt arra, hogy felhúzzam magam ellene és tiltakozzak. Teljesen leszartam.

A kopogó cipőt követve megérkeztem egy hátsó helyiségbe, és mikor a nő a vászonra terített barna papír felé nyúlt, hogy megmutassa nekem a képet, megfogtam a kezét. – Megveszem. Nem kell, hogy lássam.

Nem akartam, hogy még több idő menjen el azzal, hogy utána még visszacsomagolja. Minden egyes pillanatban, amit ott töltöttem, a tűzzel játszottam.

Sloan a fenti loftban lakott. Ezt Ernie-től tudtam. Ahogy azt is tőle hallottam, hol lehet megvásárolni a képeit. Megkértem Ernie-t, hogy gondoskodjon Sloanról, miután visszatért majd Los Angelesbe, és ő meg is tette.

Azt is tudom tőle, hogy Sloan gyűlöl engem. Hogy még a nevemet sem akarja hallani.

Minden úgy alakult, ahogy azt elterveztem: Sloan átkozta a napot, amikor megismerkedtünk. Pont így akartam. És semmit nem bántam úgy a világon, mint ezt a sikeremet.

Kifizettem a képet. Egy kis szerencsével vissza tudok surranni a szobámba anélkül, hogy Zane észrevenné, gondoltam, és akkor nem is fogja tudni, hogy eljöttem. A festménnyel a hónom alatt elindultam az ajtó felé, amikor egyszer csak a földbe gyökerezett a lábam.

Kristen és Josh fekete Hondája épp a galéria előtt parkolt le.

A bejárathoz közeli egyik szobor mögé rejtőztem – még épp időben.

A semmiből jelent meg, mint amikor a nap előbukkan a felhők mögül. Ha két másodperccel gyorsabb vagyok, egyenesen beleütközöm a járdán.

Sloan.

Minden lelassult.

Hat méterre voltam tőle. Semmi nem választott el bennünket, csak a kirakat üvegje.

A szívem vadul verte a basszust a mellkasomban.

Csak úgy bámultam a rejtekhelyemről. Sloan még szebb volt, mint ahogyan emlékeztem. Egy vörös ruhát viselt, amihez tökéletesen passzolt élénkvörös rúzsa. A haja a vállára omlott, a bőre barnára sült. Egészségesnek tűnt, mint aki odafigyel magára rendesen, ahogy azt kívántam is neki.

Jött mögötte valaki, akire most mosolyogva hátrapillantott, de nem láttam, ki az. Sloan mosolya úgy ragyogott, szinte tündökölt, mint amikor engem nézett éneklés közben.

A szívem minden egyes másodperccel még több és még több darabra tört.

Kimegyek oda, döntöttem el.

Nem voltam képes uralkodni magamon. A testem önkényesen átvette a hatalmat felettem, és reflexből reagált Sloan jelenlétére. Olyan erős volt a késztetés, hogy úgy éreztem, a teljes lényem felé fordul és egyedül hozzá húz. Tettem egy lépést…

És aztán valami kibaszott fickó kinyitotta előtte az ajtót, és ahogy előreengedte, hozzáért Sloan hátához.

44. fejezet

JASON

♩ IF I GET HIGH | NOTHING BUTTHIEVES

Nem is tudom, hogyan jutottam vissza a koncerthelyszínre egy darabban.

Kihívtam a sorsot magam ellen azzal, hogy elmentem a galériába és a sors kegyetlenül rámutatott, hogy csak blöffölök. Teljesen szétestem.

Az, hogy valaki mással láttam őt, olyan volt, mintha egy lángoló késsel döftek volna szíven. A tüdőmből minden levegő kiszorult egy pillanat alatt.

A pasik mindig is megnézték Sloant, akkor is, ha a kezét fogtam. Megőrültem a gondolattól, hogy valaki más is hozzáérhet. Hogy más vicceit hallva mosolyog, hogy másnak főz vacsorát.

Követtem A Vadász Felesége új posztjait. Minden nap felnéztem az oldalra. Már csak ezen az egy módon tudtam elérni őt. Amikor Elyben lakott, elkezdett rendszeresen posztolni, és még később is abból a vadhúsból főzött, ami apa fagyasztójából származott. De pár héttel korábban egy vaddisznóból készült ételről írt.

Apának nem volt vaddisznója.

Akkor ebbe nem igazán gondoltam bele. Úgy voltam vele, hogy talán valami régről maradt recept lehet, abból az időből, mikor Brandon még élt, csak nem osztotta meg ez idáig. De most, hogy megtudtam, pasizik, beleőrültem a gondolatba, hogy egy olyan férfival járhat, aki vadászni szokott. Azon kezdtem el kattogni, vajon kinek főzhetett és kivel töltötte az idejét.

Tudtam, hogy nem állt készen a pasizásra, amikor engem megismert, tehát abban reménykedtem, a saját önző indítékaimból kifolyólag, hogy egy ideig még szingli marad, hogy ami köztünk történt, az tényleg különleges volt számára. Az utóbbi hónapokban kizárólag ez a remény tartotta bennem a lelket, így kerültem el azt, hogy ne őrüljek meg teljesen. De Sloan nem várt rám. Másvalakivel randizott.

Senki nem szeretheti őt úgy, ahogy én. Ha egész életében keresi, akkor sem fog olyan embert találni, aki úgy imádná őt, mint én. Ezt minden egyes porcikámmal tudtam. O ezt nem fogja tudni persze, de attól még így lesz. Ha férjhez megy majd valakihez, ha gyerekei lesznek és megöregszik, én akkor is ott leszek majd valahol messze, és szerelemmel gondolok rá, a legnagyobb titokban. Ha Sloannak bármire szüksége lenne, gondoskodom majd arról, hogy megkapja, így fogok vezekelni életem hátralévő részében.

Három órával azt követően, hogy eljöttem a galériából, az öltözőmben ültem és már több mint egy órája a fejemet fogtam. Jessa volt a színpadon és alig félóra múlva kezdődött az én fellépésem. Majd végigcsinálom, mint egy bábu, gondoltam. A kiadóm végre megkapta a marionettjét, amire úgy vágyott. Ettől kezdve minden csak színjátszás lesz, gondoltam, mert nem maradt már bennem semmi igazi, amit megoszthatnék másokkal. Minden életöröm elszállt belőlem.

Kopogtak. Nem mozdultam. Fel sem néztem. – Igen?

– Courtney vagyok. Bejöhetek?

Fáradtan sóhajtottam, és feltápászkodtam, hogy ajtót nyissak.

Courtney az ajkát harapdálta. – Ööö, itt van Lola.

Az arcom felragyogott. Olyan ritkán mosolyogtam. -Tényleg? Hol?

A háta mögé bökött. – Jessa öltözőjében. Találkozni akar veled. Nem akartam neki megmondani, melyik a te szobád, mert…

– Oké, minden rendben. Átkíséred?

Bólintott.

Igazából örültem, hogy látom őt. Tudni akartam, mi van vele. Párszor próbáltam hívni, míg a rehabon volt. Sosem jött oda a telefonhoz és nem is hívott vissza.

Egy perccel később megint kopogtak az öltözőm ajtaján. Kinyitottam, Lola pedig ott állt és meredten bámult engem.

Egy vadidegen nő. Bár felismertem, hogy ki ő, de attól még egy vadidegen volt. Úgy megdöbbentett az átalakulása, hogy lehullott rólam az álarcom is.

Lola elmosolyodott. – Szia!

A haja kicsit megnőtt. Barna volt, nem vörös. Nem viselt sminket és az orra környéke tele volt szeplőkkel – nem is tudtam, hogy szeplős. A válláról egy vörös sporttáska lógott és egy bő pólót viselt leggingsszel meg flipfloppal.

Kábé öt évvel fiatalabbnak nézett ki. Nem az a rocksztár volt, aki három hónappal korábban elvonóra vonult, inkább úgy festett, mint egy egyetemista, aki a vizsgái előtt áll. Egy bébiszitter, miután a gyerekek lefeküdtek aludni, ő pedig várja, hogy hazaérjenek a szülők.

– Szia! – hebegtem. – Istenem, annyira… másképp nézel ki!

Lola ezen halkan felnevetett és beharapta az alsó ajkát. – Beszélhetnénk? Nem gond?

– Persze. Igen. Naná. – Beengedtem, majd becsuktam utána az ajtót. Lola leült a kanapéra, én pedig a székre, vele szemben. Nem győztem bámulni. Azt hiszem, nem is pislogtam. Hogy lehet, hogy ez ugyanaz a lány, akivel néhány hónapja találkoztam? Ugyanaz a nő, aki felbukkant a lakókocsim előtt tökrészegen és ott botladozott a fűben?

A kiugró, éles arccsontja eltűnt, és annak a halálos tekintetnek is nyoma veszett, ami legutóbb ott ült a szemében.

Tiszta zöld szemével most békésen nézett engem. – Köszönöm, hogy beengedtél. Nem hibáztattalak volna akkor sem, ha nemet mondasz.

– Ugyan, örülök, hogy látlak – válaszoltam. – Mi van veled? Jól nézel ki.

Kissé zavartan a hajához nyúlt. – Ha kicsit hosszabb lesz, majd hordhatok póthajat is – nevetett idegesen. – De egyébként tetszik így, mert nem ismernek fel.

Az ölébe ejtette a kezét és egy hosszú pillanatig lesütött szemmel ült. – Bocsánatot akartam kérni tőled. És Sloantól. Teljesen szét voltam csúszva akkoriban. Nem voltam önmagam és nem vagyok büszke arra, ahogy viselkedtem.

Nem válaszoltam, mire a szemembe nézett. – Aznap este, amikor megjelent a szobádban, én nem tudtam, hogy ő a barátnőd. Korábban egyszer sem láttam, Jessától meg úgy tudtam, hogy Sloan Minnesotában van. Azt hittem, hogy egy asszisztensed vagy valaki, aki a kutyádat sétáltatja. – Nyelt egyet. – Három év után most vagyok először józan és stabil. Tudom, ez nem magyarázat, de…

– Semmi baj – feleltem magam elé tartott kézzel. – A bocsánatkérés elfogadva. Ha te is elfogadod az enyémet.

Ellágyult az arca. Nagyot sóhajtott, úgy, mintha rég visz-szatartotta volna. – Beszéltem Ernie-vel arról, hogy legyen az ügynököm. Egy becsületes emberre van szükségem, érted?

Halványan elmosolyodtam. – Ő nagyon jó.

Lola bólintott. – A legtöbbjük nem az. Te nagyon szerencsés vagy.

Az arcát fürkésztem. Láthatóan nem tudta, mit mondjon.

– Én, ööö…. azon gondolkodtam, vajon nyitott lennél-e arra valaha, hogy együtt turnézzunk. Mármint nem egy teljes turnéra gondoltam vagy ilyesmi – tette hozzá gyorsan. – Csak a legnagyobb show-kon jelennék meg. Vagy az ünnepi különkoncerteken.

Előrehajoltam, és a térdemre könyököltem. – De akkor lesznek szabályok – mondtam. – Józannak kell maradnod.

Remény csillant az arcán. Bólintott.

– Szedd továbbra is a gyógyszereket. És ha mégis visszaesel, akkor magadtól távozol. Ne nekem kelljen csinálni.

Ismét bólintott, én pedig csak ültem, és próbáltam felfedezni a vonásai közt a régi Lolát.

Nem láttam.

Kinyújtottam a kezem.

A békejobbomra nézett és megremegett az álla. Aztán megfogta és megrázta a kezem.

Elengedtem és a dohányzóasztalhoz léptem, hogy adjak neki zsebkendőt. Átnyújtottam neki, ő pedig elvette és közben a lábujjait nézte, könnyes szemmel mosolyogva.

Csak ültem és csöndesen figyeltem Lolát. Azt éreztem, el kell mondanom neki, hogy büszke vagyok rá. Tudtam jól, milyen nehéz, amikor az embernek önmagával kell megküzdenie. Mikor minden egyes nap a saját vágyaiddal kell birkóznod, hogy a legjobb formádat tudd hozni. De nem volt erőm ahhoz, hogy ilyenekről beszéljek.

Talán sosem lesz.

Néha a köztes állapotban élni a legnehezebb. És van, hogy a köztes állapotból már soha nincs kiút.

Lola megtörölte az orrát. – Mennem kéne – mondta egy kicsit később, és elkezdett feltápászkodni. – Nem akarok nektek több gondot okozni.

Erőtlenül felnevettem, mire ő visszaült a székbe. – Sloan meg én szakítottunk. Aznap este, hogy itt járt.

Lola pislogott rám, a székpárna szélére húzódva. – Mi… miattam szakítottatok?

A fejemet ráztam. Nem. Nem igazán. Azért, mert nem tudtam megadni neki azt, amire vágyott.

Lola csak ült és az összegyűrt zsebkendőt markolászta. – Sajnálom, Jaxon. De ugye tudod, hogy így lesz a legjobb?

– Tudom – jegyeztem meg csöndesen.

– Ez a biznisz nem tesz jót a kapcsolatoknak. – Egy pillanatra elfordult. – Sosem mondtam neked, de… – ismét a szemembe nézett. – Mikor megismertelek téged, emlékeztettél engem valakire. – Megrázta a fejét. – Valakire, akit korábban ismertem. Egy táncosra…

Lola elhallgatott, és csak nagy sokára folytatta. – Azt hiszem, ezért vonzódtam annyira hozzád, tudod?

Nevetés helyett csak kifújtam a levegőt az orromon. – Értem. Ha találkoznék valakivel, aki Sloanra emlékeztet…

Valószínűleg sosem fogok olyannal találkozni, aki Sloanra emlékeztet.

Nem volt akkora szerencsém.

Lola a zsebkendőbe törölte az orrát. Majd szétnézett maga körül, mintha most jutott volna eszébe valami. Lenyúlt és felvette a sporttáskáját. – Majdnem el is felejtettem. Hoztam neked valamit. – Szipogva elővett egy mappát.

– Nyugodtan mondj nemet. Csak Ernie említette, hogy nem igazán megy most neked az írás, és arra gondoltam…

– Mély levegőt vett. – Tessék. – Átnyújtotta nekem.

– Mi ez? – kérdeztem, és elvettem tőle.

Megvonta az egyik vállát. – Írtam néhány dalt az elvonom – Megint felnevetett. – Igazából rengeteget írtam. Inspiráltál engem, Minnesota.

Felhorkantam, habár ez most egy rossz poén volt.

Kinyitottam a mappát és a kottákra pillantottam.

– Ha használod őket, enyém a jogdíj – jegyezte meg. – Szükségem van pénzre. Ezeket kizárólag neked írtam, és Ernie azt mondta, hogy jók… – Nem folytatta, mert látta, hogy fel sem nézek a lapokból és nem fogok válaszolni.

Csak úgy itta a szemem a dalszövegeket. A zene úgy áramlott körülöttem, mint megannyi fénylő rovar. Lapoztam és hallottam közben a zenét a fejemben.

Tényleg jók voltak. Mármint itt-ott változtattam volna rajta, hogy még jobban passzoljon hozzám és akadt pár befejezetlen szám is, de… mind csodálatos volt.

Lolára néztem. – Hányat hoztál?

– Huszonkettőt?

Majdnem megfulladtam a nevetéstől. – Huszonkét dal – ziháltam. A szám elé kellett, hogy kapjam a kezem. Az majdnem három albumra elég.

Szabad vagyok. Épp most adta a kezembe a szabadságomat.

– Köszönöm – suttogtam.

– Elfogadod őket?

Könnyes szemmel bólintottam. – Igen. Persze.

– Tudom, hogy te írod magadnak a dalokat, és hogy…

– Lola, megtiszteltetés lenne, ha ezeket adhatnám elő. – A szemébe néztem, ő pedig szinte szégyenlősen nézett vissza rám.

– A nevem Nikki.

Oldalra biccentettem a fejem. – Tessék?

– A nevem Nikki. Nem Lola. Hívnál így ezentúl?

Nagy nehezen lenyeltem a gombócot a torkomban. – Igen. Igen, így foglak hívni. Te meg hívj Jasonnek. – Egy hosszú pillanat telt el, mire folytatni tudtam. – Örülök, hogy végre megismerhettelek.

Mosolygott. – Én is örülök.

Ismét az ölemben heverő dalokra pillantottam, és mély szomorúság öntött el. Tessék, megvolt a kiutam. Már csak néhány plusz dal kellett, de az semmiség. Ha kell, akkor majd Lola segít. A kiadómnál le fog esni az emberek álla. Évente egy album kijöhet ezekből, plusz egy-egy turné mindegyik mellé. És ez így csak három év, nem tíz.

Bár ettől még semmi nem változik köztem és Sloan között.

Lola úgy nézett körbe az öltözőben, mint aki látja, menynyire szét van esve az életem, de nem akar a darabjaira pillantani. – Az mi? – kérdezte a papírba csomagolt kép felé bökve, amit a falnak támasztottam.

Megköszörültem a torkom. – Azt most vettem.

– Ó! Megnézhetem?

Bólintottam, Lola pedig felállt. Alikor lefejtette róla a barna papírt, hogy megnézze, elakadt a lélegzete. – Váó! Tök jó rólad ez a fotó!

Felnéztem, és akkorát dobbant a szívem, hogy utána kellett nyúlnom.

Én voltam rajta.

Sloan engem festett le.

A tónál álltam, a mellig érő csizmában. Azt a napot ábrázolta, amikor a stéget raktuk össze Elyben. Egész pontosan azt a pillanatot, ami után megcsókoltam Sloant.

Könnyek gyűltek a szemembe, a szám elé kellett szorítanom a kezemet.

Ezt emlékezetből festette. Mintha az ő szemén keresztül láttam volna azt a pillanatot. Ilyennek látott engem aznap, mosolygósnak, boldognak.

Boldog voltam, mert vele voltam.

És már sosem leszek olyan boldog.

Meg akart szabadulni ettől. Azért vitte el a galériába, hogy eladja, majd elment egy randira.

Könnyek folytak le az arcomon, én pedig hagytam.

– Mi a baj? – kérdezte Lola.

A fejemet ráztam. – Az egész életemet elszúrtam – mondtam a vászonra nézve.

Lola halványan elmosolyodott. – Valaki egyszer azt mondta nekem, hogy bármikor újra lehet kezdeni. Kezdd újra most!

De már túl késő volt az újrakezdéshez. Még most sem tudtam vigyázni Sloanra. Nem, amíg a tömegek nem vásárolják szívesebben a magazinokat, amikben vele pózolok Lola helyett. Túl jól végeztem a munkámat. Ernie azt mondta, Sloan gyűlölt engem, és valahányszor Ernie kiejtette a nevemet, Sloannak megkeményedett az arca. Mássál randizott. Továbblépett.

Sikerült tönkretennem a kapcsolatunkat.

45. fejezet

SLOAN

♩ PROOF | JAXON WATERS

Adrian a háta mögé rejtette a két kezét. – Melyiket választod? – kérdezte mosolyogva, és a zöld szeme sarkában ráncok csíkozódtak. Egy steak-étteremben vártunk az előételre.

Adrian kinyitotta előttem az ajtót. Kihúzta nekem a széket és rendelt nekem egy pohár bort, amiről láthatóan meglehetősen sokat tudott. Vicces volt, sármos, és odavolt értem. Intelligens, sikeres és vonzó. És nagyon igyekezett, hogy szórakoztasson.

Mégsem működött. Csak Zane levelére tudtam gondolni, semmi másra.

Adrian most arra várt, hogy válasszak a két keze közül. Kissé unottan a bal kezére böktem, mire ő letett elém az asztalra egy teljes üveg vaníliás tejszínt. Félmosolyra húzódott a szám. Megálltunk egy benzinkútnál idefelé jövet és kiszúrta, hogy megpakolom a táskámat a kávéízesítők pultjánál.

– Ügyes – jegyezte meg Kristen az asztal túloldalán. – De Sloan a kicsit szereti.

Adrian elmosolyodott. – Hát, ez esetben nem segíthetek.

Kristen bokán rúgott az asztal alatt.

Adrian flörtölt velem. Elég durván.

És én. Nem éreztem. Semmit.

És ha nem lett volna elég, hogy nincsenek pillangók a hasamban, folyamatosan az órámra pillantgattam. Egy óra volt hátra Jason koncertjéig. Úgy éreztem, mentem elbőgöm magam. A percek, amiket a városban töltött, a szemem előtt ketyegtek. És egyre fogytak, mint a szemek a homokórában. És ahelyett, hogy ott lettem volna, ahol ő van, egy baromi jó pasival randiztam, akire egyáltalán nem tudtam odafigyelni és aki mellett cseppet sem éreztem magam jól, mert túlságosan sok sebet cipeltem és szerelmes voltam valaki másba.

– Bocsánat. – Felálltam. – El kell mennem a mosdóba.

Kristen hátratolta a székét és felállt, hogy kövessen.

Ahogy becsukódott mögöttünk az ajtó, Kristen lecsapott rám. – A mindenit, ez a pali fel akar téged falni élve. Szerintem hagynod kéne neki.

– Neked pedig szerintem látnod kell ezt – válaszoltam. A táskámba nyúltam és elővettem a levelet. Kihajtogattam a papírt, átnyújtottam neki és keresztbe tett karral figyeltem, amíg Kristen olvasott.

Minél tovább nézte, annál jobban elmélyültek a ráncok a homlokán. – Édes istenem… – Kristen felnézett rám. – Hiszel neki?

Szipogtam, majd bólintottam. – Nem hazudna nekem. És a Lolás dolog amúgy is hihetetlen volt számomra. Ezért is mentem vissza hozzá aznap este a szállodába. Kezdettől fogva furcsának éreztem az egész jelenetet. De miért hazudott volna ezzel kapcsolatban?

Kristen összeszorította a száját. – Nem tudom, Sloan. Talán hazudnia kellett, hogy szakíthasson veled. Úgy értem, tudod te is, milyen vagy.

Hunyorogva néztem Kristenre. – Milyen vagyok?

Kristen megvonta a vállát. – Nehezen tudsz megszabadulni azoktól a dolgoktól, amik nem tesznek jót neked. Tudod. Brandon cuccaitól, a rozoga kocsidtól, a lepukkant házadtól. Nem a racionális, észszerű döntéseidről vagy híres. Menthetetlenül érzelmes vagy. Mindig is ilyen voltál és Jason ezt jól tudta.

Remegni kezdett az állam.

– Talán tudta, hogy bármilyen logikus indokkal is állna elő, azt nem vennéd komolyan, ezért valami durvábbat kellett kitalálnia. Mert, legyünk őszinték, amit tett, az kibaszottul durva volt.

A mosdó fölé hajoltam és letéptem egy kéztörlőt a gurigáról. – Szóval mi az elméleted? – kérdeztem, és kifújtam az orrom.

– Nem tudom. De az ösztöneim azt súgják, hogy ez a srác a kardjába dőlt. Ha Zane azt mondja, Jason teljesen szétesett és hogy szerinte találkoznod kellene vele… Nem tudom. Még Josh is kételkedett abban, hogy Jason megcsalt volna téged, és ismered Josht.

Szipogtam. – Tényleg?

– Ja. Tudod mit mondott, amin meglepődtem? – Kristen keresztbe tette a karját. – Mikor visszajöttem tőled Elyből és elmeséltem neki, mennyire szerelmesek egymásba Jason szülei, azt mondta, látszik Jasonön, hogy milyen családból jött. Jason is olyan, mint Josh: egy kisvárosban nőttek fel mindketten és a szüleik őrülten szerelmesek egymásba a mai napig. A Joshhoz és Jasonhöz hasonló pasik nem csinálnak ilyen faszságokat. Nem így nevelték őket. Nincs benne a DNS-ükben. Ők életre szóló kapcsolatot keresnek. Ha szerelmesek lesznek, a földet is megcsókolják, ahol átment a nőjük. Nem lépnek félre és nem lépnek le. Ha Jason lelépett, annak van valami oka.

Az orromat törölgettem. – Lehet, hogy a hírnév megváltoztatta őt.

Kristen felhorkant. – Tényleg ezt gondolod? Ne már!

Nem, nem hittem ezt. De nem tudtam, mit higgyek.

– Akkor mit fogunk csinálni? – kérdeztem. – Elmegyünk a koncertre? Kiverjük a szart abból a pinatából? Folytatjuk a dupla randit? Vagy mit?

Jason nem akart velem lenni. Nem akart látni engem.

De ez nem változtatott a tényen, hogy én látni akartam őt.

Szinte jobban haragudtam magamra emiatt, mint rá, amiért szakított velem. De ez volt az igazság. Látni akartam Jasont.

Nem közelről. Nem kettesben. Hanem a tömegből, ahol nem is tudja, hogy ott vagyok.

Amikor utoljára láttam, nem is tudtam, hogy ez lesz az utolsó alkalom. Olyan gyorsan történt és olyan sokkoló volt.

Talán, ha még egyszer láthatom őt utoljára, olyan körülmények között, ami számomra kényelmes, akkor le tudom zárni ezt magamban végre, gondoltam, bár közben tudtam jól, hogy csak magamat hülyítem. Csak annyit érnék el vele, hogy ismét visszakerülnék a szakítás utáni első hét állapotába, aztán kisírnám a szemem este Kristenéknél és baseballütővel verném szét a pinatát.

De muszáj volt elmennem. Ha Zane levele nem kavarta volna fel bennem a szart, akkor olyan erős lettem volna aznap. Belevetettem volna magam a jelen pillanatába és megpróbáltam volna jól érezni magam Adriannel, ittam volna pár pohárral és jól ellettem volna Kristennel meg a többiekkel. De most semmi másra nem vágytam, csak hogy ott legyek, ahol Jason van. Semmi kedvem nem volt itt iszogatni, tőle távol, tudtam jól, hogy hol fogok kikötni. Már akkor tudtam, mikor elolvastam, amit Zane írt.

Szipogtam. – Látni akarom.

Kristen megvonta a vállát. – Oké. A szív parancsának nem lehet ellentmondani. Menjünk. – Azzal kimasírozott a mosdóból.

– Mi lesz Adriannel? – kérdeztem, miközben követtem őt.

– Jól ellesz. Megmondom Joshnak, hogy vigye el egy sztriptízbárba, vagy ilyesmi. – Mikor odaértünk az asztalhoz, Kristen megérintette a férje vállát. – Kérem a kulcsot!

Josh a zsebébe nyúlt, és adta is. – Mi a helyzet? – kérdezte.

– Sloan nincs jól. Elviszem a Jaxon Waters-koncerte. Hívjatok majd Ubert. Szeretlek. – Nyomott egy puszit Josh arcára, aztán belém karolt és elindultunk a kijárat felé.

Szerencsétlenül integettem Adriennek, ahogy Kristen kirángatott az étteremből. – Nagyon jól éreztem magam! -kiáltottam vissza. – Örülök, hogy megismerhettelek.

Úgy tűnt, Adrient szórakoztatja a jelenet, és rám kacsintott.

Beszálltunk a kocsiba. – Ha már leskelődünk utána, álcázzuk magunkat – mondta Kristen, majd rükvercbe tette az autót és kifarolt a parkolóból. – Van egy partikellékbolt itt az utcában. Először oda megyünk.

Öt perccel később Kristen átnyújtott nekem egy 80-as évek stílusában készült szemüveget a halloweenes polcról.

A fejemet ráztam. – Azt én fel nem veszem.

– Ismernek téged a stábból is – magyarázta csípőre tett kézzel. – Azt akarod, hogy felismerjen valaki és elárulja Jasonnek, hogy ott vagy?

Keresztbe tettem a két karomat. – Nem…

– Na, akkor szépen felveszed ezt. Vagy úgy villogsz majd, hogy „itt vagyok, ribancok”, vagy felismerhetetlen leszel. És ha felismerhetetlenek akarunk lenni, nem ülhetünk az első sorba se. Valakivel jegyet kell cserélnünk.

Mély levegőt vettem és hagytam, hogy Kristen a fejemre biggyessze a hatalmas szemüveget.

– A hajadat meg a tetkóidat is el kell takarnunk. Vedd fel a pulcsimat! – mondta, majd levette a ruhát és átnyújtotta nekem.

A kezemben lévő pulóverre néztem. – Szerinted őrültség, amit csinálok?

Kristen épp lekapott a polcról egy nagy barna parókát. -Az lehet. De az én dolgom az, hogy akkor is veled legyek, ha megőrülsz. Hozzuk ki ebből a legtöbbet és legyél te a világ legcsodásabb őrültje!

Felhorkantam.

Kristen úgy készített fel a koncertre, mint egy áldozatot, akit hamarosan kifektetnek az oltárra. Ott sürgött-forgott körülöttem és mindenfélét rám aggatott.

Végül maradt a röhejes szemüveg meg egy kötött sapi, mert egy olyan parókát sem találtunk, ami alá el lehetett volna rejteni a hajam – még az alá sem, amiben tényleg úgy néztem ki, mint egy tébolyult.

Kristen viszont, ha már itt tartunk, totál úgy festett, mint egy tébolyult.

Jasonön kívül senki nem ismerte volna fel, de ez nem tartott vissza attól, hogy elmenjünk a koncertre. Kristen egy Bundesliga-fazonú parókát vett magának és egy játék fogszabályzót. Annyira vicces volt ezekben, hogy a Fórumig nem bírtam abbahagyni a röhögést.

Teljesen kész voltam. Az egész testem remegett. A szemhéjam szabályosan megháborodott, úgy tikkelt. Mikor odaértünk, tíz perc kellett ahhoz, hogy összeszedjem a bátorságom és egyáltalán kiszálljak a kocsiból.

Ahogy a Fórum felé gyalogoltunk, furcsán éreztem magam. Nem ezen az úton szoktam bemenni a koncerthelyszínekre. Hátul szoktam, a személyzeti bejáraton, a bandával együtt. Ott szoktam lógni, míg ők beállítják a dolgokat, és a kulisszák mögül nézem a koncerteket.

Most viszont a tömeg része voltam. Át kellett mennem a fémdetektoros kapun és beszkennelték a jegyemet. Egy néző voltam. Egy rajongó. Egy a millióból. Aki semmiben nem különbözik a többiektől. És azt hiszem, ez így is volt rendjén. Elvégre azért jöttem, hogy Jaxont lássam, nem pedig Jasont.

Nem is tudtam igazán, Jason létezik-e még.

Kristen próbált belém tömni valami kaját, de képtelen voltam enni. Hagytam, hogy vegyen egy üveg vizet és miközben ő eltűnt a büfében, én az ajándéktárgyakat áruló pultnál várakoztam. Az eladó posztereket figyeltem. – Vele voltam, amikor azok a képek készültek – meséltem Kristennek, amikor visszatért. – Ott álltam én is kamera mögött a fotózáson.

De voltak más képek is, olyanok, amiknek a készítésén nem voltam jelen. Mert Jason akkor már nem akarta, hogy vele legyek. Kilökött engem az életéből.

Ahogy eszembe jutott, hogy elárult, majdnem kiborultam.

Zane drága jegyeit nem volt nehéz lepasszolni. Találtunk egy párt, akinek a tizedik sorba szóltak a jegyei és cseréltünk velük. Most már elég közel voltunk ahhoz, hogy lássuk Jasont, de elég távol ahhoz, hogy ne lásson engem a színpadról.

Ideges és nyugtalan voltam az előzenekar műsora alatt. Amikor a Grayscale befejezte az utolsó dalt és Jessa azt kiáltotta, „köszöntsétek hangosan Jaxon Waterst!”, pánikolni kezdtem és tényleg megfordult a fejemben, hogy lelépek, mielőtt kilépne a színpadra.

Lehet, hogy csak kárt okozok magamnak azzal, hogy eljöttem. Ha meglátom, és úgy nézem őt, hogy közben tudom, hogy sosem csalt meg engem, akkor talán még rosszabb lesz minden. Lehet, hogy nehezebb lesz elfogadni, hogy nem vagyunk már együtt, ha nem fűt engem a harag.

– Istenem. Nem hiszem el, hogy ezt csinálom.

Kristen oldalra biccentette a fejét, hogy a szemembe nézzen. – Bármikor leléphetünk, amikor akarod. Oké?

Bólintottam. De nem akartam elmenni. Végig fogom ezt nézni, döntöttem el. Mert muszáj.

A színpad két végében álló hatalmas kivetítőket néztük, ahol folyamatosan a Jaxon Waters felirat ment egy képen, rotációban.

Tudtam, mi zajlik épp a backstage-ben. Minden részletet magam előtt láttam, az előkészületeket, amelyeken végig kell menni, mielőtt Jason kilépne a színpadra. Kilép az öltözőből. Zane átad neki egy üveg vizet. A produkciós menedzser ott fut előtte, átlépi a vastag fekete kábeleket és a headsetjébe beszél, hogy a banda többi tagja is tudja, ideje a függöny mögé gyülekezni. Jason berakja a fülébe a figyelőrendszer dugóját és visszaadja Zane-nek a vizet. A tenyerét nyitogatja, hogy bemelegítse – minden egyes fellépés előtt ezt szokta csinálni. Nem izgul. Laza és jókedvű, és ahogy közeledik a kezdés pillanata, egyre fényesebben ragyog, mintha a tömeg pulzálása töltené fel energiával.

És aztán megjelent.

A ködön és a tűzijátékon keresztül szaladt ki a színpadra, egy fehér pólóban meg egy tengerkék bársonyzakóban. A haja felül hosszabb volt, mint ahogy emlékeztem, de jól állt neki. Szinte láttam a kék szemét is.

A bal kezemmel megragadtam Kristen karját. Jason hangja gyönyörű volt, erős és a szívem teljesen felmondta a szolgálatot.

Szerettem őt.

Még most is, mindazok után, amit tett velem, szerettem őt. Még akkor is, ha ő már Jaxon volt.

És Zane-nek igaza volt. Tényleg szét volt csúszva.

Ugyanazzal az energiával robbant a színpadra, ahogy szokott. De ismerem őt. A fellépést élvezte a világon a legjobban. Bármilyen fáradt is volt, a szeme mindig ragyogott, ha a színpadon lehetett. A rajongók mindig elő tudták csalogatni belőle. De most valahogy sötét volt a tekintete. Kopott.

Egy másolat másolata.

Körülöttem mindenki sikongatott és a zenére mozgott. Jason hangja átjárta a testemet, míg el nem telített teljesen. A szememen és a fülemen keresztül áramlott belém és rezgett alattam a padló. Szinte éreztem a nyelvemen a verejtéke ízét, azt a meleg, férfias illatot, ami a koncertek után áradt belőle, miután levette magáról a pólót és rám mászott, a szíve pedig még mindig vadul kalimpált a tömeg okozta adrenalinrobbanástól.

Hogy tudok majd hazamenni ezek után?

Hogyan élem túl ezt a másfél órát és hogyan megyek utána haza, mint a többi ember, aki eljött aznap este? És aztán a világ ismét magába szippantja majd, és Jason eltűnik.

Valószínűleg soha többé nem fogom látni. Személyesen legalábbis. Eljöttem, hogy lássam még egyszer, de máris éreztem, hogy a szívem keservesen meg fog fizetni ezért a kiruccanásért. Ugyanolyan károsan hatott rám, mint az összes időmet a temetőben tölteni. Ez egy hideg, egyoldalú vonzalom volt és éreztem, hogy nem vagyok képes ismét keresztülmenni ezen.

Kristen megérintette a kezem, amivel a karját fogtam. Ugyanúgy éreztem magam, mint a kórházi szobában, amikor ott ültem vele Brandon ágya mellett. Láthattam a férfit, akit annyira szeretek. Ott volt, de közben mégsem, mert elérhetetlenné vált.

Pusztító érzés volt. Olyan reménytelenség, amit nem lenne szabad ismernie senkinek.

És én most másodjára is ezt éltem meg.

Kristen néhány zsepit vett elő a táskájából és odaadta nekem. – Köszönöm. – Szipogva a szemem alá nyomtam az egyiket. – Istenem, sosem kellett volna elhagynom őt – mondtam, túlkiabálva a zenét. – Bármi is történt. Követnem kellett volna őt a világ körül, mint egy groupie, egész hátralevő életemben.

Kristen egy pillanatra elgondolkodott, majd a fülemhez hajolt, hogy jól halljam, amit mond. – Gondoltál valaha arra, hogy talán többet akart neked adni ennél?

– Tudom, hogy többet akart adni nekem ennél – feleltem, de túl halkan ahhoz, hogy Kristen hallhassa.

A dal véget ért és tudtam, hogy most Jason azt fogja csinálni, amit első dalok után szokott: köszönetet mond a közönségnek, üdvözli őket a koncerten. Aztán mond valami személyeset a városról.

Milyen jelentéktelen lehetett mostanra ez a város számára. Az jutott eszembe, vajon tudja-e egyáltalán, hol van, vagy a kezére kellett néznie ma is, mielőtt színpadra lépett.

Az ajkához húzta a mikrofont. – Köszönöm, köszönöm! Örülök, hogy visszatérhettem Los Angelesbe!

Mindenki éljenzett, én pedig vártam, hogy Jason mondjon valamit a strandról, Disneylandről vagy a 405-ös út forgalmáról.

De aztán valami furcsa dolog történt. Jason elhallgatott.

Lassan kezdődött. Az ajka először lefelé konyult, a szeméből kiveszett minden öröm. Majd hirtelen átváltozott, mintha elmozdult és lehullott volna róla egy álarc. Alatta pedig nem látszott más, csak valami mély szomorúság.

Jason hallgatott. Olyan hosszú ideig hallgatott, hogy a közönségben sutyorogni kezdtek.

– Igazából ez nem igaz – szólalt meg aztán komoly hangon. – Nagyon nehéz volt, hogy visszajöjjek ide LA-be. Sajnálom. Csak az van, hogy… valami történt ma és most nem könnyű. – Lenézett a színpadra és a fejét rázta. Majd ismét felnézett és a rajongóit pásztázta. – Ti erről nem tudtok, srácok, de életem szerelmét Los Angelesben ismertem meg.

Döbbenten szippantottam be a levegőt, és úgy éreztem, menten megáll a szívem.

A tömegben füttyögtek és huhogtak, de Jason felemelte az egyik kezét. – Nem, nem. Nem arról van szó, akire gondoltok. Lola Simone csak a kollégám és egy nagyon jó barátom. Ez a nő… – úgy tűnt, nem találja a szavakat – … egészen különleges volt. Megtalálta a kutyámat, igazából így kezdődött. Nem akarta visszaadni nekem. Azt mondta, előbb bizonyítsam be neki, hogy szeretem. – Ezen halványan a közönséggel együtt nevetett. Aztán folytatta: – Nagyon gyorsan egymásba szerettünk. Tudom, sokan hisznek abban, hogy létezik szerelem első látásra, és ez az is volt. Sőt, valójában már azelőtt szerettem, hogy láthattam volna. Aztán velem jött a turnékra is. Egy zseniális festőművész, de a turné alatt nem tudott festeni. – Most mindkét kezét a mikrofon köré fonta, úgy folytatta. – Turnézni, folyamatosan úton lenni nem könnyű. Kimerítő. De ő csinálni akarta, mert szeretett engem, habár ez rengeteg áldozattal járt az ő részéről. Aztán történt pár rossz dolog, amiről nem beszélhettem neki. Nagyon ijesztő dolgok. És elérkezett az a pont, amikor rájöttem, hogy nem tesz neki jót, ha velem marad. Nem tudok eleget lenni vele, nem tudok vigyázni rá. Úgyhogy elhitettem vele egy rettenetes dolgot magammal kapcsolatban, csak hogy szakítani tudjak vele.

Kristen a karomat szorította. – Hallod ezt? Miről beszél?

A fejemet ráztam, könnyek patakzottak a szememből. – Nem tudom – ziháltam.

Jasonnek elcsuklott a hangja. – A vicces az, hogy megkaptam, amire úgy vágytam. Azt akartam, hogy elfelejtsen engem. És tudjátok, mit? Megtette. – Végighúzta a kezét a száján. – Igen. Ma este randija van. Láttam őt. Elmentem a galériába, ahol a képeit állítják ki, és amikor ki akartam jönni, megláttam őt valami fickóval. És ettől kikészültem – suttogta. – Azt hittem, hogy szakítani lesz vele a legnehezebb. De hogy ezt láttam…

Kiszáradt a szám. Nem kaptam levegőt. – Kristen, Jason ott volt. – Nem mertem levenni róla a szemem, és nem is fordultam Kristen felé. – Ott volt – suttogta. – Eljött.

Jason ezúttal nem tudta összeszedni magát. Hosszú ideig csak hallgatott, a közönség pedig teljesen elnémult. Az emberek mobiltelefonokat emeltek a fejük fölé és rögzítették, ami a színpadon történik. Azt is hallani lehetett volna, ha valaki egy tűt ejt le a stadionban. Mind csüngtek a szavain.

Jason összeszorította a szemét és amikor ismét kinyitotta, végtelenül szomorú volt a hangja. – Az ember azt hiszi, tudja, milyen a szerelem. Azt hiszi, a tündérmesék meg a romantikus filmek felkészítik majd rá. Majd amikor végre tényleg rátalál, rájön, hogy idáig semmit, de semmit nem tudott. – Jason a fejét rázta. – Sosem tudtam olyan jól dalt írni, ami kifejezhette volna, mennyire szeretem őt. – Az utolsó szavaknál elcsuklott a hangja.

– Sloan – suttogta Kristen. – Mindenki sír… – Hozzáért a karomhoz. – Nézd!

Levettem a szemem a színpadról és körbenéztem. A mellettem ülő nő a szája elé tartotta a kezét és könnyek csorogtak az arcáról. És mindenki más is sírt.

Jason megtörölte a szemét a kézfejével, és felkapta a gitárját. – Sosem fogom őt visszakapni. Már túl késő. De ez a dal akkor is Sloannak szól. A címe az, hogy „Proof”.

A törékeny szívem darabjaira hullott. Teljesen kikészültem. Előrehajoltam, a szám elé kaptam a kezem és zokogtam.

Jason énekelt.

Egy valóságos költemény volt, egy nőről szólt, aki maga volt az összes évszak. Ő volt a néma pillanat, amikor a hó hullani kezd. A lágy, csábító tavaszi köd a befagyott tó felett. A telihold, fehér és makulátlan a tintafekete nyári égbolton. Az ősz, ami úgy tündököl, hogy az ember szíve beleszakad, amiért láthatja ezt a békés szépséget.

Ez volt a legszebb dal, amit valaha írt. A legszebb dolog, amit valaha hallottam.

És rólam szólt.

Eltűntek körülöttem Jaxon megbabonázott rajongói. Kristen sem ült mellettem. Nem volt ott Jaxon sem. Jason énekelt. És minden egyes szava megkérdőjelezhetetlen szerelem volt, bocsánatkérés és esedezés – de nem szólt senkihez. Hiszen nem tudta, hogy én ott vagyok. Jason azt hitte, hogy a semmibe küldi a szavait egy nő után, aki már rég elfelejtette őt.

Hogy mennyire tévedett!

Mikor a dal véget ért, a tömeg megőrült. Még sosem hallottam ilyen rivallást. Még a legnépszerűbb dalait követően sem.

Jason szomorú szemmel nézett végig a rajongókon, mint akinek már semmi nem számít. Mint akit nem is érdekel, hogy tetszett-e a dala bárkinek is, mert képtelen volt érezni bármit azon az ürességen kívül, amit én is éreztem az elmúlt három hónapban.

És akkor dermedten megállt.

Felemelte az egyik kezét, hogy kitakarja a fényt és a tömegbe hunyorgott.

– Atya. Úr. Isten – zihálta Kristen mellettem.

Jason csak állt ott a színpadon és bámult.

Egyenesen engem.

Ez lehetetlen.

Több ezer ember vett körül idelenn. Nem is Játszódhattam, a tömeg kitakart. Sapka meg szemüveg volt rajtam, Jasonnek pedig a szemébe ragyogott a reflektor. Ő mégis egyenesen engem nézett. Olyan áthatóan nézett, hogy az emberek is forgolódni kezdtek és egy idő után engem bámultak.

Nem tudtam megmoccanni. A székembe fagytam.

És akkor Jason a színpadra ejtette a gitárját, majd leugrott a közönségbe.

Könnyes nevetés buggyant ki belőlem. Kristen megragadta a pulcsim ujját és lekapta rólam a sapkát meg a szemüveget. – Menj! Menj! – Megfordított, és a folyosó felé tolt.

– Engedjenek! – Elindultam a sorból kifelé. – Kérem!

Sikerült kiérnem a folyosóra, de hiába minden addigi igyekezet. Ugyanis nem csak én próbáltam kikerülni a soromból.

Többen a színpad felé nyomultak. A rajongók körbevették Jasont minden oldalról, én pedig elvesztettem őt szem elől. Egyedül az segített kideríteni, hol van, hogy az óriási kivetítőn továbbra is azt mutatták, Jason hogyan próbál átjutni a tömegen.

Teljes volt a káosz.

Most nem voltak mellette a testőrei, mint általában. Anélkül ugrott a tömegbe, hogy az őrök tudták volna, mire készül. Senki nem tudta kimenekíteni a fanok gyűrűjéből.

– Jason! – kiáltottam a nevét kétségbeesetten. Mindenki ugyanarra tartott, mint én, ugyanahhoz a férfihoz akartak ők is közelebb kerülni.

Idegesen pillantottam körbe. Magasabbra kell jutnom valahogy. Felkapaszkodtam egy ülésre és ráálltam, miközben az emberek a hátamnak meg a lábamnak ütköztek. Jason továbbra is pár méterre volt tőlem, de most észrevett. – Sloan!

Ahogy kiszúrt engem, a nagy kivetítő kamerája megfordult és rám közelített. Önmagamat láttam, hatméteresen, vörös ruhában, a tetoválásaimmal, és könnyek csorogtak a szememből.

Úgy tűnt, az emberek csak ekkor fogták fel, mi történik. A tömeg kettényílt és átengedték Jasont, az emberek kézen fogtak és gyengéden felé vezettek. Mint amikor visszahúzódik az óceán vize. Mikor kidob magából a tenger szökőárja. Elálltak az utamból, majd ismét összezártak mögöttem és előre toltak. Aztán már senki más nem volt előttem, csak ő.

Mindketten megtántorodtunk egy lélegzetvételnyi időre, majd egymásnak estünk. Jasonre ugrottam, a dereka köré fontam a lábam, ő pedig erősen tartott.

A padló remegett alattunk az éljenzéstől. Több ezer telefon vakuja villant, és valaki a kulisszák mögött bekapcsolta a konfettigépet, amit a fináléra szoktak tartogatni, és a színes flitterek beterítették a tömeget, ragyogott körülöttünk a világ.

Jason a nyakamba fúrta az arcát, éreztem, hogy szipog, miközben a mellkasához húz engem. Kezek tapadtak ránk, az emberek együtt ringtak a testünkkel, egyre nagyobb hévvel, de ez egyáltalán nem érdekelt, mert egyedül voltunk. Csak ő meg én.

Nem maradt semmi, csak mi.

Jason a fülemhez emelte az ajkát. – Azt hiszem, épp most jöttünk rá, hogyan érjük el, hogy rólunk akarjanak fotókat látni.

Nem értettem, miről beszél, de nem bántam.

– Hogy vettél észre? – kérdeztem.

Jason a szemembe nézett. A gyönyörű, kék szemében könnyek csillogtak. – Mondtam neked, Sloan. Egymillió ember közül is kiszúrlak.

És akkor, tizenötezer éljenző Jaxon Waters-rajongó előtt, megcsókolt.

Epilógus

SLOAN

♩ THE HUNTSMAN’S WIFE | JAXON WATERS

Három évvel később

Tucker a farkát csóválva figyelte, ahogy a már igencsak edzett rakodómunkás kezünkkel a helyére igazítjuk a hatalmas fotelemet, a szokásos helyre, ahonnan jól látom a színpadon játszó férjemet.

Amikor megláttam, milyen monstrummal lepett meg, azt mondtam, hogy ezt biztosan nem fogom használni. Az nem kifejezés, hogy mennyire röhejes látványt nyújtott. Volt neki távirányítója, tudott masszírozni is, meg minden. Kábé fél tonnát nyomott és hosszabbító zsinór kellett ahhoz, hogy be tudjuk üzemelni.

Az első pár héten Jasonnek rám kellett parancsolnia, hogy üljek rá a koncertek előtt és maradjak is rajta. Azt mondta, azzal fog megbüntetni, ha felállok, hogy kirángat a színpadra és bemutat a közönségnek. Ismét.

A nekem ajánlott albumának a címe Sloan köztes állapotban és platinalemez lett belőle. Tulajdonképpen mindhárom albuma platina lett. Arról nem beszélve, hogy a sajtó imádott engem azóta, hogy Jason három évvel ezelőtt drámaian a közönségbe ugrott a Fórum arénájában. Jason vallomásáról és arról, ahogy megcsókol a tömegben, rengeteg videó került fel az internetre és hirtelen mindenki azt akarta tudni, ki vagyok én. Majdnem annyi követőm lett Instagramon, mint neki. Az emberek szerették azokat a fotókat, amiken Jasonnel turnézom, és ha megjelentem a színpadon is, a tömeg mindig éljenzett, bár én minden egyes alkalommal halálosan zavarban éreztem magam. El nem tudom képzelni, Jason hogyan tud kiállni annyi ember elé olyan nyugodtan.

Manapság azonban már jobban örülök ennek a fotelnak. Most, hogy a bokám szinte állandóan be van dagadva, jólesik feltenni a lábamat, miközben a férjem koncertjét nézem.

Már nyolc hónapja voltunk úton. Az utolsó állomás a Hollywood Bowl volt, aztán mehettünk haza – végleg.

Ezzel a kiadóval ez volt Jason utolsó koncertje. Ezután egy kisebb, független kiadóval szerződik majd le. A pénz nem lesz annyi és kevesebb lesz a flanc is, de megéri, mert egyensúlyba billen végre az életünk, ráadásul Jason teljes hatalmat gyakorolhat a munkája és az időbeosztása felett.

Jason végzett a hangpróbával, úgyhogy leültem és a nagy pocakomra raktam a két tenyerem. Tucker a szék mellett nyújtózott. Zane ledobta magát mellém, miközben én kinyújtottam a lábam és elvettem tőle a meleg starbucksos poharat. Zane megfordított egy összecsukható fémszéket, terpeszben ráült és keresztbe tette a karját a háttámlán. – Ernie megkért, hogy mondjam el neked: úton van és hoz magával cupcake-ket is.

– Citromos cukorkát is hoz, ugye? – kérdeztem. Eleve Nadia Cakes-függő voltam, de a terhességemtől csak még jobban eldurvult a helyzet.

– Abból én magam rendeltem. Nem hagyhattam, hogy Ernie elbassza nekem. Féltem, hogy a végén még megharagudnál rám.

– Mintha bárki is haragudni tudna rád – mosolyogtam.

Zane vigyorgott, aztán ücsörögve néztük, ahogy Jason beállította a mikrofonállványt. Énekelt pár versszakot, hogy tesztelje az eszközt, majd felém biccentett, és rám kacsintott. Dobtam neki egy csókot, mire olyan széles lett a mosolya, hogy még a hangja is vidámabb lett.

A hívásunkra Lola – Nikki – is csatlakozott hozzá pár nagyobb városban. Például aznapra is. Igazából nagyon jó volt a csaj. Újabban inkább producerként dolgozott és rendkívül ügyesen csinálta. Csak Jasonnel lépett fel és szinte minden dalt közösen írtak – kivéve azokat, amiket Jason nekem írt. Azok mind belőle jöttek ki.

Jason letette a gitárt az állványára, odajött hozzánk és kivette a füléből a figyelőrendszert. A székem karfájára támaszkodva megcsókolt. – Kényelmes így, szívem?

– Igeeeeen. – Az ajkára tapadó szám mosolyra húzódott.

Jason a hasamra helyezte a kezét, majd elmozdította balra, ahol a baba rúgott, és felcsillant a szeme.

– Szereti a zenét – jegyeztem meg.

Jason a mocorgó pocakomon tartotta a tenyerét és vigyorgott. – Éhes vagy?

– Mindig.

– Mindjárt végzek. – Lehajolt és puszit nyomott a hasamra. – Még húsz perc – közölte a babapocakkal. Kinyújtotta a kezét és megsimogatta Tucker fejét, aztán visszakocogott a hangpróbára.

Zane kucogott. – Ugye tudjátok, hogy nem halnátok bele, ha nem lennétek ennyire cukik?

Rámosolyogtam. – Lehet. De miért kockáztasson az ember?

Túléltük a turné utolsó koncertjét, majd elmentünk egy kései vacsorára a szüleimmel. Utána pedig hazamentünk – oda, amit momentán otthonnak neveztünk. Egy kis villát béreltünk Woodland Hillsben. Elég közel voltunk Kristenékhez, amikor a turnék közt épp a városban tartózkodtunk. Volt kerítése, biztonságban érezhettük ott magunkat és volt hol tárolni a cuccainkat, míg koncerteztünk.

Mindketten jobban szerettük Elyt, mint LA-t. Jason hírnevével nehezebb volt Kaliforniában. Tulajdonképpen sehová nem tudtunk elmenni anélkül, hogy oda ne jött volna hozzánk valaki.

Ely kicsi volt és ott senkit nem érdekelt, hogy Jason kicsoda. Hiszen együtt nőttek fel vele. Nem voltak paparazzók, én pedig az elmúlt három évben nagyon közel kerültem Patriciához. Most, hogy babát vártunk, jobban éreztem magam a közelében. De Kristen és Josh voltak számomra a legfontosabbak, és ami nekem fontosabb, az Jasonnek is az. Úgyhogy Woodland Hillsben kötöttünk ki.

Jason rám mosolygott a limuzin szemben lévő üléséről. – Van egy kis meglepetésem számodra – vigyorgott.

Hunyorogva néztem rá. – Miféle meglepetés? A legutóbbi nem tetszett annyira.

Felnevetett. – Melyik? Mikor azt mondtam, hogy szeretném, ha ismét azonnal teherbe esnél? – Átjött, hogy mellém üljön, közel hajolt, megcsókolt és a hasamra tette a kezét. – Csak szeretem, amikor ilyen vagy – lihegte egészen közelről.

Hátrébb húztam a fejem. – És a hányásokat is szereted?

– Jó, azt nem. De nézd meg, milyen szexis vagy most… – A nyakamba fúrta az arcát és végighúzta az ajkát a bőrömön.

– Semmi szexis nincs ebben, Jason. Fel vagyok vizesedve és farkaséhes vagyok. Plusz folyamatosan pisilnem kell.

Jason a nyakamba nevetett. – Azt hiszem, meg tudlak győzni.

Igen, abban nagyon jó volt, hogy rávegyen engem dolgokra. Például arra is megpróbált rábeszélni, hogy hozzámenjek mindössze negyvennyolc órával azután, hogy ismét összejöttünk. A Fórum után két nappal kaptam tőle jegygyűrűt.

– És ha nemet mondok? – kérdeztem akkor.

– Előállok a B tervvel.

– Ami micsoda? Valami ravaszság? Azt mondod majd, hogy csak a barátnőd vagyok, pedig valójában egész idő alatt jegyesek voltunk?

Nevetett. – Nem. De tudod, rendíthetetlenül, könyörtelenül konok vagyok.

Természetesen nem mondtam neki nemet. De megkértem, hogy várjunk vele egy évet. Nem akartam elsietni. Igazi esküvőt akartam – és azt, hogy megtarthassam a vezetéknevemet. Fontos volt, hogy önmagam maradjak.

A Glensheen-villában házasodtunk össze Duluthban a Felső-tó partján – ahol az Edmund Fitzgerald roncsa található. Tucker szmokingot viselt, amit Kristen tervezett neki, és ott ült a lábunk előtt, amikor kimondtuk az igent. A gyűrűnket Oliver hozta. Jason mellett Ernie, David, Zane és Josh álltak, mellettem pedig Kristen – és ez már mindig így lesz.

– Szóval, mi a meglepetés? – kérdeztem, és becsuktam a szemem, miközben Jason megcsókolta a nyakam.

– Majd otthon meglátod.

Most is megálltunk a Forest Lawn temetőnél, hogy meglátogassam Brandont, ahogy minden alkalommal, amikor a városba érkeztünk. Jason ilyenkor általában megvárt az autóban, hogy egy kicsit egyedül lehessek Brandonnel, kivéve egyszer, az esküvőnk előtt. Akkor azt kérte, hadd lehessen ő is egy kicsit egyedül a sírnál.

Félórát töltött ott, míg én a kocsiból néztem. Nem mondta el nekem, hogy mit csinált ott. Csak annyit, hogy köszönetet mondott Brandonnek és megígérte neki, hogy gondomat fogja viselni.

Nagyon sokat jelentett nekem, hogy ezt mondta neki.

Jason is adott vért velem együtt Brandon születésnapján és megfogadtuk, hogy ezt a szokást életünk végéig meg fogjuk tartani.

Mikor megálltunk a háznál a járda előtt, Kristen és Josh már ott vártak bennünket a bejáratnál a gyerekekkel és Kaszkadőr Mike-kal. – Ez a meglepetésem? – néztem ragyogó arccal Jasonre. Azt hittem, majd csak másnap találkozunk velük.

Jason kacsintott.

Kiszálltam, Kristen pedig odarohant hozzám. Öt hónapja nem láttam már akkor.

– Nahát, ez aztán a szexbaleset! – jegyezte meg, és a hasamra rakta a kezét. – Tud róla Jason, mit csinál ez a baba az ő kedvenc játszóterén?

– Igen. El tudod hinni, hogy amint ez kijön onnan, Jason máris újabb gyereket akar?

Kristen felhúzta a szemöldökét. – Ez azt jelenti, hogy tizennyolc hónapot kell kibírnod nyers sütitészta és igazi kávé nélkül. Találkozott már veled?

Mind nevettünk.

Jason meg Josh összeölelkeztek és meglapogatták egymás hátát. Ők is olyan jóban lettek mostanra, mint Kristen meg én. Együtt vettek részt Minnesotában a szarvas- és kacsaszezon nyitásán, a turné előtt pedig egy teljes hetet töltöttünk Elyben, hogy együtt élvezhessék a lékhorgászatot. Gyakorlatilag legjobb barátok lettek. Kristen azt mondta, ami köztük van, az igazi bromance.

Megöleltem Kimmyt és Saraht, Kristenék örökbe fogadott lányait. Mostanra kilenc- és tizenegy évesek voltak már.

Két évvel korábban Josh egy olyan helyre szállt ki, ahol egy idős férfi szívrohamot kapott és végül meghalt. Ő volt a nagyapja és egyetlen gyámja annak a két kislánynak. Kristen és Josh befogadták őket, mint sürgősségi nevelőszülők. Az örökbefogadást végül pár hónappal korábban tudták véglegesíteni. Nagyon vagány gyerekek voltak.

– Hogy vagytok, srácok? – kérdeztem, miközben megöleltem Olivert.

– Ó, csak a szokásos házaséletet éljük, tudod, tacót zabálunk azzal a kiválasztottal, akivel életünk végéig együtt akarunk lenni. Milyen volt a turné? – kérdezte Kristen.

– Lazán letoltuk. De azért örülök, hogy vége. – Kiegyenesedtem, és a derekamra toltam a kezem, majd elindultam a kapu felé.

– Kaphatok majd egy autogramot a szakácskönyvembe? – fordult felém Kristen.

Nevettem. – Persze.

Megjelent ugyanis egy szakácskönyvem. Slow Food-receptek a Vadász Feleségétől. A legtöbb ételt a buszban fejlesztettem, a turné alatt. Minden egyes receptnek megvan a vadhúsos verziója is. És festettem is a turnén. Kétéves várólista van a képeimre.

Otthonossá alakítottam magam számára az utazást. A turnézás olyan könnyűvé vált számomra, akár a levegővétel.

Elkezdtem bepötyögni a kapukódot, de nem működött. A homlokomat ráncoltam. – Ez tönkrement.

– Rossz háznál vagy – szólalt meg mögöttem Jason.

Átlestem a kerítésen. Nem. Az volt a mi házunk. Ezt béreltük immár három éve.

Zavartan megfordultam. Kristennek csak úgy ragyogott az arca. A válla fölött Jasonre és Joshra néztem, akik a járdáról néztek. Egymás mellett álltak és úgy vigyorogtak, mint a cinkos összeesküvők.

– Mi folyik itt? – kérdeztem egyikről a másikra nézve.

Kristen vidámnak tűnt. – Elköltöztetek.

– Mi van?

Mosolygott. – Ahogy mi is.

– Elköltöztetek? Mikor? Hová?

Mindhárman összenéztek, mintha azt akarnák eldönteni, melyikük válaszoljon. Jason önként jelentkezett. Előrelépett, a két keze közé fogta az arcom, és megcsókolt. – Elybe.

Elállt a lélegzetem és Kristen felé kaptam a fejem. – Mi van?

Jason vigyorgott. – Megvettünk két egymás melletti házat. Százholdnyi földünk lesz. Távol mindentől. Biztonságban. A szobád a tóra néz majd, hogy tudj festeni és lesz benne egy stúdió is, ahol zenélhetek.

– Kellett a nagyobb hely – felelte Josh, és átkarolta a mosolygó feleségét.

Kristen a férjére nézett és vigyorgott. – Josh felmondott a tűzoltóságnál. Minnesotában fog dolgozni az erdészetnél. És… – hatásszünetet tartott – a béranyánk terhes.

– Hogy mi?

– A harmadik hónapban van – felelte Kristen ragyogó arccal.

A szám elé kaptam a kezem. – Együtt fogunk babázni?

Kristen könnyes szemmel bólintott. – És ha hóvihar lesz, át tudok majd caflatni hozzád hótalpas cipőben, hogy kérjek tőled egy kis fagyott tejet.

Felnevettem, és potyogtak a könnyeim, ahogy sorban megölelgettem őket. Végül Jasont szorítottam magamhoz, a mellkasára simítottam az arcom. A fülemhez hajolt, két karja a hátamra simult. – Próbálom betartani minden ígéretemet.

Csak bólogatni tudtam. A baba rúgott egyet, én meg olyan boldog voltam, hogy attól féltem, felrobban a szívem.

Mikor elhúzódtam tőle, Jason megcsókolt, a tekintete egy kicsit elmosódott. – Gyere, vár ránk a repülő! Ideje, hogy hazamenjünk.

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A magánéletet tiszteletben tartva a felismerhető részleteket

az alábbiakban megváltoztattuk.

Van egy barátnőm, akivel gyerekkorom óta nagyon szoros a kapcsolatom. A húszas éveiben lett özvegy, miután a férje váratlanul meghalt.

A tragédia előtt a barátnőm szenvedélyes volt, elhivatott és független. Imádta a munkáját és nagyon szépen építette a karrierjét. Két évvel a férje halála után azonban még mindig küszködött és elzárta magát a világtól. Már nem csinált olyasmit, amit korábban szeretett. Nem tudta megtartani az állásait. Szorongott és pánikrohamok kínozták. Egyszer hetekre eltűnt, nem akart kimozdulni, a telefont sem vette fel és nem nyitott senkinek ajtót. Már nem voltak közeli barátai és a családjával való kapcsolata is megromlott. Nem akart járni pszichológushoz sem.

Úgy tűnt, hogy az élete több területe is darabjaira hullott. Nem törődött magával, mindenkitől elzárkózott, visszautasította a terápiát és mivel nem akart egy személyre főzni, kizárólag félkész ételeken élt. Egészségtelen szokásokat vett fel, hogy meg tudjon birkózni a veszteség okozta stresszel és szorongással.

Most már tudom, hogy a barátnőm komplex gyászban, más néven komplex állandósult gyászzavarban szenvedett.

Ez az állapot különösen akkor jellemző, ha az ember váratlanul vagy különösen traumatikus módon veszíti el egy közeli hozzátartozóját.

Mikor elkezdtem írni A póráz két végén című könyvemet, a legvadabb álmaimban sem gondoltam volna, hogy valaha megjelenik majd. Az írás számomra csak hobbi volt, és ezt a könyvet sokkal inkább magamnak írtam – egy katartikus gyakorlat volt, ezzel próbáltam feldolgozni azt a zavarba ejtő és megsemmisítő utóhatást, aminek tanúja voltam, és ezzel igyekeztem egy kicsit felvidítani a barátnőmet, még ha ez a történet nem is több fikciónál –, mert úgy tűnt, hogy amit a való életben teszek, azzal nem tudok segíteni. Tanácstalan szemlélőnek éreztem magam és nagyon szerettem volna, ha találok valamit vagy valakit, aki át tud hatolni a barátnőm szomorúságának falán, amit maga köré épített. Így aztán kitaláltam egy külön világot és egy képzeletbeli özvegyet, aki a gyász fala mögött élt, majd utánaküldtem Tuckert, hogy megmentse. A többi azonban már mind rajta múlt.

A barátnőmnek és a hozzá közelálló, kitartó embereknek is aktívan részt kellett venniük a munkában, hogy ő ismét egésznek érezze magát, de ahogy a könyvben, úgy a valóságban is végül ő döntött úgy, hogy a gyógyulást és a boldogságot választja. Ismét megtalálta az örömöt az életben. Azt kívánom, bár előbb került volna sor erre – de hálás vagyok, hogy egyáltalán így történt. Mert nagyon hosszú időn át attól féltem, hogy már nincs remény.

A Bridges to Recovery szervezet becslése szerint az emberek 10-20 százalékának hosszabb idő kell ahhoz, hogy feldolgozzák egy szerettük halálát és náluk a gyászfolyamat bonyolultabb is. A komplex gyász fizikai, mentális és szociális értelemben is hat az emberre. Kezelés nélkül olyan komplikációkhoz vezethet, mint a depresszió vagy a poszttraumás stressz-szindróma, az érintettnek öngyilkos gondolatai támadhatnak, megnő a szívroham, a rák és a magas vérnyomás kockázata, az állapot drog- vagy alkohol-függőséghez vezethet.

A veszteség utáni gyásztanácsadás segíthet a komplex gyász megelőzésében. A hospice egyesületek és alapítványok szolgálatai is elérhetőek. Az is segíthet, ha a barátainkkal, családtagjainkkal beszélgetünk vagy csatlakozunk egy támogató csoporthoz. Az állapottal járó depresszió és alvászavar kezelésére különböző gyógyszereket használhatunk.

Ha te vagy egy ismerősöd nem tud kilépni a gyászból, kérj segítséget – mert van lehetőség a javulásra. A barátnőm azt kérte, hogy ezt feltétlenül mondjam el.

♫ A PÓRÁZ KÉT VÉGÉN

LEJÁTSZÁSI LISTÁJA

1. ♩ In the Mourning | Paramore

2. ♩ Affection | BETWEEN FRIENDS

3.♩ Middle of Nowhere | Hot Hot Heat

4. ♩ Ocean eyes | Billie Eilish

5. ♩ GiveMeaTry | The Wombats

6. ♩ Future | Paramore

7. ♩ Talk Too Much | COIN

8. ♩ This Charming Man | The Smiths

9. ♩ A Beautiful Mess | Jason Mraz

10. ♩ Soul Meets Body | Death Cab for Cutie

11. ♩ Name | Goo Goo Dolls

12. ♩ Electric Love | Borns

13. ♩ MakeYou Mine | PUBLIC

14. ♩ Maybe You’re the Reason | The Japanese House

15. ♩ I WantltAll | GOIN

16. ♩ Girlfriend | Phoenix

17. ♩ I Feel It | Avid Dancer

18. ♩ The Wreck of the Edmund Fitzgerald | Jaxon Waters

19. ♩ Misery Business | Paramore

20. ♩ Superposition | Young the Giant

21. ♩ White Winter Hymnal | Fleet Foxes

22. ♩ Everywhere | Roosevelt

23. ♩ Into Dust | Mazzy Star

24. ♩ Burn slowly/I love you | The Brazen Youth

25. ♩26 | Paramore

26. ♩ Broken | Lund

27. ♩ Blood in the Cut | K.Flay

28. ♩ A Moment of Silence | The Neighbourhood

29. ♩ Mess Is Mine | Vance Joy

30. ♩ Holocene | Bon Iver

31. ♩ Diamonds | Ben Howard

32. ♩ Big Jet Plane | Angus & Julia Stone

33. ♩ Do I Wanna Know? | Arctic Monkeys

34. ♩ Yes I’m Changing | Tame Impala

35. ♩ Little Black Submarines | The Black Keys

36. ♩ I don’t know what to say | Bring Me the Horizon

37. ♩ Keep Your Head Up | Ben Howard

38. ♩ Bottom of the Deep Blue Sea | Missio

39. ♩ Ful Stop | Radiohead

40. ♩ About Today | The National

41. ♩ It’s Not Living (If It’s Not With You) | The 1975

42. ♩ fresh bruises | Bring Me the Horizon

43. ♩ Somebody Else | The 1975

44. ♩ If I Get High | Nothing But Thieves

45. ♩ Proof | Jaxon Waters

46. ♩ The Huntsman’s Wife | Jaxon Waters

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A legnagyobb köszönettel az ügynökömnek, Staceynek tartozom, aki elolvasta ennek a könyvnek az összefoglalóját és az első perctől kezdve tudta, hogy ebből valami különleges lesz. Ezzel elkezdődött életemnek egy teljesen új fejezete! Köszönöm továbbá a Red Sofa Literary munkatársának, Dawn Fredericknek, hogy részese lehetek az írói körének.

Köszönöm az elképesztő szerkesztőmnek, Leahnak, hogy nemcsak tudta, mi kell ehhez a könyvhöz, de azt képes volt úgy elmondani nekem, hogy meg is értettem és így meg tudtam írni ezt a csodás történetet a mostani formájában.

Estelle, te egy kibaszott zseni vagy a marketing területén.

Hálás köszönet a Forever csapatának, akik a regény tesztolvasóiként szurkoltak nekem, együtt dolgoztak velem a borítón, segítettek abban, milyen címet válasszak és abban is, hogy a könyv eljusson az olvasókhoz: Bethnek, Amynek, Lexinek, Elizabethnek (imádom ezt a borítót!), Marinak, Marynek, Alinak, Rachelnek, Suzanne-nak és a többieknek.

Hatalmas koszi a kritikus haverjaimnak a Critique Cirlce-n belül és azon túl, név szerint nekik: Joey Ringer, Hijo, Tia Greene, Shauna Lawless, Debby Wallace, J. C. Nelson, Jill Storm, Liz Smith-Gehris, G. W. Pickle, Dawn Cooper, Andrea Day, Lisa Stremmel, Lisa Sushko, Michele Alborg, Amanda Wulff, Summer Heacock, Stacey Sargent,

George, Jhawk, Abby Luther, Patt Pandolfi, Bessy Chavez, Mandy Geisler, Teressa Sadowski, Leigh Kramer, Stephanic Trimbol és Kristyn May.

*Integet Lindsaynek.*

Köszönöm, Patty Gibbs a sok bennfentes sajtós-informá-ciót, az Ely Outfitting Company tulajdonosának, Jasonnek pedig azt, hogy használhattam a kölcsönzőjük nevét (igen, ez egy igazi hely! Menjetek csak el és megmutatják majd nektek a világ legérintetlenebb vidékét!).

Extra nagy köszönet Kim T. Kaónak (Book Bruin) és Leigh Kramer írónak, hogy még az utolsó pillanatban is vállalták a tesztolvasást.

Külön köszönet Dawn Coopernek, az én egyetlenemnek! Ez a könyv rengeteg változáson esett át az első verzió óta és te végig ott voltál velem, minden lehetséges módon. Nélküled ez a könyv nem lenne olyan, amilyen, ahogy én sem lennék ilyen író, amilyen. Azok a sztorizós séták rengeteget segítettek!

A legnagyobb lányomnak, Naomi Esellának is köszönöm, aki zenész, és akit az előző könyvem köszönetnyilvánításában is megemlítettem, majd azt mondta, biztosan elfelejtem majd megköszönni azt, hogy milyen sokat segített nekem zenei téren ebben a regényben, de nem (látod, ismét megmutattam, te kis piszok!).

És végül, köszönöm a férjemnek. O a legnagyobb rajon góm és az ő türelme, támogatása és szeretek’ nélkül ebből a könyvből nem lett volna semmi.

Sok-sok köszönet az összes csodálatos támogatómnak1

{1} American Society for the Prevention of Cruelty to Animals: több mint 150 éves amerikai nonprofit állatvédő szervezet. (A ford.)