AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
ÚJ VlLÁGOK
A bolygó, amin élünk, állandóan változik.
A felszínén lévő hasadékokból folyamatosan tör elő a láva.
Azok az erők, amelyek a lávát a felszínre kényszerítik,
a földrészeket is mozgásban tartják.
A kontinensek nagyon lassan vándorolnak a földgömbön,
és amikor egymásnak ütköznek, a megvetemedő,
felgyűrődő kőzetek hatalmas hegységeket alkotnak.
De ahogy kiemelkednek, koptatni kezdi őket a jég, a hó, a szél,
és a zubogó víz okozta erózió.
A sarkokon, ahol a napsugarak éppen csak súrolják a Földet,
kegyetlenül hideg van. ltt gleccserek morzsolják fel
útjukon a szárazföldet, és mély völgyeket vájva bele,
lassan csúsznak a tengerbe.
Az Egyenlítő mentén a Nap merőlegesen süt a Földre,
és perzselő hőség van.
A csapadék mennyisége az évszázadok során változott.
Ahogy csökken, az erdők is fokozatosan tűnnek el,
és átadják helyüket a szavannának.
A füves síkság pedig a további szárazság miatt elsivatagosodik.
E változások során az élőlények is mindig átalakultak,
mégpedig olyan ütemben, mint a köröttük változó táj.
A forró sivatagok állataiban kialakultak a perzselő hőség,
és szárazság elviselésének módjai.
A sarkvidék jeges sivatagaiban a saját hőtermelésre képes
állatok szigetelő bundát, vagy hájréteget növesztenek,
így nem kell tartaniuk a fagyhaláltól.
Az ember a bolygón megjelenő nagyobb állatok közt az utolsók
egyike volt, és gyorsan elterjedt az egész Földön.
Erre nem azért volt képes, mert teste úgy alakult át,
hogy a különféle szélsőséges viszonyokat elviselje,
hanem azért, mert ügyesen, és értelmesen használta ki
más élőlények alkalmazkodását.
A sarkvidéki eszkimók jegesmedvék és fókák bundájával
védik magukat a fagytól.
Az Amazonas-menti dzsungelban az indiánok megtanulták,
hogy hol találják, és hogyan gyűjtsék be mindazt,
amire az életben szükségük van.
És - noha ma már a külvilágból vásárolt bográcsban főznek -
még mindig tudnak agyagedényt készíteni.
Dél-Afrika forró sivatagaiban a busmanok tudják, hogy milyen
állatokból, és növényekből nyerhetnek iható folyadékot.
Az esőzés után egyből kimeri a vizet a természetes üregekből,
de ez is különleges ismereteket és ügyességet igényel.
Az emberek a faj félmillió éves történetében egyszerűen éltek.
Gyűjtögették a növényeket, és állatokra vadásztak.
10 ezer évvel ezelőtt, itt a Közel-Keleten is,
mint bárhol másutt a világon, gyűjtögettek és vadásztak.
Ezekben az erdőkben sokféle ennivaló van, pisztácia, dió,
vadmandula, makk, és borókabogyó.
10 ezer évvel ezelőtt még vadállat is sok volt.
Vadkecskék, vaddisznók, vadlovak, hatalmas vadtulkok,
és gazellák. Mégis, az élet nehéz, és viszontagságos volt.
El kellett viselni a viharos esőzést, az éjszaka dermesztő
hidegét, esetleg a havazást, vagy éppen a nappali hőséget.
Körülbelül 9000 évvel ezelőtt az ember egy döntő fontosságú
lépést tett. Addig az evolúciós folyamatban a környezet
ugyanúgy alakította, változtatta az embert is,
mint más állatokat, ekkor azonban a dolog megfordult!
Az ember kezdte a környezetet tetszése szerint változtatni,
és e változtatások legelső színhelye éppen ott lent,
abban a völgyben volt.
Ez a jordániai Beida: itt találták az emberiség
legrégebbi településének maradványait.
Ez nem csupán átmeneti táborhely, hanem állandó
település volt utcákkal, és egymás mellé épült kőházakkal.
A házak félig a földbe mélyedtek.
A padlót, és a falakat sárból és mészből készült
vakolattal tapasztották be, és a falakban cölöpök álltak,
amik úgy tartották a zsúpfedelet a falak fölött,
hogy azért a fény bejusson.
Az emberek tehát az esőtől, és a perzselő naptól védett
otthont teremtettek, ahol az anyák
biztonságban lehettek gyermekeikkel.
Zúzóköveket, és kézimalmokat is találtak,
amelyekben az emberek lisztté porították a fűfélék,
főleg a körös körül bőségesen termő vadárpa magvait.
Már régen fölfedezték, hogy a magvakat összegyűjthetik,
szétszórhatják a talajon, és az később bő termést hoz.
Ugyanezt tették évszázadok óta egy másik
vadon termő fűfélével, a búzával.
Amikor letelepedtek, kényelmetlenné vált, hogy járniuk kelljen
a vidéket, és keresgélni azokat a helyeket,
ahol ezek a füvek nőnek.
Érdemesebb volt a falu közelében szétszórni a magokat,
ahol szemmel tarthatták a termés növekedését,
ahol őrizhették, hogy a vadállatok ne tegyék tönkre,
és ahol sokkal egyszerűbb volt a begyűjtés is.
Ezek az emberek tehát földművesek lettek.
Az emberek húst is ettek.
Ebben a kis kamrában rengeteg csontot találtak,
főleg vadkecskékét. Az állatok háziasítása sokkal nehezebben
ment, mint a növényeké.
Mégis, az első lépéseket valószínűleg évszázadokkal
korábban, még a nomád emberek tették meg.
Hogy ez miként történhetett? Ma is megfigyelhetjük
Skandináviában, a lappok közt.
Ez az állat a legészakibb szarvasfaj.
Az Északi-sark körül mindenütt megél, ahol szárazföld van.
Amerikában karibunak, Európában rénszarvasnak hívják.
Észak-Amerikában a karibu teljesen vad, de itt,
Skandinávia északi részén bizonyos fokig háziasították.
Ez pedig az embernek úgy sikerült, hogy a rénszarvassal
együtt maga is nomád lett.
A rénszarvas a tél folyamán állandóan úton van,
mert ennivalót keres.
A lappok pedig, ha szemmel akarják tartani csordáikat,
és érvényesíteni tulajdonukat, kénytelenek velük tartani.
Hagyományosan sítalpakon követik a rénszarvasokat.
A sítalpakat a világnak ezen a részén találták föl.
De ma már a lapp pásztorok tökéletesen
felszerelkeztek modern eszközökkel.
A rénszarvas téli tápláléka egy zuzmóféleség,
amit a hó alatt talál.
Amikor a rénszarvasok még teljesen vadak voltak,
a fiatal bikák ivaréréskor elhagyták a szülők csoportját.
A lappok azonban a saját csordáikban született borjakat
saját tulajdonuknak tekintik.
Az ifjú bikákat kasztrálják, hogy ne veszítsék el őket.
Csak néhány békés természetű fiatal bikát hagynak meg
csonkítatlanul a további szaporítás érdekében.
Így aztán a évszázadok során a lappok - tudatosan, vagy
tudattalanul - a kis családi közösségben élő óvatos, ideges
rénszarvast olyan kezessé tették, hogy ma már egy
kötőféken vezetett vezérbika segítségével, sokezres
csordákban terelhetik őket egyik havas lejtőről a másikra.
Könnyen lehet, hogy hasonló módszerrel Beida 9000 évvel
ezelőtti lakói is fokozatosan megszelídítették,
háziasították a környékben legelésző vadkecskéket.
A háziasítás módszerei, és talán a háziasított állatok is,
lassan terjedtek nyugat felé Európán keresztül.
7000 évvel ezelőtt a mai Franciaország területén
élő embereknek már saját csordáik voltak.
Kb. 6000 éve módszereikkel és talán állataikkal együtt
a pásztorok átkeltek a Csatornán a Brit-szigetekre.
Valahol itt, Dél-Angliában kellett partot érniük,
de a vidék akkoriban nem így festett.
Mint a sziget többi részét, ezt a területet is erdő borította.
Az erdőkben már éltek emberek, akik gyümölcsöket, és magvakat
gyűjtögettek, szarvasokra, és vadtulkokra vadásztak.
Az erdőségeket azonban éppúgy nem változtatták meg,
ahogy az amazonasi indiánok sem alakítják át a dzsungelt.
Nem így a jövevények! Ők nekiláttak az erdőírtásnak,
hogy helyet teremtsenek a gazdaságuknak.
Így aztán e dél-angliai táj arculata nem természetes,
hanem az ő tevékenységük eredménye.
Az új nép kőbaltával kiirtotta a fákat, utána pedig a nyájak
biztosították, hogy a mezőt ne hódítsa vissza az erdő.
A legelésző juhok ma is lerágják a magoncokat,
és a füves rétet tavaszi kankalin, és lóhere, kosbor,
és boglárka tarkítja, a pipiske és a mezei pacsirta birtokolja.
Ez volt a Brit-szigetek átalakulásának kezdete.
A látszólag természetes környezet a valóságban
nagyrészt mesterséges.
A norfolki láp - elvadult, sekély tavak, sűrű nádasok,
kanyargós csurgók rengetege Kelet-Angliában -
nem természetes medrekben alakult ki, hanem azokban
a hatalmas gödrökben, amiket 600 évvel ezelőtt,
tőzeg kitermelés céljából ástak.
Észak-Anglia, és Dél-Skócia felföldi mocsaraiban az erdőt
már több ezer éve kiirtották.
A XlX. században aztán az emberek azt akarták,
hogy hangafű nőjön a vidéken, ezért rendszeres időközönként
felégették a növényzetet.
A hangafű ugyanis a fajdok kedvenc tápláléka, az emberek
pedig fajdokra akartak vadászni.
A Brit-sziget belsejében csak a 800 méteres szint fölötti
hasznavehetetlen terület maradt háborítatlan.
A Skót Felföld hegyeit ugyanis, 10 ezer évvel ezelőtt,
a jégkorszakban a gleccserek lecsiszolták,
és végleg megfosztották a termőtalajtól.
Ahogy átalakítottuk a brit tájat, vele együtt gyökeresen
megváltoztattuk az őshonos állatközösséget is. Kiirtottuk
azokat az állatokat, amelyek valamiért nem feleltek meg
nekünk. Valaha a barnamedve gyakori volt, de veszélyesnek
tartottuk, ráadásul jó mulatság volt kopókkal vadászni rá.
Az utolsó brit medvét a X. században ölték meg.
A farkasok megdézsmálták a nyájakat, és a csordákat,
de rettegésben tartották az embereket is. Angliában az
utolsó farkast 1500-ban, Skóciában pedig a
XVlll. század közepén irtották ki.
A hódokat nem annyira az erdőben okozott kár miatt,
mint inkább értékes bundájukért vadászták.
A Xlll. században mind egy szálig eltűntek.
A vaddisznó a brit erdővidéken egykor nagy számban turkálta
a gyökereket, és gumókat, rágcsálta a makkot a
tölgyesekben, és a bükkerdőkben.
A vaddisznó agresszív és veszélyes lehet.
És a kocák, de különösen a malacok húsa nagyon jóízű.
A XVll. századra hírmondó sem maradt belőlük.
A jávorszarvas szintén megélt a szigeten, de még a rómaiak
érkezése előtt kipusztították őket.
Az emberek azonban új fajokat is hoztak a szigetországba.
A normannokkal együtt került ide a dámvad Európából,
és a nyulak is. Eleinte ezeket az állatokat gondosan
körülkerített vadasparkokban őrizték, mert húsukat
és prémjüket nagyra értékelték. Csak a XlX. század folyamán
terjedtek el mindenütt.
A fácán ázsiai madár, itt a normann hódítás után jelent
meg. Más jövevények azonban már nem szándékosan kerültek be
Angliába, és sokkal kevésbé örültek nekik. A háziegér a
Földközi-tenger mellékéről jött, és talán az első állat
lehetett, ami az emberrel együtt jutott a szigetre, a
rómaiak ugyanis már itt találták a brit falvakban.
Más, nagyobb állatok is éltek az őslakos brit törzsek háza
táján. A hatalmas termetű őstulkok - amiknek történelem
előtti ábrázolásait a francia barlangokban láthatjuk - a brit
erdőkben is otthon voltak. A római időkben már háziasított
változatuk is volt, ezek leszármazottai még ma is élnek
Skócia határán, a Cheviot-hegyekben.
Ezt a csordát a 13. században telepítették a körülkerített
chillinghami parkba, és azóta élnek itt háborítatlanul. Ezek
az állatok valószínűleg nagyon hasonlítanak a római korban
háziállatként tartott marhákra. Félelmetes állatok, nagyon
különböznek a ma elterjedt szelíd, fríz tehenektől.
A csordában egyetlen bika uralkodik. Ez párzik az összes
tehénnel, és megverekszik az uralmát veszélyeztető
fiatalabb bikákkal.
Két-három év után alulmarad, és át kell adnia helyét
egy fiatalabb, életerős állatnak.
Miután szelektív tenyésztéssel megszelídítették a
vadállatokat, a gazdák ugyanezzel a módszerrel az állatok
testének felépítését is megváltoztatták. Húsra volt
szükségük, és hamarosan egész más küllemű állataik lettek.
A büszke tenyésztők megbízásából festett, évszázados képek
mutatják, hogy a marhák fontosnak tartott
jellegzetességei már régen is ugyan azok voltak mint ma.
A mai bikák lába olyan satnya, hogy nem képesek elkergetni
a vetélytársaikat. Soknak még szarva sincs, amivel egy
tisztességes párbajt meg tudna vívni. De különben sem
párzanak, ondójukat fecskendővel juttatják a tehenekbe.
Így anélkül, hogy a jászol mellől elmozdulnának, több ezer
utódot nemzenek akár a Föld túlsó felén.
lntenzív takarmányozás mellett ezek a borjak napi egy kilót is
híznak, és olyan gyorsan gyarapodnak, hogy egy esztendős
korukban már vághatók. Az új sertésfajták az európai
erdőkből ismert vaddisznók közvetlen leszármazottai,
de ötször olyan gyorsan nőnek, mint vad rokonaik.
Fél év alatt elérik a vágósúlyt.
A pulyka közép-amerikai vadmadaraktól származik.
Kizárólag mesterséges megtermékenyítéssel szaporítják,
és úgy átalakult, hogy kis rokoncsoportok helyett
óriási tömegben él.
A tyúkok ősei az ázsiai dzsungelban élnek, de ezeket
itt évi 300 tojást termelő tojógépekké alakították át.
Ugyancsak szelektív termesztés eredményeként alakultak ki
haszonnövényeink a világ minden részén gyűjtött
fajokból. A burgonya az Andokból, az inkák földjéről
került ide. A borsó európai növény, először az olaszok
termesztették a 16. században. A bab mexikói, a rebarbara
pedig kínai eredetű. Céklát először Németországban
ültettek, ezt a növényt pedig Afganisztánban a Vll. században
már termesztették. Onnan Észak-Afrikába került, majd a
mórok hozták magukkal Európába, ahol a hollandok nemesítették ki
a sárgarépa mai változatát.
De az emberi táplálkozás szempontjából legfontosabb
haszonnövények vad változatait ebben a veteményesben biztosan
nem tűrnék meg, mert gyomnak tartanák.
Ezek a gyomok a fűfélék.
Azt a füvet, amelyet rizsnek nevezünk, 7000 éve Ázsiában
háziasították, körülbelül abban az időben, amikor
a Földközi-tenger mellékén búzát kezdtek termeszteni.
Az évszázadok során Ázsia népei az elárasztott
teraszokon egífajta rizs termesztését oly tökélyre vitték,
hogy az évente többször is virágzik, és terem.
Ahogy az emberi népesség növekedett, egyre nagyobb
területen kellett gabonát termesztenie.
Ma, bolygónk megművelhető területeinek 1 1%-án
ezt az egy fajt termesztik. Mindennapi táplálékot biztosít
több mint kétmilliárd embernek.
Nyugaton az emberek jobban kedvelik azt a fűfélét,
amit először kezdtek termeszteni, még a történelem előtti
időkben, de azóta ezt a növényt is átalakították. Ma a búza
egyöntetűen magas szárú, sűrű táblákban nő,
így gépekkel könnyen betakarítható.
Szelektív termesztéssel már régen megnövelték hozamát,
de 1940 óta újra megkétszerezték az egységnyi területen
betakarított termést. Az egy kalászon termő magvak súlya
tízszerese a Közel-Keleten ma is megtalálható
vad búza termésének.
Ezért a változásért azonban jelentős árat fizettünk.
Ez a búza magától, emberi közreműködés nélkül nem képes
szaporodni. lgaz, hogy védett a penészgombákkal,
és egyéb élősködőkkel szemben, de a természetes szelekció
révén a kártevők is gyorsan változnak, és megjelennek
olyan új törzsek, amelyek megtámadják a termesztett
búzát. A földművesnek tehát körülbelül tíz évenként
búzatörzset kell váltania.
Észak-Amerikában a vetésterület felén ma mindössze
négy búzatörzset termesztenek.
Ha a növénynemesítőknek nem sikerülne új változatokat
előállítaniuk a vadnövényből, akkor ezek a búzamezők
elpusztulnának, és a nyugati világra is éhínség törne.
A folyton növekvő népesség ellátásához állandóan növelni
kellett a gabona vetésterületét.
Ez azzal járt, hogy a Föld termékeny területeiről eltűntek
a fűfélék, és más növények gazdag közösségei, és velük
együtt eltűntek különféle rovar és állatfajok.
Sok ezer négyzetkilométerről ma már minden növényt,
és az emberen kívül minden nagyobb állatot száműztünk.
A betolakodókat megmérgezzük, vagy agyonlőjük. Az emberiség
tehát egy teljesen új típusú környezetet alakított ki
a Földön, a monokultúrát, amely szánt szándékkal csupán
egyetlen fajt tartalmaz.
Ez itt szintén egy ember alkotta monokultúra.
Az a faj, amely itt önszántából sűrű, többmilliós tömegben
sokasodik, és összezsúfolódik maga a homo sapiens.
A legmagasabb épület, amit ez idáig emelt, a chicagói
Sears toronyház. Közel 500 méter magas, és naponta 12 ezren
jönnek ide dolgozni a mesterséges mikroklímába, amelynek
hőmérsékletét, és nedvességtartalmát számítógépek
szabályozzák. Az egész szerkezet a természetben nem található,
mesterséges, ember alkotta anyagokból épült.
A torony acélvázát fekete bevonatú, alumínium
és bronz színű, sötétítő üvegtáblák burkolják.
Azt gondolhatnánk, hogy ebben a környezetben állatoknak,
és növényeknek nincs helyük.
Ez azonban nem így van.
Úgy látszik, hogy az emberek jó része nem akar teljesen
elszakadni a többi élőlénytől.
Az ember ismét úgy alakította át állatait, hogy tetszése,
vagy mondhatni, szeszélye szerint változtatta meg
méretüket, arányaikat, prémjüket, de még illatukat is.
A kutyák legelőször a nomád vadászokhoz csatlakoztak.
Elfogadták az ember vezető szerepét a hajszában,
segítettek a nyomkövetésben, a vad elejtésében, és megkapták
részüket a zsákmányból. De ma már az ember csak ritkán
vadászik, életében a kutya egészen más szerepet tölt be.
A vadon élő macskák nem társas lények, mint a kutyák, hanem
magányos ragadozók, és erős területbirtoklási ösztönük van.
Valószínűleg önként költöztek be a házakba, és vadásztak ott
patkányokra, és egerekre. Az emberek szívesen látták őket,
mert jó szolgálatot tettek, és mert olyan szeretetre méltó
állatok. A macskák azonban mind a mai napig megtartották
függetlenségüket. Magányosak, és engedetlenek, még akkor is,
ha az ember igyekszik ölbeli változatokat kitenyészteni.
Néhány más élőlény is jól alkalmazkodott a városi
környezethez. A terméketlen lávafolyás nem különbözik
olyan nagyon az utcától. A XVlll. században egy botanikus
talált egy sárga aggófűfajt az Etna lejtőjén,
amit hazavitt magával az Oxfordi Botanikus Kertbe.
Hatvan év múlva felfedezték a növényt az egyetem épületeinek
falán, de onnan jó ideig nem terjedt tovább.
Később, a XlX. században vasutakat építettek
Nagy-Britanniában. A síneket kőtörmelékre fektették,
ami éppen az aggófű kedvenc talaja.
Megtelepedett, és a vasútvonalak mentén elterjedt.
Megjelent a vasúthálózattal összekötött nagyvárosokban,
ahol a sínek mentén a mai napig virágzik.
Néhány vadállat is megtalálta életterét a látszólag ellenséges
ember teremtette vadonban. A tengeri vidra elégedetten
sütkérezik a kaliforniai kikötőkben.
A prérikutyát a földművesek, és pásztorok elűzték a prériről,
és most új otthonra lelt a városi játszótereken.
Angliában a rókák felfedezték a szemetesek táplálékbőségét,
és birtokba vették a kertvárosi háztetőket is.
Az Egyesült Államok délnyugati vidékén a gyűjtő küllő továbbra
is a fenyőtörzsekben tárolja makk készletét, még akkor is,
ha az időközben átalakult távírópóznává.
A halászsas rendesen a fák legtetején építi fészkét,
és a távírópózna tökéletesen megfelel a célnak.
A vércsék is éppoly szívesen költenek a templomtornyokban,
mint a kőszirteken.
A csüllő a modern épületet csak különlegesen szabályos
tengerparti sziklaszirtnek tekinti.
A fecskék régóta elviselik az ember közelségét, sőt, ma már
alig van másutt fecskefészek, mint a házak eresze alatt.
de nem minden városi vendéget látunk ilyen szívesen.
Sokféle emlős, és rovar dézsmálja meg az ember táplálékát.
A rovarok egy része megeszi a cellulózt.
Ezek rongálják a fát, tönkreteszik a papírt.
A ruhamoly lárvája kirágja a gyapjúholmit.
A rovarokra viszont egy másik, nem szívesen látott társaság,
a pókok vadásznak.
Így a velünk élő állatok egy részével mindig harcban állunk.
A vándorpatkányok valahonnan Ázsiából származnak,
és körülbelül háromszáz éve terjedtek el Európában.
Ma a világ minden nagyobb városában megtalálhatók.
Szinte bármit megesznek, a húst éppen olyan jó
étvággyal fogyasztják, mint a gabonát, vagy a zöldségeket.
Elrágják az elektromos vezetékeket, ezzel rövidzárlatokat,
sőt, olykor tüzet okoznak.
Nemcsak rengeteg emberi táplálékot pusztítanak el,
de azt is beszennyezik, amit meghagynak.
Ráadásul betegségeket is terjesztenek.
Ha tehát nem akarjuk, hogy nagyon elszaporodjanak,
mindenütt irtanunk kell őket.
Létrehoztuk a várost, és ahhoz, hogy normálisan működjön,
hogy ne legyen lehangolóan steril, de ne is szaporodjanak
el benne a kártevők, kézben kell tartanunk élővilágát.
Egyes élőlényeket szaporítanunk, másokat irtanunk kell.
Befolyásunk azonban sokkal nagyobb, mint azt készek
volnánk elismerni. Ma már az egész Földgolyót változtatjuk
meg, és ezért vállalnunk kell a szabályozás felelősségét is.
Elmondhatjuk, hogy ez idáig elég rossz munkát végeztünk.
Meg kell szabadítani városainkat a magunk termelte, óriási
mennyiségű szeméttől.
New York naponta 22 ezer tonna hulladékot termel.
Ennek felét leúsztatják a Hudson folyón,
és Staten lslanden rakják ki.
A szemetet egy méter vastag, és 70 méter széles rétegben
rakják le. A rakás naponta harminc métert növekszik.
Amikor a területet beborítja, új réteget kezdenek a tetején.
Ez azonban nagyon költséges módja a szemét eltakarításának.
Ha olcsóbb megoldást találunk, habozás nélkül az választjuk,
és azzal áltatjuk magunkat, hogy amíg nincs szem előtt
nem számít mi történik vele. Vakon hisszük, hogy a világ
olyan óriási, hogy mérgező anyagaink valahogy
ártalmatlanul eloszlanak benne.
Így aztán a vegyi hulladékokat, és a mosószereket beöntjük a
folyókba. A mosószerhab hasznos, vagy sem a konyhai
mosogatóban, de a folyóban végzetes a növényekre, és halakra.
Olajjal szennyezzük a tengert, és hiába teszünk meg minden
óvintézkedést, hiába gyújtjuk meg a hullámokat, ma már
az óceán legtávolabbi zugában is találunk
szennyező olajfoltokat.
Megmérgezzük a levegőt is, amit pedig magunk is beszívunk.
Motorjaink füstöt okádnak a városi levegőbe.
Az erőművek hűtőtornyaiból felszálló gőz viszonylag
ártalmatlan, de a szén és az olaj elégetésekor keletkező
gázok egyáltalán nem azok. lgyekeztünk egyszerűen
megoldani a dolgot. Magasabb kéményeket építettünk, így a
gázokat a városoktól sok száz kilométerrel távolabbra viszi a
szél, de ezzel nem tűnnek el. Az uralkodó szél több száz
kilométerre fekvő országok fölé viszi őket. A skandináv tavak az
utolsó néhány évtizedben egyre savasabbá váltak, és ma már
sokukból kipusztultak a növények, és halak.
Csak Norvégiában 1800 tó van, amiben nincsenek halak,
és több száz van pusztulófélben.
Gondatlanságunk, és nemtörődömségünk szégyenteljes mementói.
Németországban az erdők tíz százaléka szenvedett súlyos
károkat, és szinte biztos hogy ipari szennyezés következtében,
A levegőbe jutó mérgező anyagok az esővel kerültek a talajba.
Nem arról van szó, hogy véletlenül tesszük tönkre
a természetet, hanem ellenkezőleg, szánt szándékkal
rombolunk. Ezek a szigetek Peru partvidéke mellett látszólag a
termékenység, és az ökológiai siker példaképei. Sokféle
tengeri madár, kárókatonák, pelikánok, szulák, csérek, és
sirályok találnak itt otthonra.
Harminc évvel ezelőtt azonban egy másik kormoránfaj is élt
a szigeten. Amikor ezek a felvételek készültek,
az 1950-es években, öt és fél millió guanai kormorán fészkelt
egyetlen szigeten. Ez a madár kizárólag egy apró halat,
szardellát fogyaszt, és a táplálék szokatlanul nagy
részét ürülékében, a guanóban választja ki. És mivel itt soha
nem esik, a guanót nem mosta le a víz, hanem vastag rétegekben
rakódott le a sziklákra. Száz évvel ezelőtt a világ
ráeszmélt, hogy a guanó páratlanul értékes trágya.
Kitermelték, és olyan drágán árusították, hogy a guanai
kormorán a világ legértékesebb madara lett.
Később, az 1950-es években Európában feltalálták a
műtrágyákat, a guanó ára csökkeni kezdett,
így a helybéliek áttértek a halászatra.
Nem a kormorán ürülékét, hanem táplálékát,
a szardellát kezdték hasznosítani.
Egy év alatt 14 millió tonnát fogtak ki a környező vizekből.
Eladták, nem emberi tápláléknak, hanem halliszt adaléknak
a marhák, csirkék, és más háziállatok takarmányához.
Az intenzív halászat szinte kiirtotta a szardellát.
Ennek hatására a guanai kormorán populáció összeomlott.
Ma már jó, ha ötvened részét megtaláljuk a hajdani kormorán
népességnek. Régen két év alatt felért a fal tetejéig a guanó.
Ma jó, ha évi 2-3 cm-t vastagszik az ürülékréteg.
A madarak azonban nemcsak a szárazföldre, hanem
a tengerbe is potyogtatják ürüléküket.
Valójában 20-szor annyi kerül a tengerbe, mint a szigetre.
Az ürülék tehát a vizet éppúgy trágyázza, mint a földet,
vagyis elősegíti a plankton szaporodását, ami a szardella
tápláléka. Tehát nemcsak azért kevés a kormorán, mert
kevés a szardella, hanem a szardella is azért kevés,
mert kevés a kormorán. És a tonhalak és a tengeri süllők
szintén szardellával táplálkoznak.
Így aztán egyetlen rossz döntés a 30 éve történt túlhalászás
miatt Peru elvesztette a kormoránokat, a guanót,
a szardellákat, és más halakat, ez pedig nagy csapás volt
a gazdaságra. És mintha nem is okulnánk.
Hasonló rossz döntésekre készülünk sokkal nagyobb
léptékben a trópusi erdőkkel kapcsolatban. A dzsungel
a leggazdagabb életközösség, és számunkra is rendkívüli
értéke van. lnnen származik az iparban használt kaucsuk
és csersav, sok értékes keménífa, a banán, számos csonthéjas
mag, a rágógumi és a csokoládé. Gyógyszereink 1/4-ének anyagát
az itt élő növények és állatok szolgáltatják. És még csak a
növények 1%- ának biokémiáját vizsgáltuk meg.
És itt élnek földünk legkülönösebb élőlényei is.
Ezeket az állatokat az erdő evolúciója hozta létre.
Nem is képesek másutt élni. Adott területen minden faj
létszáma állandó, de az utolsó néhány évszázad során
egy erdőn kívül élő faj páratlan szaporodásnak indult.
Délkelet-Ázsiában, akárcsak Dél-Amerikában és Afrikában
évente több ezer ember keres újabb megművelhető földet,
hogy magát és gyermekeit eltartsa.
Nyilván az erdőből hasítanak ki maguknak újabb területet
hatalmas munkával, miután kidöntik és elégetik a fákat,
elvetik terményeiket, ebben az esetben a rizst.
Egy hónap múlva a rizs már ilyen magas, és elég 5 hónap
ahhoz, hogy aratni lehessen.
A növényt azonban az elégett fák hamuja táplálja,
és ez csupán egyetlen vetésre elég. A következő vetésre tehát
nem rizst, hanem maniókát, ezt a gumós trópusi növényt vetik.
Gyökerei mélyebbről veszik föl a tápanyagot.
De a manióka is csak egyszer terem meg. Ezután az erdő
magvai kerülnek a földre, új növények hajtanak ki,
és a táj megváltozik. Ezeknek a növényeknek 8-10 év kell,
hogy kidöntve elég hamut adjanak egy újabb vetéshez.
Az igazi erdő eredeti szépségével és gazdagságával
egyszer s mindenkorra eltűnt.
A trópusi erdőt nemcsak az őslakók irtják.
Ugyanezt teszik, ha nem is közvetlenül, a fejlett
országok népei, akik rengeteg fát használnak fel.
A hatalmas fák fűrészárut szolgáltatnak az építőiparnak,
a bútoriparnak, és főleg papír készül belőlük,
amire a világnak óriási étvágya van.
Így egy 200 év alatt megnőtt fát 5 perc alatt kivágnak.
A hatalmas törzseket valaha elefántokkal vontatták,
és csak a viszonylag sík erdőket termelhették ki.
Ma viszont a gépek minden nehézséggel megbirkóznak.
Néha csak a legnagyobb fákat vágják ki, a kisebbeket nem.
De az okozott kár olyan nagy, hogy az erdő nem tud megújulni.
Ahogy a fa ára nő a nemzetközi piacon, egyre többet vágnak ki.
Délkelet-Ázsiában a trópusi erdő 1/3-ad méretére csökkent.
A világon évente Svájc-méretű területet tesznek tönkre.
Valami halvány remény mégis van.
Az albízia a leggyorsabban növő fa a világon.
lndonézia keleti vidékéről származik, és az erdőirtás után
azonnal ültethető. Egy év alatt 10- 1 1 méter magasra nő.
Ez a példány 2 éves lehet, és 6 év múlva ki lehet vágni.
Az albízia gyengébb talajon is jól nő, a fűrésztelepeken pedig
szeretik a könnyen kezelhető, egyméretű kisebb törzseket.
Ha tehát a fakitermelésben elterjedhetne ez a faj,
nem volna szükség a költséges és visszataszító erdőirtásra.
Ha ez így történne, akkor a világon több helyen,
távol a tengerpartoktól, a folyóktól, elhagyott vidékeken
a trópusi esőerdő háborítatlanul fennmaradhatna.
A világ nagy folyói is szolgálják az emberiséget.
Nemcsak táplálékkal, hanem energiával is.
Már majdnem egy évszázada tudjuk, hogyan kell a zubogó
víz energiáját elektromos árammá alakítani.
ltt is elkövettünk hibákat. A víztározók használhatatlanná
váltak a sok hordaléktól. A folyó menti területeket
megfosztottuk a termékenyítő iszaptól, elsivatagosodtak.
De itt se reménytelen a helyzet. Egyre többet okulunk.
Ez a gát Brazília és Paraguay határán épült, és a Paranának
az erejét alakítja villamos energiává.
Valaha itt volt a folyómeder, és fölöttem a világ legnagyobb
duzzasztógátja magasodik. Építéséhez annyi betont
használtak, amennyivel egy 4 milliós város épülhetett volna.
A keletkező tó 140 km hosszú lesz, és az erőmű annyi áramot
termel majd, hogy ellátja egész Paraguayt, és Brazília
déli nagyvárosait, Sao Paolót, és Rio de Janeirót is.
Szinte hihetetlen, hogy az építkezés csak 7 évig tart.
Az erőműért nagy árat kellett fizetni. 44 ezer embert kellett
áttelepíteni, mert falvaik és földjeik víz alá kerülnek.
Ezek a földek eddig 200 ezer tonna élelmet adtak évente,
és a tó nagy területet vesz el a dzsungelből is.
Mégis ez az óriási természetátalakítás kevesebb kárt okoz,
mint az emberiség eddigi munkái. A tó körül
50 különböző fajhoz tartozó 1 millió fát ültetnek,
hogy megkössék a talajt, és az ne mosódjon a vízbe.
A tározó lassan kitisztul majd, és halak népesítik be.
A turbinák légszennyezés, és atomhulladék nélkül működnek,
és nem fogyasztják a Föld fosszilis energiáit, a kőolajat
és a földgázt, és becslések szerint 300 évig termelik
az elektromos energiát.
A hatalmas építkezés bámulatos bizonyíték arra, hogy a Föld
arculatát formáló óriási erőket tartunk kezünkben.
Amikor a történelem előtti időben Anglia nyugati részén
ezekből a kövekből szentélyt állítottak, a helybéli lakosok
csodálattal adózhattak az emberi észnek és erőnek.
És mindez csupán 5000 évvel ezelőtt történt.
És mi 5000 év az élet történetében? Csak egy pillanat.
Azóta megtanultuk, hogyan kell vízerőművet építeni, miképpen
alakíthatjuk szükségleteink és tetszésünk szerint a növényeket
és az állatokat, és hogyan formálhatjuk a tájakat.
És bár hatalmunk most is nagy, holnap még nagyobb lesz.
Sőt, erősebb lesz a nyomás, hogy éljünk is vele.
Hiszen az emberi népesség egyre nő.
Világos, hogy könnyen tönkre is tehetjük a Földet.
De ha ezt el akarjuk kerülni, akkor gondolkodnunk kell.
A környezetvédelem szakemberei már készítik is a terveket.
A világméretű környezetvédelmi stratégia három egyszerű
javaslatra épül. 1 .: Nem szabad úgy kiaknázni a természetes
erőforrásokat, hogy kimerüljenek. Egyszerű,
de nézzük meg, mit tettünk Európában a heringekkel,
Dél-Amerikában a szardellákkal, és mit teszünk a bálnákkal.
2.: Nem szabad beavatkozni az alapvető folyamatokba,
amelyeken az élet alapul. Sem a levegőben, se tengerben,
se a Föld zöld területein. Mégis mit teszünk? Okádjuk
a mérgeket a levegőbe, irtjuk az erdőt, és az óceánba ömlesztjük
hulladékainkat. 3.: Meg kell őriznünk az élővilág sokféleségét.
Nemcsak azért, mert szükségünk van rájuk a táplálkozáshoz,
bár ez így van. Nem is azért, mert túl keveset tudunk
az élőlényekről, és ami eltűnik, arról nem is fogunk
megtudni semmit - bár ez is igaz. Hanem azért, mert nem
erkölcsös a velünk élő élőlényeket elpusztítani.
Jelenlegi ismereteink szerint a világegyetemben egyedül
a Földön van élet. További sorsa tehát a mi kezünkben van.