AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
A NYÍLT TENGER
A Föld nagy részét víz borítja. Pontosabban kétharmadát.
És csupán a mi nemzedékünknek adatott meg először,
hogy viszonylag szabadon mozogjon
ebben az embernek nem természetes közegben.
Így aztán nem meglepő, hogy alig ismerjük a vizek világát.
Földrajzi szempontból a tengerfenék felszíne
még változatosabb, mint a szárazföldé.
Hogy lássuk, milyen nagy ez a változatosság,
tegyünk egy képzeletbeli utazást a Csendes-óceánon át.
lnduljunk el nyugatról, a Mariana-ároktól,
ahol az óceán mélyebb, mint bárhol másutt a Földön.
E hatalmas völgy alját 1 1 kilométerrel a felszín alatt
mély barázdák szántják.
Ha a Mount Everest innen emelkedne, a csúcsa még mindig
2300 méterre a víz alatt volna.
A völgy legmélyén a víznyomás négyzetcentiméterenként egy tonna.
A hőmérséklet alig magasabb fagypontnál, és nincs fény.
Az árokból kijutva a sík fenéken vörös iszapot találunk.
Néhány domb innen is emelkedik, de még mindig 7000 méter magas
vízoszlop van fölöttünk.
Kelet felé haladva több ezer km-es utazás után
fantasztikus hegyvidékhez érünk.
A csúcsokat fehér, hóra emlékeztető üledék borítja,
ami a felszíni vizekből idesodródott mikroszkopikus
szervezetek mészvázából áll. A mélyebb lejtőkre
az üledék nem jut el, mert a növekvő nyomáson feloldódik.
A dél felől jövő áramlatok 50 méter magas homokdűnéket
építenek, amik lassan vándorolnak a tengerfenéken,
akárcsak a sivatagi futóhomok a szárazföldön.
Helyenként a homokon elszórva nagy, fémes rögöket találunk.
Némelyik ágyúgolyó nagyságú. Mangánvegyület,
ami a nagy nyomáson kiválik a tengervízből.
7000 km-es utazás után jutunk el a legmagasabb hegyekhez,
Hawaii vulkáni szigeteinek víz alatti részéhez.
E hegyoldalak meredekebbek, mint bármely szárazföldi hegy
lejtői, mert nincsenek kitéve a fagy és folyók eróziós hatásának.
E hegyek az 5000 méter mély tengerfenékről emelkednek
a felszínig, és onnan tovább még majd ugyanannyit,
így aztán tényleg a világ legmagasabb hegyei.
A felszín felé haladva a hegyoldalon visszaérünk
a világosságba, és itt már gazdag élővilágot találunk.
Az élet valószínűleg itt, a napsütötte vízben keletkezett
három milliárd évvel ezelőtt, és az ősi, egyszerű
szervezetekhez nagyon hasonló élőlények ma is dúsan
tenyésznek a világ sekély tengereiben. Az ősi tengerekben
majdnem ugyanilyen tengeri liliomok lengették karjaikat
jóval a halak megjelenése előtt,
amikor a szárazföldön még semmiféle élet nem volt.
A tőrfarkú is ősi törzs leszármazottja.
Kövületeit hatszázmillió éves kőzetekben is megtalálták.
Rokonai szinte mind kipusztultak, ezek a magányos túlélők egy valaha
elterjedt és virágzó család egyedüli maradványai.
Még ősibb, valójában az első élőlények között voltak
a mészvázba zárt mikroszkopikus növények. A napfény energiáját
felhasználva a tengervízben lévő egyszerű vegyületekből
építik fel saját testüket. Ez a folyamat a fotoszintézis,
amikor ásványi anyagokból növény sejt keletkezik.
Ez minden tengeri élet alapja.
A mikroszkopikus növényekkel seregnyi élőlény táplálkozik.
Némelyikük alig nagyobb mint a növényke,
amit igyekszik a szájába gyömöszölni.
A lebegő növényekből és állatkákból álló közösség
a plankton. Tagjai szünet nélkül áramlanak a tengerben.
Sok közülük olyan törékeny, hogy a víz felhajtóereje nélkül
nem bírná el saját súlyát.
Vannak köztük olyanok, amelyek méteres hosszúságú telepekké
telepekké állnak össze.
Ez például a Vénusz-öv, ahogy lassan vándorol a vízben,
a fény megcsillan a test felső élét szegélyező
csillós lemezkéken.
A plankton állatai, mindazok, amik nem fotoszintetizálnak,
más és más módszerekkel söprik össze a parányi növényeket,
és más, ehető részecskéket.
Ez például hosszú tapogatók erdejét teríti ki,
amelyben a kisebb szervezetek fennakadnak.
Ez pedig átlátszó mint az üveg, és szúrós fonalakat húz maga
után, amiket akkor ránt be, ha fog valamit.
A férgek üldözik a zsákmányt.
Az állatcsaládok sokaságának vannak képviselői ebben a
közösségben. Közülük egyesek állandó tagok, mások csak
átmenetileg tartoznak ide, például fiatal lárva korukban.
Messzire sodródnak, mielőtt felnőnek, átalakulnak, és
megtelepszenek az aljzaton. Végső soron azonban mindannyian
a parányi mikroszkopikus növényekre vannak utalva.
Van más módja is a sodródó táplálékszemcsék begyűjtésének.
Az élőlény, ahelyett, hogy úszna az áramlatokkal,
rögzíti magát a köveken, és hagyja, hogy az áramlat
helybe hozza a táplálékot.
Ez a módszerük többek között a tengeri rózsáknak.
Ahogy a víz átáramlik lengedező tapogatóik között,
az apró szemcsék fennakadnak rajtuk.
Sokféle állat él így, például a tengeri uborka.
Ez egy tengeri csillag, a gorgófő.
A vízzel nemcsak táplálék áramlik, hanem oxigén is.
Ha nem jön elég gyorsan, lüktető mozgással lehet gyorsítani.
Ezt teszik a korallpolipok.
Nemcsak olyan egyszerű élőlények szűrik a vizet,
mint a tengeri rózsák, és a korallok.
Más, összetettebb szervezetek ugyanerre szakosodtak.
Ez az állat, ami távoli rokona a garnéláknak, leült a hátsó felére,
védőhéjat növesztett, és lábaival halássza az áthaladó táplálékot.
A neve tengeri makk.
Más rákok is vannak, amik az áramlatok szállította ennivalóra
várnak, és amik parányi ollóikkal kapkodnak a vízből.
A szűrőkészülékkel táplálkozó állatok között óriások is vannak.
Az ördögrája lassan úszik a felszíni vízben, főként éjszaka
táplálkozik, amikor a plankton nagy tömegben gyűlik a felszínen.
A rája fejének két oldalán található lebenyek a száj felé terelik a vizet,
ami azután a torok két oldalán levő réseken szűrődik át.
Az óriáscápa ugyanezt teszi hasonló technikával. Nagyobbra
nő az ördögrájánál is. Hosszúsága 13 méter és 4 tonnát nyom.
Komótosan úszik, és óránként ezer tonna vizet szűr meg.
Még nagyobb, sőt, a halak legnagyobbika a rablócápa.
Ennek az úszó monstrumnak a hosszúsága a 18 métert is elérheti.
Rajta, és körülötte sok más, szokásos méretű hal gyülekezik.
Az övék lesz a maradék.
Egyesek a 2 méter széles száj apró fogai közti darabkákat szedegetik.
Ez is bizonyítja, hogy a plankton milyen bőséges, és tápláló.
A cápák azonban nem mind élnek planktonon,
és nem is ennyire barátságosak.
Ezek 2 méteres szürke szirtcápák.
Megnyugtató tudat, hogy e cápák rendszerint nem támadnak meg
embereket. Zsákmányuk többnyire kisebb halakból áll.
Bár ragadozók, az ember elsőként nem a veszélyre,
hanem rendkívüli szépségükre gondol.
Alakjuk tökéletesen áramvonalas.
Testük minden görbülete, úszóik minden hajlata olyan,
hogy a legkisebb ellenállást keltse a vízben.
Gyönyörűek!
A cápák jelenlegi formája 400 millió éve alakult ki.
Feltűnésük után azonban újabb halak jelentek meg.
Ezeknek szilárd váza már nem porcos, mint a cápáké,
hanem csontokból áll, és úszásukat
két további szerv segíti, amelyek a cápákból hiányoznak.
Fajsúlycsökkentő úszóhólyagjuk van, és páros uszonyaikat
minden irányba képesek elforgatni,
ami nagy manőverezési lehetőséget biztosít a vízben.
Manapság ezek a csontoshalak népesítik be a tengereket.
Köztük van a tenger egyik leghatalmasabb ragadozója,
a tonhal.
Vadászat közben minden más halnál gyorsabban,
1 10 km-es óránkénti sebességgel úszik.
Gyorsabb, mint a gazellát kergető gepárd.
De a halak uralma sem tartott örökké.
Kb. tízmillió évvel ezelőtt a szárazföldről melegvérű
állatok hatoltak a tengerbe. ldővel ők is áramvonalasak lettek.
A delfinek ősei négylábú, szárazföldi húsevő emlősök.
A tengerben végtagjaik eltűntek, de húsevő kedvük
megmaradt, és hozzá a fogaik is.
A család egyik, az Északi-sark úszó jégtáblái közt élő tagjának
egyik foga egészen különlegesen hosszúra nő meg.
Ez az állat a narvál. ltt most csak hímeket látunk, kizárólag
ők növesztenek 3 méter hosszúságú agyarat.
A nőstényeket az agyar hiányáról ismerhetjük fel,
egyiküknek borja is van. Ezek pedig fiatal hímek.
Senki sem tudja, hogy mi célt szolgál a narvál agyara,
de valószínű, hogy a párzásban van szerepe. Ezt támasztja alá
az a néhány megfigyelés, amelyek szerint hímeket láttak
egymással párbajozni.
Ritkán van olyan szerencsénk, hogy bálnákat és delfineket
lássunk. Legjobb esetben is csak éppen megpillanthatjuk
őket, amikor feljönnek a felszínre levegőt venni.
Kivétel ez alól a gyönyörű fehér delfin, vagy beluga.
A kanadai sarkvidéken csak arra a pár hétre jelennek meg,
amikor a jég visszahúzódik a partokról.
llyenkor százával gyűlnek ebbe az öbölbe, de számuk néha
az ezret is felülmúlja.
Fogalmunk sincs róla, hogy miért jönnek ide, és most,
hogy itt vannak, mit csinálnak. Lehet, hogy a sekély vízben
valamilyen vonzó táplálék van, mert néha látni, amint
feltúrják a kavicsos aljzatot. Az is lehet, hogy ez a táplálék
speciálisan jó a fiatal delfineknek, vagy a szoptató
nőstényeknek, mert a jövevények között sok a néhány hónapos
borjával érkező anya. Bármi dolguk legyen is, egy biztos:
nagyon jól érzik magukat.
Az egymás közti érintkezésben főleg hangokat használnak,
olyannyira, hogy tengeri kanárinak is nevezik őket.
A tenger legkésőbbi emlős jövevényei valamilyen medveféle
leszármazottai. A rozmár, és rokonai a fókák
nem alkalmazkodtak olyan jól a vízi életmódhoz mint a cetek,
de nem is élnek olyan régóta a tengerben.
Még ha csökevényesek is, de megvannak a lábaik, nem úgy
mint a ceteknek. És nem is töltik egész életüket a vízben.
A parton ellenek, és különben is gyakran kievickélnek a
partra pihenni. Úszni persze kitűnően tudnak.
Az elmúlt 3 milliárd év során az élő szervezetek megjelenése
óta a tengerben hihetetlenül változatos élővilág alakult ki.
Az egysejtű mikroszkopikus növényektől kezdve a fejlett,
összetett idegrendszerű, intelligens emlősökig az élőlények
legkülönbözőbb csoportjait találjuk a tengerben.
Mondhatjuk, hogy több állatfaj él tengerben, mint szárazföldön.
Az óceán volt az élet bölcsője, és még ma is fő színtere.
A tenger azonban nem egységes.
Mint ahogyan a szárazföld is különböző életterekre
tagolódik, amelyeknek mind jellegzetes élőviláguk van,
ugyanúgy van ez a tengerben is.
A korallzátony sajátos világ.
A korallpolipok nagyon igényesek, sok fényre van szükségük,
szennyeződésmentes vízre, és ezeket a feltételeket legjobban
a trópusokon, különösen a kis szigetek körül találják meg.
ltt olyan pompásan tenyésznek, hogy vázukat egyre magasabbra,
és szélesebbre építve sekély lagúnákat hoznak létre.
A korallok rendkívül sokfélék.
Vannak köztük lágyak, és rugalmasak, mások kemények,
és hajlottak, mint egy kürt.
Többségük azonban kőcsipkére hasonlít.
A tonnányi, egymásra rakódott szerkezet építői
csak a külső felületet foglalják el.
A korallszirt többi része halott.
Növekedés közben a korallépítmény elágazik.
Az elágazás módja határozza meg a telep alakját,
ami lehet olyan, mint egy agancs, vagy mint az orgonasíp,
ostor- és legyezőformájú, tányér, és gomba alakú.
Ha a szárazföldön a dzsungelben az élővilág a legváltozatosabb,
akkor a korallszirt a tenger dzsungele.
A halak, a korallok, a tengeri rózsák száma, változatossága,
és szépsége lélegzetelállító.
A legyezőket, és kőcsipkéket építő, parányi virághoz hasonló
élőlények maguk is állatok.
De szöveteikben még apróbb egysejtűk, moszatok vannak,
amik elnyelik a fényt, és energiájával élő szövetet építenek.
A koralltányéron, és ágakon viszont rengeteg jószág legel.
Némelyik, mint a papagájhal, egész darabokat harap le.
Mások csak apró élőlényeket, és törmelékeket csipegetnek.
A lagúnába ki-be áramló dagály rendszeresen oxigéndús vizet,
és táplálékot hoz.
A horgászhal az áramlatban üldögél, és mint minden rendes
horgász, türelmesen vár a kapásra.
Még az ilyen nagyon specializált hal is
több változatban található a korallszirt környékén.
Ez a citromsárga horgászhal a homlokán lévő tüskével pecázik.
A kis szirti halak nem bírnak ellenállni a csalinak.
A csaliúszós halnak még több zsákmánya lehet.
A hátúszón hamis szem, és száj van.
Épp úgy néz ki, mintha egy kishal volna.
Ez odacsábíthat más kisebb halakat, vagy ragadozókat.
Ez itt háttal áll, tüskéi beakadnának a horgászhal szájába.
Így már jobb! Ez az állatvilág egyik leggyorsabb mozdulata.
A horgászhal, talán hogy megelőzze egy másik hal érkezését,
mielőtt megemésztené az elsőt, megváltoztatja a csali színét.
Így az már nem csábító.
A korallszirtek közt sokféle életmódot folytató faj van.
A rákféléket véve például a remeterák dögevő.
A megszállt csigaházat gyakran megosztja egy tengeri rózsával.
A virágállat így hozzájut a rák táplálékának morzsáihoz,
és cserébe, csalánsejtekkel felfegyverzett tapogatói révén,
védelmet nyújt a ráknak.
A maszkarák egy meghatározott virágállatot hordoz fegyverként
mindkét ollóján tart egyet - mint valami bokszkesztyűt.
Ez a szabórák szivacskabátot próbál.
Mintha kicsit el is túlozná a dolgot, hiszen máris van rajta
egy barna, egész testét befedő szivacspulóver.
Ez a megoldás mindkettejüknek kedvező: a rák álcázza magát,
a szivacs pedig kap a rák ennivalójából.
A tarisznyarákok, valamint rokonaik, a languszták,
és garnélák a zátony minden szintjén megtalálhatók.
Ez a nagy homár bátran mászkál a korall ágai között.
A kisebbek, mint az éti sáskarák sokkal óvatosabbak,
és alagutat építenek maguknak.
Ha a korallszirt a tenger dzsungele, akkor a norvég
partok közelében, a hideg atlanti vizekben hullámzó
moszatok az örökzöld, északi erdőkhöz hasonlíthatók.
Bár a moszaterdő látszólag zord, és néptelen,
mégis bőven van mit keresnie a pehelyrécének.
A pehelyrécék rajokban szállnak le a moszaterdő fölött,
sőt a vízben is majdnem olyan jól repülnek, mint a levegőben.
Meg is találták amit kerestek.
Kék kagylókat.
A pehelyrécék igazi tengeri állatok.
Szinte soha sem látni őket édesvizek környékén.
Apály idején szívesebbe halásznak a kagylókra.
De a magasabb vízállás sem nagyon zavarja őket,
hiszen több mint egy percig is képesek a felszín alatt
tartózkodni, és 15 méter mélyre is könnyedén lebuknak.
Az erős áramlás megnehezíti a moszaterdő halainak életét.
Olykor a helyben maradásért is keményen kell küzdeniük.
A tengeri nyúlhal hasán, módosult úszók vannak,
melyekkel olyan erősen kapaszkodik,
hogy kézzel is nehéz leválasztani.
A szívókorong már az ivadék ifjú korában kifejlődik,
és gyakran apjukra tapadva látogatnak a mélybe.
A parti vizek a világon mindenhol tele vannak moszatokkal.
Dél-Ausztrália moszaterdejében él
a világ legkülönlegesebb álcázott hala.
Minden más halat megtéveszt. Ez a kicsi, amiről a hamis
szemfolt miatt azt sem lehet tudni, hogy jön vagy megy,
úgy járkál a zöld, levélszerű nyúlványok között,
mintha az növény volna.
Pedig nem az, hanem a tengeri sárkány jelmezének kelléke.
A sárkány valójában egy tengeri csikóhal, ami jól felismerhető,
ha sikerül testének fő vonalát elkülöníteni a cafrangoktól.
Kis szájával apró, lebegő tengeri rákokat fogdos,
amik balszerencséjükre a levélszerű függelékek között
próbálnak meghúzódni.
A tengernek nem csak erdeje, sivataga is van.
Az óceán mélyén, óriási területeken a lassan sodródó
homokon kívül semmit sem találunk.
Olyan élettelennek látszik, mint a sivatag
a perzselő déli hőségben.
Néha egy-egy hal tűnik fel a fodrozott homokfelszín fölött,
mintha csak eltévedt volna.
ltt-ott tengeri sünök keresnek táplálékot a homokban.
Így turkál érzékeny ajaktapogatóival a tengeri márna is.
A homokban nem könnyű búvóhelyet építeni.
A csőlakó angolnák nyálkás váladékkal tapasztják csővé
a homokszemeket. Csőházukba farkukkal kapaszkodnak,
és lengedezve gyűjtögetik a planktont.
A pisztolyrák, és a géb állandó lakótársak.
A korallszirt törmelékét használva közösen építenek üreget.
A sertefarkú hal szükség esetén egy pillanat alatt
elkészíti rejtekhelyét.
A rejtőzésre két nagyon különböző ok lehet.
A sertefarkú azért bújik el, hogy kerülje a bajt.
A kis tintahal pedig azért ássa be magát, hogy bajt keverjen.
Az áldozat egy garnéla.
A rák nem menekül a tintahal rákulcsolódó karjaiból.
A sok tengeri halat tápláló planktonlegelő
csak a napsütötte felszíni vízben él meg.
A korallzátony, és a moszaterdő is csak ott virul,
ahol a napfény megvilágítja az aljzatot.
A fény azonban nem hatol 100-120 méternél mélyebbre,
és az óceán a legtöbb helyen sokkal mélyebb ennél.
De még a felszínhez jóval közelebb is érdemes
magunkkal vinni lámpát.
Egyes halak is így tesznek!
A lámpáshalak táplálékkereséshez, valamint kapcsolattartásra
használják lámpácskáikat. A fényt a szem alatti
üregben élő baktériumtelepek szolgáltatják
anyagcseréjük melléktermékeként.
A lámpa egy bőrlebenyke mozgatásával ki-be kapcsolható.
Mélyebben óriás felemáslábú rák, a tőrfarkú rokona gyalogol.
E különös szerzetről alig tudunk valamit.
Életet még 1000 méter mélységben is találunk.
ltt majdnem minden élőlény a föntről lesüllyedő
tetemekkel táplálkozik.
Az álkapocs nélküli, angolnaszerű nyálkahalak
csapatosan szállják meg a maradványt.
A nagyobb halak fogukkal belemarnak a döglött állatba,
majd megperdülve tépnek ki belőle húsdarabokat.
A kis lehulló darabkákat a mélytengeri csillagok,
és a kisebb halak szedegetik össze.
ltt a mélyben a bomlástermékek végül iszapként rakódnak le.
Az óceán legmélyebb részei az áramlatok alatt húzódnak,
így a víz itt nem csak éjfekete és hideg,
hanem szinte teljesen mozdulatlan is.
A bizarr háromlábú hal meghosszabbodott farok,
és hasúszóin álldogál.
Még a Mariana-árokban is van élet.
A 1 1 kilométeres mélységben a garnélák lassú mozgással
tisztogatják a lehullott halcsontvázat,
ami talán hónapokig tartó sodródással jutott le ide.
A tenger felszínén azonban a víz soha nem mozdulatlan.
A viharok hatalmas hullámokat korbácsolnak, amelyek sok száz
kilométert utaznak, míg végül partot érnek.
A hullámok vízrészecskéi valójában nem jutnak messzire.
Többé-kevésbé egy helyben végeznek körforgást,
és ami halad, az maga a hullámmozgás.
De a víz körforgása nagyon fontos a tengeri élőlényeknek,
mert ezáltal a víz oxigéntartalma megnő.
A mélytengeri áramlatok vize viszont nagyon messzire eljut.
Ezek a Föld forgása, és a Nap melege miatt jönnek létre.
Az Egyenlítő környékén a víz a Föld forgása miatt nyugat felé,
a Nap melegítő hatására pedig a sarkok felé sodródik.
Így hatalmas óceáni örvények keletkeznek, amelyek átmérője
több ezer kilométer is lehet.
A Csendes-óceánban az egyenlítői áramlat kettéválik,
és déli ága egészen Új-Zélandig jut el.
Az lndiai-óceánban a déli áramlási rendszer szinte körkörös.
Az északinak meg kell kerülnie lndia nagy háromszögét.
Az Atlanti-óceánban északra folyik a Golf-áramlat, aminek
közepén, mint majd minden örvénynek,
van egy szinte mozdulatlan terület.
A felszínen nagy tömegű moszat lebeg,
ezek soha nem rögzülnek, mindig lebegnek,
és a hullámzás megakadályozza, hogy a nap kiszárítsa a őket.
Ez pedig a Sargasso-tenger. Nevét onnan kapta, hogy a
portugál hajósok - látván a moszatot lebegésben tartó
hólyagokat - sargassonak, szőlőnek nevezték.
Mint mindenütt az óceánban, ennek a területnek is
megvannak a sajátos lakói.
Kicsiny halak rejtőznek a moszatban, szinte nem is lehet
őket észrevenni. Rákok másznak ki, hogy megpihenjenek a lebegő
moszatszőnyegeken. A Sargasso azonban mégis az egyik
leggyérebben lakott hely az óceánban. Minthogy ide nem
jutnak el az áramlatok, nem sodornak ide tápanyagokat,
a kristálytiszta víz eléggé elhagyatott.
A Sargasso-tenger kis részét néha elsodorja a Golf-áramlat.
Ekkor a Golf-áramlat és az észak-amerikai partvidék között
a Sargasso hideg vizét meleg áramlat öleli körül.
Ezek a különös, 150-200 km átmérőjű gyűrűk,
benne a Sargasso moszatjával, és állataival, lassan sodródnak
lefelé a part mentén, míg végül elvész lendületük és melegük,
felszakadnak, és tovasodródnak a Golf-árammal.
A Golf-áramlat pedig tovább halad a part mentén északra,
Új-Fundland felé.
ltt, a kopár, ködbe borult partok közelében
a Golf-áramlat az egész Földgolyón leggazdagabbnak,
és legtermékenyebbnek mondható övezetet teremti.
ltt az óceán minden lehetséges kincse megtalálható,
és az állatok víz alatt és víz fölött tömegesen vonulnak ide,
hogy kiaknázzák ezt a gazdagságot.
A Golf-áramlat meleg vizét állandó, lágy szellő kíséri.
ltt fut össze az Északi-sarkról lefele tartó hideg lehelet
a meleg szellővel, és ez okozza a nedvesség lecsapódását,
a ködképződést. Ahol a hideg és a meleg víz találkozik,
ott a víz kavarog, örvénylik, és felhozza a tengerfenéken
leülepedett tápanyagokat.
Történetesen ettől a partszakasztól nem messze
egy víz alatti fennsík terül el, ahol a tenger olyan sekély,
hogy a napfény egészen az aljzatig eljut.
ltt a lebegő tengeri növények mindig elég fényt kapnak.
Az örökös áramlattól felkavart tápanyagok és a fény együttesen
a növényzet hihetetlen burjánzásához vezetnek.
A halak óriási rajokban jönnek ide táplálkozni és ívni,
ezért időnkét a víz olyan, mintha forrásban volna.
Ezek a kistermetű halak az európai bűzös lazacok rokonai.
Felszíni planktonnal táplálkoznak,
és májusban óriási rajokban ívnak.
Sokan a partmenti vízbe ikráznak, de némelyikük szinte
kivonul a partra, hogy ikrái biztonságban legyenek.
A rajok egyre közelebb jönnek a parthoz.
Minden nőstény tízezer ikrát rak, és minden hullámmal több
tízezer másik hal érkezik újra meg újra. Az ikrák száma
csillagászati. A parton a dagályszint mentén
felhalmozódnak, mint a homokvárak.
Ívás után a hímek mind elpusztulnak,
és a nőstények közül is csak kevés marad életben.
A plankton a halakban hússá lett, és most a madarak veszik
ki részüket ebből a bőségből.
Szürke vészmadarak lakmároznak a holtakból, és a haldoklókból.
A szulák lecsapnak a dögevők közé, és kiragadják a halakat.
És a kis halak egyre csak jönnek, pedig már akkor is
megritkítják soraikat, amikor még a mélyvízben vannak.
Fókacsapatok vonulnak a helyszínre, hogy kivegyék
az őket megillető részt az ünnepi lakomából.
És még nem is szóltunk a legnagyobb ragadozókról.
Hosszúszárnyú bálnák.
A bálna a mélyből felbukkanva több tonna vizet,
és ezzel együtt több ezer halat nyel el.
Amikor szája megtelik, előre tolja nyelvét, a felesleges
vizet a felső álkapocsról lógó szilákon keresztül kipréseli,
és a halakat lenyeli.
A bálnáknak speciális módszerük van a halrajok tömörítésére,
és így egy nyeléssel a lehető legtöbb halhoz jutnak.
Szokták ezt a technikát buborékhálózásnak is nevezni.
Azok a nagy fehér területek óriási buboréktömegek.
A bálna lebukik, és a nyüzsgő halraj alá úszik.
Csavarvonalban elindul fölfelé, és közben buborékokat ereget.
A halak a buborékfüggönytől megrémülve középre húzódnak,
ekkor a bálna középre úszik, és száját kitátva felemelkedik.
Néhány hét multán a kis bűzös lazacok ívási időszakának vége.
Testük nagy halomban hever, és a meginduló bomlási folyamatok
újabb tápanyagokkal gazdagítják a tengert.
De mielőtt teljesen eltűnnének, újabb tetemek jelennek meg.
Senki sem tudja, honnan kerülnek ide a döglött kalmárok,
vagy hogy miért kellett ilyen nagy számban elpusztulniuk.
Ezek a tetemek azonban szinte minden júliusban megjelennek,
és előrejelzik, hogy hamarosan az élők is megérkeznek.
Minden kicsi mozgó tárgyra kapnak.
Fogásukhoz még csali sem szükséges.
Ráakadnak a csupasz horogra is, így az új-fundlandi falvakban
ilyenkor mindenki kalmárt horgászik. Ezrével.
Horogra akadva sötét folyadékot fecskendeznek a vízbe.
Évente több száz tonnát szállítanak Japánba,
ahol a kalmár csemegének számít.
Grand Banknél makrélák milliói is megjelennek,
és kis planktonevő halakkal táplálkoznak.
Tonnaszámra halásszák őket feldolgozó üzemet is magukba
foglaló hajók, mert húsukat a világon mindenütt kedvelik.
De még Grand Bank gazdag vizei sem kimeríthetetlenek.
Századunkban az ember olyan intenzíven, olyan korlátlanul
halássza a tenger lakóit, hogy az óceánok világának arculata,
összetétele kezd emiatt megváltozni.
Egyes halak kénytelenek táplálkozási szokásaikat, útvonalaikat
megváltoztatni, mások a kipusztulás szélére kerültek.
Ez a kis kikötő Új-Fundlandban, ami valaha a világ leggazdagabb
halászflottájának adott otthont, egyre szerényebb fogásokkal
kénytelen beérni, és a halászhajók, és feldolgozó üzemek
az idő jó részében tétlenül állnak.
Az ember tehát megváltoztatta a tengert is, mint ahogy
szinte minden más környezetet is megváltoztatott a Földön.
De tett ezen kívül mást is: új környezetet teremtett téglából,
betonból, fémből, és műanyagból.
Ez a Föld legújabb, legifjabb élettere, amelyben a növények,
és az állatok is megtalálták az alkalmazkodás módjait.
Hogy miként, azt e sorozat utolsó részében nézzük meg.