AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
Bolygónk nagyobb részét kéklő víz borítja.
ltt-ott apró szárazföldek pettyezik.
Némelyik egy vulkán csúcsa, mások csupán korallszirtek.
Mindegyikük kicsiny, zárt világ,
amelyben a növények és állatok
nagy sebességgel alakulnak át új fajokká.
ELKÜLÖNÜLT VlLÁGOK
Ha a világtól elzárt, lakatlan szigetre akarunk eljutni,
akkor itt a legjobb helyen járunk:
A legközelebbi szárazföld Afrika vidéke, 400 km-re.
Amarra Madagaszkár fekszik, ugyanolyan messzeségben.
Amabba az irányba, 6500-t km hajózhatnánk az ausztrál partokig
anélkül, hogy szárazföldet érnénk.
A sziget maga, egy kialudt, tenger alatti vulkán csúcsa,
ami az lndiai-óceán 5000 méter mély talapzatáról emelkedik ki,
és a tetejét korallszirtek borítják.
Amikor 50 ezer évvel ezelőtt kiemelkedett a tengerből
lakatlan volt, de most... Nézzünk csak körül!
Hajós madarak köröznek a sziget egyik vége fölött.
ldegyűlnek az egész lndiai-óceánról.
Még a 3000 km-re fekvő indiai partvidékről is,
mert itt, Aldabra mangróve-mocsaraiban költenek.
A fehérfejű madarak nem ivarérettek.
Két faj fészkel itt együtt. Egy nagyobb és egy kisebb termetű.
A hímek felfújják skarlátvörös torokzsákukat.
Fönt keringő társaiknak így mutatják, hogy a hely foglalt.
A nőstényeket viszont csábítja a látvány.
Mikor a tojó leszáll, a hím fejrázással folytatja az udvarlást.
A piros lábú szulák is itt költenek.
A világjáró madarak fiókái már tollasodnak.
Egy éven belül 5-6000 km messzeségben halásznak majd.
A noddik nem Aldabrán, hanem egy közeli atollon,
a pisonia fákon raknak moszatokból fészket.
Alattuk, a homokon füstös csérek költenek.
Legalább kétmillióan vannak.
Óriási létszámuk a bőséges táplálék bizonyítéka.
A madarak naponta több tonna apró halat, tintahalat,
és más tengeri élőlényt fognak.
Az atoll maga semmilyen táplálékot nem kínál.
De a füstös cséreknek nincs is másra szükségük,
mint néhány négyzetcentiméternyi szárazföldre,
ahol egyetlen fiókájukat fölnevelhetik.
És ahol biztonságban vannak a fiókák a rablóktól,
mint például macskáktól, patkányoktól.
Ez a biztonság azért is fontos,
mert nemcsak a földre tett tojások védtelenek.
A fiókák kikelésük után néhány hétig még nem tudnak repülni.
És egy éhes macska szörnyű pusztítást végezhetne köztük.
Így a cséreknek ez a biztonság megéri,
hogy sok 100 km távolságból ideröpüljenek.
De vajon hogy kerültek a növények Aldabrára?
Nem kétséges, hogy egy részük a tengeren hajózott idáig.
A magas vízállás szintjénél sétálva 3 magot szedtem föl.
Köztük a világ legnagyobb úszó termését, egy kókuszdiót.
Az ismerős dióban a gyümölcs fehér húsa van,
és a burok biztosítja, hogy a termés a vízen lebegjen.
A kókuszdió akár 4 hónapig is tutajozhat a tengeren.
Ez már elhalt, de van itt egy másik,
ami olyannyira él, hogy ki is hajtott.
A zöld szár fölfelé, a fehér gyökér a talajba növekszik.
Természetes körülmények között a part felső szakaszán nőnek.
A pálma megnő, és ágai kinyúlnak a homok fölé, úgy,
hogy a víz dagálykor eléri, és magával sodorhatja a gyümölcsöt.
Így azok eljuthatnak más szigetekre is.
A tengeren át egy szárazföldi állat is eljutott ide.
Éjszaka kell keresnünk a kókuszpálmák között.
Lárvaként a víz felszínén úszott idáig, mint a kókuszdió.
A milliónyi lárva közül egy-kettő kisodródik a partra,
és útitársaik, a kókuszok között vernek tanyát,
sőt velük táplálkoznak. Ezért is evezik őket pálmatolvajnak.
Ez az egyetlen állat, aminek csípésétől itt óvakodni kell.
Úgyhogy elővigyázatosan kell bánnom vele.
Hosszú lábaival könnyen átfogja a kókuszpálma törzsét.
És minden nehézség nélkül felmászik a tetejére.
Erős ollóival levágja a fiatal diót és megeszi a gyümölcsöt.
A rákok általában a vízben élnek, kopoltyúval lélegeznek.
A pálmatolvaj alkalmazkodott a szárazföldi légzéshez.
Szilárd páncélján belül nagy, nyálkás falú üregek vannak,
amelyek úgy működnek, mint a tüdő.
De szaporodni csak a tengerben tudnak.
Dagály idején bocsátják ki a petéket és a hímivarsejteket,
a fejlődő lárvák tehát útra kelnek a tengeren,
és újabb szigeteken köthetnek ki.
Egyetlen szárazföldi állat van,
ami az utat Aldabrára felnőttként tette meg:
A sziget leghíresebb lakója, az óriásteknős.
A teknősök többsége fennmarad a víz színén.
Ha Afrika partján, a mangróve mocsarakról
egy-egy teknős besodródik a tengerbe,
jó esélye van arra, hogy az áramlatokkal utazva
élve érkezzen az lndiai-óceán szigeteire és ott elterjedjen.
Szinte bizonyos,
hogy az aldabrai óriásteknősök ősei így kerültek ide.
A sziget nem kedvez a szárazföldi növényekkel táplálkozó
teknősök számára.
A talajt alkotó korallszirt még lekopva is éles, szúrós.
Óvatosan kell haladni rajta, különben az embert megvágja.
ltt-ott mély hasadékok vannak, és a teknősök belezuhannak.
Ez rendszerint végzetes,
mert a csapdába került állat nem képes kiszabadulni.
Még ha az esést túléli is, éhen hal.
A sziget a csapdáktól eltekintve is,
alaposan próbára teszi az itt élőket.
A trópusi nap olyan erős, hogy sokszor élve süti meg őket,
amint ezt a körös-körül heverő maradványok mutatják.
A nappali hőség elől a teknősök az árnyat adó fához sietnek.
A parton itt-ott alacsony, szélfújta guettarda-fák.
Ágaik alatt délben összezsúfolódnak az óriásteknősök.
Várják, hogy kicsit hűvösebb legyen,
és indulhassanak vissza ennivalót keresgélni.
A madarakat is fenyegeti a túlhevülés.
A hajósmadarak az egyetlen édesvízi lagúna körül repülnek,
és a felszínről kortyolgatnak.
A teknősöknek is szükségük van édesvízre.
Bár nem jönnek ide naponta, hetente egyszer inniuk kell.
A víz a túlhevült testet is lehűti.
A száraz évszakban idővel a víz elpárolog.
A tavacskák egyre zsugorodnak, és zsúfoltabbak.
Az állatok egy része erejének végén jár.
Némelyikük képtelen kivonszolni magát a sárból, és éhen hal.
E sok nehézség dacára, a teknősök szaporodnak és sokasodnak.
Az atollon mintegy 150 ezren vannak.
Táplálékuk a növényzet, amelyet egészen tövig rágnak.
De, mint a szigetlakók mindenütt a világon,
nem válogatósak, mindent elfogyasztanak, ami ehető.
Még holt társaik tetemét is.
A hús túlságosan tápláló ahhoz, hogy veszendőbe menjen.
Aldabra tehát 50 ezer éve emelkedett ki a tengerből,
és ez evolúciós léptékkel mérve nem nagy idő.
De 50 ezer évi elszigeteltség sok állatot, növényt megváltoztatott.
Sajátos tulajdonságaik kezdtek kialakulni,
amelyek az eredetileg betelepülő ősöktől,
és mai, másutt élő rokonaiktól megkülönböztetik őket.
Ez a lerágott gyep 20 különböző növénífajt tartalmaz.
Az óriásteknősök mindent tövig rágtak.
Nézzük meg ezt a kicsi sást.
A sásfélék virágai általában a szár tetején találhatók.
Azok a virágok Aldabrán nem volnának hosszú életűek,
mert a teknősök lelegelnék őket.
Ez a sás azonban a gyökértörzshöz közel hozza virágait,
és érleli magvait, ahol a teknősök nem férnek hozzájuk.
A szigetlakó fajok változásai nem mindig hasznosak.
Az egyik növény változásának látszólag nincs jelentősége.
Ez a lomatophyllum nevű liliomfaj csak színében tér el
a másutt virágzó lomatophyllumtól. A különbség lényegtelen.
De más szigetlakó növények látványosan különböznek rokonaiktól.
Nagyon ritkán különleges kettős diókat sodor partra a hullám.
Évszázadokig senki nem tudta, hogy honnan származnak.
Egyesek fantasztikus pálmafákról meséltek,
amik a tenger felszíne alatt nőnek,
és ezért a maldíve diót tengeri kókusznak is nevezték.
Úgy hitték, hogy a belsejéből szerelmi bájital készíthető,
és a héjából készült csésze a mérgeket hatástalanítja.
Így aztán egyetlen maldíve dió is egy vagyonba került.
Csak a XVlll. században fedezték fel,
hogy a diót termő pálma a Seychelle-szigeteken nő,
Aldabrától 1 100 km-re.
A legtöbb pálmát a parányi Praline-szigeten találjuk.
A növény kétlaki. Külön hím és női ivarú fák vannak.
A hímek hosszú száron kicsi, sárga virágokat hoznak.
E virágok nektárjával és pollenjével táplálkozik egy gekkó,
ami szintén a szigetre jellemző faj.
Színe eltér a környező szigeteken élő gyíkokétól.
A női ivarú virágok kezdetben ökölnyi, vöröses bimbók.
De egy-két év alatt a világ legnagyobb magjává fejlődnek.
Még további 7 év, amíg a dió teljesen kifejlődik.
Amikor végre érett, oly kemény, hogy el kell fűrészelni.
Belül azonban jól láthatóan különbözik a kókuszdiótól.
A termés belső falán két mély öblösödés van.
A tápláló szövet teljesen kitölti a belső üreget.
Ettől olyan nehéz, hogy nem úszik a tenger felszínén,
sőt, a sós tengervízben el is pusztul.
Ez pedig két dolgot jelent:
Ezek a pálmák természetes úton
nem terjedhettek át más szigetekre.
Másrészt pedig biztos, hogy itt alakultak ki.
Az elszigeteltség az állatokat is megváltoztatja.
Aldabrán világoskék szemű szent íbiszek sétálgatnak.
Másutt e madarak szeme sötét.
Az aldabrai íbiszek állandó lakosok.
Csak egymás között szaporodnak.
Nem esznek szárazföldi rákot, mert túl nagyok, de odébb zavarják őket.
Más aldabrai madarak között is találunk olyan változatokat,
amelyek különböznek rokonaiktól.
A vércse kicsit kisebb, mint a madagaszkári faj.
Az aldabrai nektármadár viszont kissé sötétebb, mint afrikai rokonai.
A legszembetűnőbb tulajdonság, amit az elszigeteltség okozott:
nem is annyira rendkívüli szelídség,
mint inkább az, hogy nem tudnak repülni.
Ez az aldabrai guvat. A repülés sok energiát kíván,
de fontos, mert a madarak elmenekülhetnek ellenségeik elől.
De Aldabrán és sok más szigeten nincsenek ilyen ellenségek.
Az idekerült madarak egy része mára felhagyott a repüléssel.
Szárnyizmaik elsorvadtak, és már akkor sem tudnának röpülni,
ha akarnának. Az aldabrai guvat csak az egyik példa.
Valaha az lndiai-óceán egy másik szigetén,
Mauritiuson élt egy galambfaj. Ez is röpképtelen volt,
és akkorára nőtt, mint egy pulyka.
Szelídsége miatt az európai hajósok könnyen elpusztították.
Dodónak nevezték el,
és felfedezése után 200 évvel már teljesen kiirtották.
Mauritiuson és az lndiai-óceán szigetein óriásteknősök éltek.
A hajósok őket is addig öldösték, amíg kipusztultak.
De Aldabra olyan távol esik a hajóutaktól,
hogy csak kevesen közelítik meg, így csak itt maradtak meg.
Valószínű, hogy afrikai őseik jóval kisebbek voltak.
És ezek a teknősök éppen azért nőttek ilyen óriásira,
mert szigetlakók lettek.
Az elkülönültségnek más hatásai is lehettek a teknősökre.
Amikor az afrikai teknősök veszélybe kerülnek,
úgy viselkednek, mint ez az aldabrai apróság.
Vagyis először behúzzák a fejüket, majd mellső lábukat,
úgyhogy semmi nem marad ki. Így viszonylag biztonságban vannak.
De amikor az aldabrai teknős felnő, megváltozik testaránya.
Már olyan nagy, hogy a lábai nem férnek be a teknő alá.
Akárhogy igyekszik, valamelyik része kiáll.
Ezen a szigeten egy hiéna nagyszerűen belakhatna teknőshússal.
Az aldabrai óriás azonban biztonságban van,
mert a szigeten nincs ragadozó.
Egyáltalán nem világos, hogy miért nőnek a teknősök itt,
és a Galapagos-szigeteken ilyen hatalmasra.
Lehet, hogy nagy zsírtartalékú, nagytestű állat
könnyebben túléli a nehéz időket, amikor szűkös a táplálék.
Lehet, hogy ragadozó híján a hosszú életű állatok
folyamatosan nőnek életük során.
Mindenesetre a jelenség nem korlátozódik a teknősökre.
Aldabrától 5000 km-re egy másik szigeten is él egy óriáshüllő.
Comodo egy kis sziget lndonéziában.
Az 1920-as években innen jöttek a hírek hatalmas gyíkokról,
amelyeket comodói sárkányként ismert meg a világ.
A sárkányok még ma is élnek.
Nem is nehéz rájuk találni. Elég egy döglött kecske,
még jobb, ha egy kicsit romlott és büdös is, ez idecsalja őket.
Régebben azt hitték, hogy ezek a hatalmas gyíkok
kizárólag dögevők. Ma már azonban tudjuk,
hogy ragadozók. Megtámadják és megölik a kecskéket.
De egy bivaly borjúval, néha egy-egy emberrel is elbánnak.
Én is csak azért álldogálhatok itt viszonylagos biztonságban,
mert látásuk elég gyönge, majdnem süketek,
és elsősorban szaglásukra támaszkodnak.
Nagy, sárga nyelvüket öltögetve ízlelgetik a levegőt.
Ha szerencsém van, akkor a döglött kecske szaga erősebb,
mint az enyém, és nem vesznek észre.
Ezek az állatok lényegében a sziget urai.
Ők a csúcsragadozók. Ellenségeik nincsenek,
semmilyen nagyobb élőlény nem vadászik rájuk.
Senkivel nem kell osztozniuk a zsákmányukon.
Így aztán semmilyen ok nincs arra, hogy ne nőjenek nagyra.
A nagy termetnek vannak előnyei,
mert aki nagyra nő, többet kap a zsákmányból.
Ma már azt is tudjuk, hogy a nagyok megeszik a kisebbeket.
Lehet, hogy ez az oka annak,
hogy az elkülönült szigeten Comodo urai ilyen nagyra nőttek.
Legközelebbi rokonaik Ázsia és Afrika varánuszai,
és az Ausztráliában honos tarka varánuszok.
De azoknál sokkal nagyobb termetűek.
Más varánuszok hosszának kétharmadát a farok teszi ki.
A comodói sárkány farka pedig csak a testhosszúság fele.
A nagyobbak súlya eléri az 50 kg-ot, és majdnem 3 méter hosszúak.
Comodo nem tengeri tűzhányó tetején növekvő korallatoll,
hanem egy valaha sok száz méter magas vulkáni csúcs maradványa.
A különálló szigetek többsége vulkáni képződmény.
A csendes-óceáni Hawaii-szigetek vulkáni eredetűek.
A legnagyobb és a legfiatalabb tűzhányó még ma is működik.
A 3000 méter magas vulkáni kúpból kitörő bazaltláva
néha hosszú kilométereken át ömlik lefelé a hegyoldalon.
Amikor a láva végül kihűl és megszilárdul,
csupasz, fekete lejtőket alkot.
Ezek a területek évtizedekig terméketlenek maradnak.
Némely vulkáni kürtőből nagy mennyiségű hamu tör föl,
ami kúpot formálva rakódik le körös-körül.
Ezen a növények könnyebben gyökeret eresztenek,
így a hamulejtők egy évszázad alatt kizöldülnek.
E magasba nyúló szigetek kapnak a felhők nedvességéből.
A szélirányba eső oldal sok csapadékot kap.
A laza hamurétegben a patakok mély völgyeket vájnak.
A lapos, néhány méter magas korallszigetekkel szemben,
Hawaii óriási vulkánszigetei változatos élettereket kínálnak
a betelepülő élőlényeknek.
Vannak hegyvidéki hűvös lejtők,
meleg, dúsan termő, csapadékos völgyek a tenger szintjén.
Csupasz bazalt és az ősi láván régen megtelepedett erdők.
A betelepülő állatok a sokféle élettér kiaknázására
olyan változásokon mentek át, melyek új formákat hoztak létre.
Ez a madár a palila, más néven sáfránypapagáj,
amely a szoros rokonságban lévő
hawaii gyapjas madarak családjának egyik tagja.
Pintíféle őseiket valószínűleg szélviharok sodorták ide.
A szigeteken több mint 30 különálló fajra váltak szét,
amelyeknek mind sajátos étrendje és élettere van.
A sáfránypapagáj főleg magvakat fogyaszt,
és olyan rövid, erős csőre van, ami a magok feltöréséhez kell.
Az amakihi,
vagy smaragd gyapjasmadár teste olyan hasonló a palilához,
hogy rokonságukhoz nem fér kétség, de csőre vékony.
A kisebb rovarok felszedéséhez és nektárszívogatáshoz idomult.
Más fajok tollazata rendkívül színes és díszes lett.
A hímek és nőstények így jól felismerik egymást,
és nem is párzanak rokon fajokkal.
Ezáltal a fajok közötti távolság egyre növekszik.
A kizárólag nektáron élő kármin gyapjasmadárnak,
nemcsak a csőre hosszú, hanem a feje is feltűnően vörös.
A taréjos gyapjasmadár rovarokat és nektárt fogyaszt.
Csőre tövénél egy kicsi, fehér tolltaréj alakult ki.
A lívi, skarlátvörös és hosszú csőrével az óriás lobélia,
és a banán mély virágtölcséréből is kiszívja a nektárt.
Mind közül a legérdekesebb a kettős csőrű gyapjasmadár.
Aminek pompás, kettős célú csőre van.
Az alsó kávával kopácsol, lehántja a fakérget, a fölső,
hosszú, ívelt kávával kiszedi a rovarokat a rejtekükből.
Most megállapította egy bogárlárva helyét a kéregben.
Milyen ügyesen használja csőrének két felét,
a két különböző feladatra.
Hawaii rovarvilágában még nagyobb a változatosság,
mint az állatok között.
Szinte mindenki ismeri a parányi ecetmuslincát,
a drozophilát, amely a világon mindenütt megtalálható.
Észak- Amerikában körülbelül 200 faj él,
de itt, Hawaiin legalább 800 muslinca faj honos.
Úgy tűnik, hogy a szigetek keletkezése után nem sokkal
egy vagy két muslinca faj elkerült ide,
és ugyanazt találta, mint a gyapjasmadarak:
Sokféle üres életteret.
Így egy evolúciós folyamatban megsokasodtak, és betöltötték az űrt.
Most már vannak fajok, amelyek lárvái gyümölccsel,
másoké rothadó levelekkel, megint másoké gombákkal táplálkoznak,
de még olyan is van, amelynek tápláléka: a pókok petéje.
A helyzet azonban ennél is bonyolultabb,
ugyanis Hawaii tele van lávafolyamokkal,
amelyek sokszor elválasztják az ősi erdő egyes területeit.
Könnyen meglehet, hogy egy ilyen izolált erdőrészben,
olyan drozophila faj él, amely sehol másutt nem található meg.
És éppen itt is vannak.
Ezek a muslincák egy olyan csoportba tartoznak,
amelyek egy rendkívüli párzási szertartást alakítottak ki.
Viselkedésük az antilop bikák viaskodásának változata.
A vetélytárs hímek apró területeket birtokolnak,
ott fitogtatják erejüket és verekednek egymással.
Agancsok vagy szarvak helyett kalapácsfejük fejlődött.
Egy másik fajban a hím úgy udvarol,
hogy potrohát háta fölött előrehajtva,
a nőstényre vonzó illatanyagot permetez.
Az elszigeteltség a rovarok szárnyait is átalakította.
A szigeten a repülés kockázatos,
mert a szél a rovarokat kifújhatja a tengerre.
Ez a különleges ormányosbogár tehát sosem repül.
Szárnyai csökevényesek, és csak flörtölésre használja őket.
A fátyolka szárnyai még ilyesmire sem alkalmasak.
Összenőttek és héjként borítják a rovar testét.
A hawaii lószúnyog teljesen elveszítette szárnyait.
A lószúnyog a gyümölcsöt kedveli.
Más rovarok a táplálkozási szokásaikat is megváltoztatták.
E röpképtelen poloska vadásztechnikája
az imádkozósáskáéra emlékeztet, ami soha nem költözött ide.
Ezt a legyet mindjárt nagy meglepetés éri.
Ez a hernyó másutt élő,
leveleket rágcsáló rokonaitól eltérően, ragadozó.
A legyet a farki végén lévő apró szőrökkel észlelte.
Ezek ingerlésére ívben visszahajlik,
és bármire lecsap, ami a szőröket megérinti.
Az elszigeteltség, és betelepülő fajok kis száma
lehetővé tette, hogy az ideköltözött fajok
idővel sokféle új és meglepő alakot öltsenek.
A polinézek néhány ezer évvel ezelőtt jöttek Hawaiira.
Az ideérkező európaiak meglepetésükre egy ismeretlen,
fejlett és pompás kultúrájú népet leltek itt.
Hawaii lakosai remek hajósok voltak.
Óriási tengerjáró kettőskenuikkal messzire vitorláztak.
Ezek a hajók több száz embert is szállíthattak,
és mai változataik sok helyen használják a Csendes-óceánon.
Az utolsó nagy kenut száz évvel ezelőtt használták,
de a Csendes-óceáni-szigeteken
az emberek még ma is emlékeznek a hajózás módszereire.
És ha kell, meg is tudják építeni a kenukat.
Ezt a kenut a Ribonos-szigeten építették,
ami a valaha Gilbert-szigeteknek nevezett csoport tagja.
A hajó 16 méter hosszú, ma ez óriásinak tűnik,
de a régiek legalább kétszer ekkorák voltak.
Ezek az emberek pedig még ma is készek rajta,
akár 1000 km-nél is messzebbre hajózni.
Az építés módszerei pontosan ugyanazok,
mint amiket a régiek használtak.
Nézzük a köteleket: kókuszdió burkának rostjaiból készült.
A csomókat kiszedik belőle, összesodorják, megcsavarják.
Úgy, hogy a szomszédos rostok szorosan fogják egymást.
Egyhangú, de nagy ügyességet igénylő munka,
mert nem könnyű erős kötelet fonni.
Általában nők és öregek készítik.
Egy nagy kenuhoz sok száz méterre van szükség.
Nemcsak az árbocokat kötözik össze vele,
hanem a kenu oldalát alkotó deszkákat is ezzel fűzik egybe.
A pandanuszfa széles leveleit megszárítják, felhasogatják.
Az így nyert szalagokból erős és tartós lapokat szőnek.
Ezekből lesznek a vitorlák.
Akármilyen meglepő, egy kis atollon is megterem minden,
ami a szakértő számára egy tengerjáró kenuhoz szükséges.
llyen hajóval keltek át a polinézek a Csendes-óceánon.
A hajózási tudományukra büszke európaiak sokáig azt tartották,
hogy a polinézek véletlenül vetődtek el nagy távolságokra,
amikor halászkenuikat elragadták a viharok.
Az óriási honfoglaló utakra induló kenuk azonban,
új települések alapításának szándékával nőket,
gyermekeket is szállítottak, valamint növényeket, állatokat.
A polinéz hajósokat ma is
megdöbbentő megfigyelőképességük segíti a tájékozódásban.
Egyes madarak az év meghatározott időszakában
ugyanabba az irányba tartanak.
Vannak, amik átkelnek a tengeren.
Mások ritkán távolodnak el a fészküktől messzire.
Ezek észlelése jelzi, hogy föld van a közelben.
És a röptüket követve a hajós odatalál.
Messzi szigeteket észre lehet venni
a tengerfelszín hullámzására gyakorolt hatásuk alapján.
A magasba nyúló szigetek fölött a felhőknek sajátos az alakjuk.
Olyanok, mint a kéményből jövő füst a szélfúvásban.
Mivel magasan vannak, messze azelőtt észlelhetők,
hogy maga a sziget látható volna.
Ezekkel a módszerekkel kiegészítve,
a nap és a csillagok járásának, a széliránynak,
a tengeráramlatok és hullámok megfigyelését,
a polinézek egymás után települtek a Csendes-óceán szigeteire.
Ősi otthonuk a Csendes-óceán nyugat részén volt.
lnnen hajóztak az óceán kellős közepére, a Tahiti-szigetekre,
Több mint 2000 éve.
Onnan keletre hajóztak tovább. Eljutottak a Húsvét-szigetre,
ami a dél-amerikai partok felé eső úton van.
Akik itt telepedtek le, talán jobban elszigetelődtek,
és sajátos kultúrát fejlesztettek ki.
A kiemelkedő sziklákat különös formára faragták.
A szigetek lejtőin óriás mellszobrokat állítottak,
amelyeknek titokzatos arca két évszázad óta foglalkoztatja
a felfedező európaiak képzeletét.
A Húsvét-szigeti kultúra fénypontja valószínűleg messze azelőtt volt,
mielőtt az európaiak ideérkeztek,
Mert a szobrok jó része már feldőlt,
és voltak félbehagyottak is.
A polinézek útjainak óriási léptékét nehéz elképzelni.
Legészakabbra fekvő Hawaii településük,
kiindulási pontjuktól, Szamoától 8000 km-re van.
A Húsvét-sziget is több mint 5000 km-re fekszik.
Mind közül legrendkívülibb utazásuk azonban
Új-Zélandra vitte őket, ahová 7000 km-t hajóztak nyílt tengeren.
ltt települtek le a maorik ősei, mintegy 1500 évvel ezelőtt.
A felfedezett föld valószínűleg nagy meglepetés volt számukra,
mert különbözött a trópusi szigetektől, ahonnan jöttek.
ltt ugyanis az év nagy részében nagyon hideg volt.
A déli szigeten hatalmas, hó borította hegységeket találtak.
És ilyesmit azelőtt valószínűleg sohase láttak.
Az erdőkben sokkal többféle állat és növény élt,
mint bármely más korábban felfedezett szigeten.
Ennek az az oka, hogy Új-Zéland geológiai eredete eltérő.
Ezek a szigetek nem korall atollok.
Nem is az óceánból újonnan kiemelkedett vulkáni csúcsok.
Új-Zéland szigetei ősi szárazföldek.
Töredékei annak a hajdani óriásföldrésznek,
melynek Ausztrália, Antarktisz és Dél-Amerika voltak a részei.
Ezért aztán sokkal több, különböző élőlény lakja,
mint a jóval fiatalabb szigeteket.
Ez például a tuatara, vagy hidasgyík.
Éjszakai, magányosan járó, húsevő hüllő.
Rovarokat, földigilisztákat, sőt, madárfiókákat is eszik.
Úgy néz ki, mint egy gyík, de valójában sokkal ősibb élőlény.
Közelebbi rokona a dinoszauruszoknak, mint a gyíkoknak.
Valaha ilyen élőlények élhettek az egész ősi szuperkontinensen.
De Új-Zéland, még a korai emlősök térhódítása előtt
lehasadt a nagy földrészről.
A többi kontinensen a hajdani hüllők szinte teljesen kipusztultak.
És a hidasgyík is csak Új-Zélandon maradt fenn.
Ugyancsak Új-Zélandon maradt meg háborítatlanul
egy másik ősi élőlény, a kiwi.
A különös madárnak nincsenek látható szárnyai.
Nincs farka, és föld alatti üregben él.
Egyetlen óriási tojást tojik.
Repülni nem tud. Tollai olyan hosszúak és lazák,
hogy inkább szőrösnek látszik.
Éjszaka csendben lopakodik az erdőben és táplálékot keres.
A furcsa madár életmódja olyan, mint némely emlősé.
És valóban, a kiwi ezeken a szigeteken,
ahol nem voltak emlősök, az övékhez hasonló szerepe van.
Madárjellegét azonban őrzi a csőre.
Ezzel szedi a férgeket.
Mélyen belefúrja a földbe és szaglászik, akárcsak egy emlős.
Az ősei már Új-Zéland leválása előtt is röpképtelenek voltak.
Mert a kiwi futómadár.
A futómadarak ősi családjának más tagjai
az óriás ősföldrész többi töredékén is fennmaradtak.
Afrikában a strucc, Dél-Amerikában a nandu,
Ausztráliában az emu. Mind jóval nagyobbak, mint a kiwi.
De volt a kiwinek egy megtermettebb rokona Új-Zélandon.
ami valószínűleg a legmagasabb madár volt, ami valaha is élt.
Ez volt a moa.
Ilyan csontokat nagy számban találtak szerte Új-Zélandon.
És a bordák közt gyakran akadtak kavicsrakásokra.
A kavicsok a moa zúzógyomrából származtak,
ezekkel őrölte meg a táplálékát.
A maradványokból megállapították,
hogy a moa gyümölcsöt, ágakat és leveleket fogyasztott.
A csontvázak alapján legalább tucatnyi moa faj különíthető el.
Ez volt mind közül a legnagyobb.
Ugyan nem a legsúlyosabb madár volt a földön,
mert a kihalt madagaszkári elefántmadár túltett rajta,
de azért testsúlya is tetemes, 250 kg volt.
4 méteres magasságával ő volt a madarak zsiráfja.
Ez a mumifikálódott fej és nyak egy kisebb moa maradványa.
Olyan sok hasonló darabot találtak,
hogy a maorik feltehetőleg kidobták
a kevés húst tartalmazó részeket.
A maorik nemcsak vadászattal irtották a moákat,
hanem felégettek sok erdőt is, ahol ezek a madarak éltek.
Így aztán a XVlll. században érkezett európaiak
élő moával már nem találkozhattak.
Az utolsó példányok két évszázaddal korábban kihaltak.
Az Új-Zélandi-szigetek leszakadása óta eltelt sok millió év során
rengeteg új, modern faj került a szigetre.
Ugyanúgy röpülve jutottak ide, mint a föld más szigeteire.
Némelyik csak kevéssé változott meg.
A kereruról még most is nyilvánvaló, hogy egy galambfaj.
A keáról is azonnal látni, hogy papagáj.
Ősei a papagájok hazájából, a 2000 km-re fekvő,
Ausztráliából jöttek.
Amióta itt van alaposan megváltozott életmódja,
mert felköltözött a magas, hideg hegyvidékre.
Bogyókkal, rügyekkel és rovarokkal táplálkozik.
Mint a legtöbb szigetlakó ő sem válogatós.
Minden elhullott állatból eszik.
Egy varjú, vagy kisebb keselyű teteme is megfelel neki.
Az egyik jövevény tényleg alaposan megváltozott itt.
Ez a kakapó, vagy bagolypapagáj.
Mivel a szigeten nincs talajlakó növényevő emlős,
ez a papagáj egy nyúl életterét tölti be.
Rendkívül félénk éjszakai állat. Növényevő,
de a szigetlakók jellegzetes tulajdonságával rendelkezik.
Röpülni már nem képes, így egyetlen védekezési lehetősége,
hogy mozdulatlanná dermed, mint most is.
Másrészt, valóságos óriás.
Súlyát tekintve mind közül a legnagyobb papagáj.
Egy megtermettebb madár súlya 3 kg fölött van.
A kakapónál is megfigyelhető a szigetlakók 3. jellegzetessége:
a rendkívüli sebezhetősége.
Amikor a szigetet kívülről megszállták,
jóformán teljesen védtelen volt.
A kakapó balsorsa az Új-Zélandra érkező polinézekkel kezdődött.
Ezek behurcoltak egy patkánífélét,
ami valószínűleg elragadta a kakapó fiókákat,
de a madarat, maguk a polinézek is vadászták.
Az igazi katasztrófa az európaiakkal kezdődött.
Akik két gyilkost, macskát és hermelint hoztak magukkal.
Velük szemben a kakapó teljesen tehetetlen volt.
Számuk igen hamar csökkent, és ma már csak 60-an vannak.
Úgy próbálták a fajt megmenteni, hogy összegyűjtötték,
és szabadon engedték őket egy kis partközeli szigeten,
amit előzetesen megtisztítottak a macskáktól.
De másutt az egerészés céljából idehozott háziállatok
az erdőbe szökve elvadultak és pusztítják a helyi madarakat.
Még mindig nem tanultak meg védekezni ellenük.
A macskák nem az egyedüli behurcolt ragadozók a szigeten.
Az ugyancsak betelepített nyulak irtására
behoztak háziasított görényeket is.
Ezek közül egyesek elszabadultak, és ma vadon tenyésznek.
Ez éppen egy pingvinfiókát eszik, ami könnyű zsákmány lehetett.
Új-Zéland egyetlen röpképtelen madara sincs biztonságban tőlük.
Az emberek betelepítettek növényevő állatokat is.
A kuzut Ausztráliából, házi kedvencként hozták.
A nyulat húsa és szőrméje miatt akarták termeszteni,
hogy jó hasznát vegyék a dúsan füves területeknek.
Szarvasokat engedtek szabadon a hegyekben,
hogy a vadászok kedvükre szórakozhassanak.
Ezek a látszólag ártalmatlan növényevők
katasztrofális hatással voltak az őshonos állatokra.
Lelegelték a növényzetet, pusztították a fákat, cserjéket.
A talajt elhordta a víz és a szél. Az erdő elpusztult.
A helyi élőlények pedig elveszítették
létfontosságú búvóhelyeiket, és táplálékukat.
A rombolás megállítása szinte megoldhatatlan feladat.
Ez a különleges madár a takahe. Akárcsak a kakapó,
ez is magán viseli a szigetlakó életmód következményeit.
Óriási termetű guvatféle. Az aldabrai guvat rokona,
de a családjának legnagyobb testű tagja.
És egyedül itt, ezeken szigeteken található.
Röpülni nem tud és teljesen védtelen idegenekkel szemben.
A század elején már azt hitték, hogy kihalt.
Vagy 50 évig nem láttak takahét, amikor fölfedeztek
egy kis populációt a déli sziget távoli völgyében.
Kb. 200-an voltak, számuk azonban bajosan növekedhet,
mert élőhelyüket már elpusztították.
És eddig fogságban sem sikerült őket szaporítani.
Így aztán, ha az ember nem változtatja meg viselkedését,
és nem védi aktívan az állatokat, mint itt Új-Zélandon,
akkor a specializált szigetlakók mind arra a végzetes sorsra jutnak,
mint az ember egyik első áldozata, a dodó.
Persze a szigeteken lévő élőlények nem mind töltik
minden idejüket ott.
Egyesek, mint ezek a világutazó atlanti tulák,
csak átmeneti szállást keresnek.
Akárcsak a hajósmadarak, és az aldabrai piroslábú szulák,
a noddik és a trópusi füstös csérek,
ők sem a szigeteken találják táplálékukat, hanem a tengeren.
A tenger szintén egy óriási és bonyolult életközösségnek ad otthont.
Ezt vizsgáljuk meg legközelebb.