AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
A bolygónk nagy részét borító víz állandó mozgásban van.
Ahogy a Hold az önnön tengelye körül forgó Földet megkerüli,
a tömegvonzás miatt a tenger szintje emelkedik, majd süllyed.
A kontinensek partján a víz naponta kétszer kiárad,
majd visszahúzódik.
Legnagyobb a dagály az észak-amerikai Fundy-öbölben,
ahol a partvonal alakja és a tengermedrének lejtése miatt...
a vízszint, 15 métert is emelkedik.
E köztes világban, amely nem tenger, de nem is szárazföld,
az élethez különleges adottságok kellenek.
KÉT VlLÁG HATÁRÁN
Ez egy csatatér.
A tenger sokhelyütt visszaszorítja a szárazföldet.
Koptatja a meredek partokat, és már csak szigetek,
és tornyosuló szirtek jellemzik, hogy valaha itt szárazföld volt.
Távolabb, a törmeléket a hullámok homok és
kavics formájában sodorják ki a partra.
Más helyeken a szárazföldnek sikerült teret nyernie.
A trópusokon az elmocsarasodó tengerpartok, a mangróvék
feltartóztatják az iszapot, és új szárazulatot építenek.
A folyók torkolatában, ahol a hordalékkal teli édesvíz
keveredik a tenger sós vízével, folyamatosan épül az új szárazföld.
E nyugat-angliai torkolatvidék iszapja
nem látszik a legvonzóbb élettérnek.
Egész biztos, hogy az itt élő állatoknak
súlyos problémákkal kell megküszködniük.
Az idő jó részében így kikerülnek a vízből,
máskor viszont elborítja őket a víz.
A sótartalom is változó.
A szárazföld felől édesvíz folyik,
a dagállyal azonban sósvíz áramlik be.
Ráadásul ez az iszap rettentő ragacsos.
Oxigén alig kerül bele.
Egyes élőlényeknek nagyon megéri, hogy elviseljék
ezeket a nem éppen ígéretes körülményeket.
Az iszap felszínén lerakodó részecskéket szippantgatja fel
a borskagyló megnyúlt szifója.
Héjba zárt teste az iszapban rejtőzik.
A csöves bolharák baktériumokkal és
az iszapban rothadó szerves törmelékkel táplálkozik.
A százlábú férgek járatokat vájnak az iszapba
és lecsapnak a bolharákra, moszatokra, baktériumokra.
A tócsát lebegő nyálka pettyezi,
amit az északi vizicsigák választanak ki.
A nyálka vonzza a baktériumokat és a vizicsiga étvágya végtelen.
A tengeri ecset, a lakócsövéből kidugott tapogatókkal legyez,
és így még leülepedésük előtt begyűjti a táplálékszemcséket.
A tapogatók végén lévő ostorszálak a fogást
a középen lévő szájadékhoz szállítják.
Táplálkozás közben az építkezésről sem feledkezik meg.
Kis nyálkával kevert iszapdarabkát ragaszt csövének széléhez.
A szívkagyló nyitott héjakkal szűri a vizet.
Egyik szifóján felszívja,
a másikon kiereszti.
Az ehető kékkagyló ugyanezzel a módszerrel él.
Így sokat begyűjt a tengerben bőségesen élő részecskékből.
Apály idején a héj szorosan összezáródik.
Így a kagyló nem szárad ki, és biztonságban van támadóitól.
Egyesek azonban tudják, hogyan fogjanak ki rajta.
Minden egyes csigaforgatónak más a módszere.
Általában ugyanolyan, mint a szülőké.
Többéves gyakorlattal fejlesztik tökélyre.
Némelyikük a sekély vízben kutatja azokat,
amik még nem zárták be teljesen héjukat.
Mások felszedik a szabadon heverő kagylókat,
és távolabb eszik meg.
A kagylót a héjakat összekötő záróizomnál feszítik fel.
Megint mások puszta erőszakot alkalmaznak,
és addig kalapálják a kagyló héját, amíg fel nem törik.
A további apadás felfedi a vizicsigákat,
amelyből egyetlen négyzetméteren akár 40 ezret is találhatunk.
Az iszapnak ez a bő ajándéka sokakat vonz ide.
A vándorúton lévő partfutók is degeszre tömhetik begyüket.
A torkolatvidék minden évszakban tele van gázló madarakkal.
A nagy goda 10-15 cm magas vízbe is belegázol.
Csomó táplálékot gyűjt, mielőtt a többi madár hozzáférhetne.
A nagy póling inkább a szárazon marad.
Hosszú csőre a talajba mélyed, és férgeket húzkod,
de csipesznek is ugyanolyan alkalmas.
A kisebb havasi partfutó kisméretű zsákmányt keres:
százlábúakat és rovarlárvákat. Rövid csőrével kutat a sárban.
A parti lile csőre nagyon rövid.
Csak a felszínen keresgélhet. Ő látja is, hogy mit fog.
Általában egyedül jár táplálék után,
így más lábak topogása nem zavarja el idő előtt a falatot.
A gulipán kaszáló mozdulatai a híg iszapot szűri ki.
A gulipán csőre nagyon érzékeny,
és amint valami ehetőt észlel, máris eltűnteti.
A gázlómadarak sok ennivalót gyűjtenek a folyótorkolatban.
Egyes madarak, súlyuk harmadát megeszik naponta.
A csigaforgató évente fél tonnányi szívkagylót eszik meg.
A folyótorkolatokat gázlómadarak tízezrei látogatják rendszeresen.
Ezek tehát nagyon gazdag tápláléklelőhelyek.
A folyó iszaphordalékától a torkolati síkság egyre magasabb.
Tetején, nyálkás rétegben mikroszkopikus moszatok vannak.
Ezzel veszi kezdetét a szárazföld kialakulása.
Hamarosan nagyobb növények is gyökeret eresztenek.
És a folyamat ezután felgyorsul.
A dagály ismét iszaprészecskéket sodor a partra.
Ezek lerakódnak a sziksófű szára körül,
és apálykor nem mosódnak vissza a tengerbe.
A dagály tehát egyre magasabbra építi a partot.
A sziksófű a hideg európai folyótorkolatok növénye.
A trópusokon az iszapot nem kisméretű növények,
hanem fák, mangróve fajok hódítják meg.
Ez az iszap, a Himalája lehasadt szikláinak szétporlott maradványa,
amelyet a Gangesz sodort a Bengáli-öböl széléig.
Ez itt a világ legnagyobb ár-apály erdősége.
Területe 10 ezer km, és sok olyan állatot találunk,
amelyek rendszerint szárazföldi erdőkben élnek.
Pettyes szarvas.
Szultán harkály.
Vaddisznó.
A mangróve erdőkben élnek olyan állatok is,
amelyek sehol másutt nem találhatók.
A nagyorrú majom alig eszik mást, mint mangróve leveleket.
Borneó szigetén fejlődött ki, és nem terjedt el másutt,
mert fogságban tartja speciális táplálékigénye.
Mangróve erdők viszont a trópusokon sokfelé vannak.
Növényzetük meglehetősen különböző.
Mintegy 40 faj alkotja ezeket a speciális társulásokat.
A rizofóra virágát a szél porozza be.
A termés azonban nem hullik le. A mag a növényen kicsírázik,
és fél méter hosszú, zöld, hegyes végű hajtást növeszt.
Ha ez a csíranövény dagálykor a vízbe pottyan,
kilométereket úszhat a sós víz felszínén, míg szárazra nem ér.
Ha apálykor hull le, akkor rögzül az iszapban,
és a visszatérő dagály nem viszi el.
Aztán további gyökereket növeszt,
és pár napon belül szilárdan megtelepszik.
Akárcsak a hideg vizű torkolatokban,
az iszap szerves anyag tartalma itt is nagy.
De, mert nagyon sűrű és ragadós nem keveredik föl.
Ezért oxigén híján a rothadási folyamat az iszapban
savas, kellemetlen szagú, mérgező vegyületet,
kénhidrogént termel.
Ezek a gyökerek nem nyúlnak mélyen az iszapba.
Elég sok van belőlük ahhoz, hogy a fát megtámasszák.
Vajon hogyan látják el azt a feladatot,
ami a gyökerekre hárul: tápanyagot, vizet,
és oxigént szállítsanak a fának.
Ezt a gyökér a következőképpen oldja meg:
A hajszálgyökerek 2-3 cm-re nyúlnak az iszapba.
És a tápanyagok többsége ebben a rétegben található.
Víz pedig van itt bőven, a baj csak az, hogy sós.
Egyes mangróvefák gyökereiben a sejteket hártya burkolja,
ami kiszűri a sót.
Más fajokban a gyökér felszívja a sót is,
de a levelek kiválasztják, vagy felhalmozzák,
akkor a növény később a leveleket hullajtja el.
Az oxigén-felvételre is több megoldás van:
ennek a mangróvénak a támasztógyökerein
légzőnyílások vannak,
és azokon keresztül nyeli el az oxigént.
Az avicenniának fölfelé növekvő légzőgyökerei vannak,
amiknek növekedése lépést tart az iszap növekedésével.
De itt nemcsak a növények küszködnek oxigénhiánnyal.
Ugyanez a gondjuk az állatoknak is, főleg apály idején.
Sok puhatestű összezárja héját, hogy ki ne száradjon.
Így várják a táplálékot és oxigént hozó újabb dagályt.
Addig viszont tétlenségre vannak kárhoztatva.
Más állatokkal éppen ellenkező a helyzet.
Ez a békára emlékeztető lény egy szemforgató hal.
A mangróve mocsárban többféle faj is él.
Ez a dagályszint közelében él,
és ideje nagy részét a szárazföldön tölti.
Bőrének nedvesnek kell maradnia,
mert csak akkor képes oxigént felvenni.
Szája mindig tele van vízzel, kopoltyúját folyton átöblíti.
Az iszap felszínén legelésző apró rákokkal táplálkozik.
Minden falat után újabb korty vizet kíván.
Egy másik faj az apályszint közelben él.
Csak napi egy órát tölt a szárazon.
A híg iszapot száján kiszűrve, kicsi rákokat, férgeket eszik.
A harmadik, középső terület, a legnagyobb testű faj élettere.
Ez növényevő: moszatokat és kis növényt gyűjt az iszapban.
ldőről időre visszaevickél a vízbe, nehogy kiszáradjon.
Legelőjét éberen őrzi. Sárból falat épít köré.
Ha a szomszédok találkoznak, abból rendszerint baj van.
A szemforgató halak elválasztott tavacskái mintázatot adnak.
A párkereső hím tornamutatvánnyal
igyekszik felhívni magára a figyelmet.
Amikor a nőstényt már a lakására csábította,
az udvarlás közelről, a halakra jellemző módon:
uszonífeszítéssel, farokcsapkodással folytatja.
Az ikrákat a tavacska alján, egy üregbe rakják le.
Ez a rák túl nagy, hogy megijedjen a szemforgató haltól.
Nyugodtan sétál át annak birtokán.
Ollós szájszervei nemcsak a táplálkozást szolgálják,
hanem a légzésben is közreműködnek.
A páncél tetején egy kis mélyedésben víz van.
Amikor a szájszervek mozognak, ez a víz lejut a páncél alá,
a kopoltyú üreghez, majd onnan visszajut a fölső tartályba.
Amikor a vízből kifogy az oxigén,
a rák visszamegy a tengerbe és friss vizet hoz magával.
A víz közelében apró dotilla rákok táplálkoznak.
Nagyon sokat kell megenniük ahhoz,
hogy a kevés tápláló részecskét kivonják belőle.
Gyakorlatilag megállás nélkül dolgoznak.
Vesztegetni való idejük nincs.
Följebb, a legmagasabb vízállás szintjén is túl,
él a nagytermetű mangróve rák.
Nedvességhez úgy jut, hogy üregét akár 2 méter mélyre ássa,
ahol már állandóan van víz.
Lyukából a frissen hullott falevelek csalják elő.
És most gyorsan vissza, a biztos helyre.
A mangróvefák léggyökerei között integető rákok vannak.
A nőstény mindkét ollójával gyűjti az iszapot,
és éppoly sietséggel dolgozik, mint a dotilla rák.
A hímnek is ugyanannyit kell ennie, mint a nősténynek.
De ő csak fél kézzel dolgozhat, mert egyik ollója olyan nagy,
hogy táplálkozásra alkalmatlan.
Viszont, csábítani lehet vele az arra haladó nőstényeket.
Az óriási olló fegyverként is bevethető a vetélytársak ellen.
A kisebb hímet még azelőtt elkalapálják,
hogy ki tudna bújni rejtekéből.
Az integető olló ahhoz is elég hosszú,
hogy az ellenfél ott kapjon egy csípést, ahol nem számít rá.
Az integetés célja az, hogy a nőstényt a lyukba csalogassa.
Vajon megengedhet-e magának egy kis szünetet az evésben?
Apálykor a madarak valósággal dúskálnak az ennivalóban,
akárcsak másutt a folyótorkolatokban.
A kacagó csér, most, a sekély vízben könnyebben fog halat.
A jégmadár integető rákokat csíp föl.
A nagy kócsag méltóságteljesen lépked, és döfköd.
A dagály kezdete mindenki számára figyelmeztető jelzés.
Az afrikai tornyos csiga az iszapban növő moszatot eszi.
De dagálykor nem maradhat itt, mert a halak megtámadnák.
A fákon keres menedéket.
Olyan tempóban mászik, hogy a dagályt éppen csak megelőzi.
Tehát időben kell indulnia.
Egy belső óra súgja meg neki, hogy mikor kell visszavonulnia.
A dotilla rákok olyan jól idomultak az iszap felszínén táplálkozáshoz,
hogy a levegőből lélegeznek, viszont anélkül megfulladnak.
A dagály közeledtekor sárkunyhót építenek,
amelyben a magas vízállás idejére elegendő levegő marad.
A szemforgató halak fáradságosan fölépített várait
elsöprik a betörő hullámok.
Maguk a halak az iszapban vájt járatokban találnak menedéket.
A dagállyal újabb élőlények kerülnek a mocsárba.
Halrajok érkeznek, és apálykor lerakódott táplálékot kutatnak.
Délkelet-Ázsia mocsaraiban a lövőhalak
a vízbe pottyant rovarokkal táplálkoznak.
A rovarok azonban nem véletlenül kerülnek a vízbe.
A lövőhal szájpadlásán egy barázda fut,
és nyelvének lökésével vízsugarat fecskendez felfelé.
A nagy tömegben nem mindig a lövész kapja el a zsákmányt.
Társaságban tehát célszerűbb közvetlen támadást kísérelni.
A nagyobb halak maguk is táplálékul szolgálnak.
A vidrák lelkesen fogyasztják a csigákat, rákokat, kagylókat is.
A vidrák híres utazók, nagy távolságig felúsznak a folyón,
vagy bemerészkednek a tengerbe egészen a partközeli szigetekig.
Még egy érdekes jellemvonásuk van: rendkívül játékosak.
A legnagyobb élő hüllőt, a 7-8 méter hosszú bordás krokodilt is
a mangróve mocsárban találjuk.
Akárcsak ősei, a dinoszauruszok fénykorában,
ma is tengeri élőlény. És emiatt a legelterjedtebb krokodil faj.
A Bengáli-öböltől Észak-Ausztrálián át,
a Csendes-óceán vidékéig mindenütt megtalálható.
Még a távoli Fidzsi-szigetek mangróve mocsaraiban is.
Ahogy a mangróvék egyre beljebb hatolnak a tengerbe,
a fák közt épülő iszap és a homokpad egyre magasabb.
Az esővíz fokozatosan kimossa a sót,
és végül száraz, termékeny erdei talaj válik belőle,
ahová a tenger már nem jut be.
A folyótorkolatnál lerakódott iszap és homokos part
még akkor is védi a szárazföldet a tengertől,
ha nem emelkedik a víz fölé. A nagy hullámok ugyanis
lecsillapulnak a sekély vízben. Ha azonban a partmenti áramlás
elhordja az üledéket, és tisztára söpri a tengerfenéket,
akkor a hullámok töretlen erővel ostromolják a partot.
Ahol a szárazföld meredeken ereszkedik a tengerbe,
ott az ár-apály övezet nem több km széles, hanem csak egy szűk sáv.
Az itt élő állatokat állandóan kétféle veszély fenyegeti.
A dagály szintjén a kiszáradástól kell tartani,
az alsó vízállásnál azok a tengeri állatok okoznak gondot,
amelyek az ár-apály övezet élőlényeire vadásznak.
E két tényező a part mentén vízszintes zónákat hoz létre.
Ezek mindegyikét
a legsikeresebben megoldó fajok uralják.
Ezeket a zónákat a világ minden partvidékén megtaláljuk.
Amerika északnyugati partján különösen jól látszanak.
A legalsó zóna csak akkor kerül teljesen szárazra,
ha a Hold és a Nap egy vonalban állva vonzó hatást fejt ki,
és a tenger visszahúzódik a szárazföld széléről.
Az itt élő szervezetek csak rövid ideig viselik el a víz hiányát,
és semmi nem óvja meg őket a kiszáradástól.
A tengeri sün a kövekről kaparja le a moszatokat.
Ha kikerül a szárazra, nem tehet egyebet, mint vár.
Mellette a tengeri rózsák tapogatói lekonyulnak.
Sokuk behúzza a tapogatóit, mert a levegőben nincs ennivaló.
A zsákállatok kéményszerű szifóikkal szűrik a planktont.
A tengeri csillagok húsevők.
Ez a faj éppen a kék kagylót kedveli.
Tapadókarjával átöleli, szorításával szétfeszíti a kagylót.
Az apályszint alatt minden kagyló áldozatul esik nekik.
De akárcsak sok más állat ezen a szinten,
szárazra kerülve a tengeri csillag sem képes táplálkozni.
Így kicsit följebb, ahol a sziklák kis időre kikerülnek a levegőre,
a körülmények kedveznek a kék kagylónak, melyek kolóniát alkotnak.
Alulról a tengericsillagok egy részüket elpusztítják,
de följebb már nem árthatnak nekik.
A kékkagylók tömege rejtekhelyet biztosít egy sor más élőlénynek.
Kisméretű tengericsillagok, férgek és rákok, particsigák
és más puhatestűek bújnak meg közöttük.
A kékkagylók fehérjefonalak kötegével tapadnak az aljzathoz.
De a legvadabb hullámzásnak képtelenek ellenállni.
A téli viharban egész telepek szakadnak le a helyükről.
A hullámverésnek jobban kitett helyeken a kékkagylókat
felváltják a hosszú, izmos lábukkal tapadó kacskagylók,
amik megtévesztő nevük dacára rákfajták.
Merev, legyezőszerű karjaikat kitárva fogják ki a táplálékot
akkor, amikor a víz már erőtlenül visszafelé áramlik.
A még jobban kiálló szirtfokon a kagylók helyett növény van.
A tengeri pálma különös formájú moszat,
és kizárólag Észak-Amerika északnyugati partvidékén honos.
A félméteres gumiszerű szár tetején lévő, pálmára emlékeztető
levélkorona teszi lehetővé, hogy a hullámok erejét kihasználva
aktívan kiszorítsa a kékkagylókat.
Ezek a növények, talán meglepő, egynyáriak. Ha minden jól megy,
tavasszal a fiatal növénynek sikerül megtelepednie egy kagylón.
Nyáron, amikor beérik, és éppen nem borítja víz, spórát termel.
A spórák, ahelyett, hogy elterjednének a tengerben,
mint más moszatok spórái, lecsurognak a levelek barázdáin
egyenesen a kagylók közé.
Az első őszi viharok hullámai letépik a növényt.
A tengeri pálma azonban olyan erősen tapad a kagylóra,
hogy az is leválik, és a helyén csupasz szikla marad.
Ez pedig azt jelenti, hogy a szomszédos növények utódai
új élettérhez jutnak a felszabadult sziklán.
Így, évi egyetlen tengeri pálma pusztulása árán
a következő évben egész pálmakert telepedhet meg.
A kagylóknak azonban napi több órát kell vízben lenniük,
nehogy kiszáradjanak.
Ez a vonal éppen azt a határt jelzi,
ami fölött a kékkagylók már nem élnek meg.
Vannak viszont más élőlények, amik itt is életképesek:
A tengeri makkok a sziklához tapadnak,
és így páncéljuk megőrzi a nedvességet.
A növekedéshez és szaporodáshoz szükséges táplálékot
a vízből szűrik ki, amikor néha, egy hónapban csak egy órára
magas dagály idején ellepi őket a víz.
A sziklás part minden egyes szintjét azok az élőlények töltik be,
amelyek a hullámverés, a vízhiány
és a vízi ragadozók támadását a legjobban elviselik.
Hosszútávon azonban egyikük sem állandó lakos,
mert a hullámok romboló munkája nem szűnik.
A tenger a kőzetek lágyabb részét pillanat alatt kivájja.
A víz nagy erővel támadja a repedéseket,
míg végül áthatol a szirteken, és különös formákat hoz létre.
Ausztrália legdélebbi csücskénél,
az Antarktisz felől süvöltő szél vad viharokat támaszt,
amelyek belemarnak a homokkőszirtekbe.
A vízszintesen és függőlegesen futó törésvonalak mentén
a kőzetek óriási darabokra hasadoznak.
A tenger a szirtek lerombolása után a törmeléket is megmunkálja.
A viharok idején felkapja, és a szirtekhez csapja a nagy darabokat.
Csendesebb időben a köveket a tengerfenéken görgeti a partra.
Minden mozgás koptatja, őrli a törmeléket.
Egészen addig, amíg már csak apró homokszemcsék maradnak.
Ezeket aztán még a leggyengébb áramlat is könnyen felkapja,
és tovasodorja a tengerpart mentén,
amíg végül egy sziget védett oldalának partján,
egy nyugodt öbölben lerakódik.
A dagály hullámai mindig felkavarják a homok felszínét,
így a növények képtelenek megkapaszkodni benne.
Nem úgy, mint a sziklás partokon,
vagy az iszapzátonyokon.
Az ilyen homokos tengerpart teljesen élettelennek látszik.
Ha azonban a homokszemcsék nem túl kicsik, és nem tömörülnek össze,
akkor még apály idején is minden homokszem körül marad
egy hártyavékony folyadékréteg.
Ebben a mikroszkopikus térben pedig szintén megélnek állatok.
Ezek az áttetsző kövek homokszemcsék.
És a kígyózó állat egy gombostűfejénél kisebb féreg.
A homok lakói csúsznak, másznak, gyűrűznek.
Így keresgélik a homokszemek között megrekedt ennivalót,
vagy éppen egymás nyomát.
Ez a parány egy puhatestű lárvája,
csak ideiglenes lakó a homokban.
A hidra viszont itt él. Hasonlít az édesvízi hidrára,
de egyik tapogatókarja megnyúlt és azzal horgonyozza le magát.
Egy fonalféreg farokmirigyéből ragadós váladékot választ ki,
azzal rögzíti magát.
Ez egy másik lárva, ami kezdetben csak lebeg a tengerben.
De fejlődése későbbi szakaszában letelepszik a homokon.
Nyálkából csövet épít magának, amit aztán mindig magával hord.
Amikor felnő, akkor is ugyanígy építkezik a homok felszínén.
Úgy is nevezik, hogy pallérféreg.
Ekkor nem csak csövet épít,
hanem a tetejére hosszú, elágazó vázat készít.
Ez lelassítja a vízáramlást, a táplálékszemcsék lehullnak,
egyenesen a tapogatók közé.
A sodródó homokban a csöveket állandóan meg kell újítani.
Nézzük meg 125-szörösére gyorsítva,
hogyan építkezik a pallérféreg.
Noha a növények a mozgásban lévő homokon nem képesek nőni,
de a hullámok gyakran sodorják ide a letépett moszatokat.
Az ilyen ajándékra mindig egy egész hadsereg veti rá magát.
Ezek szöcskerákok. Eddig a felszín alatt rejtőztek,
hogy a nap melegét és a kiszáradást elkerüljék.
De most, itt a ritka alkalom.
Egyes partszakaszokon csillagászati számban vannak.
Nem ritka, hogy 1 négyzetméteren 25 ezret számoltak meg.
A szöcskerákok legjobban a rothadó növényzetet kedvelik.
A bomlásnak indult hús viszont a rákokat vonzza.
A tintahal valóságos lakoma a lovaglórákoknak.
Ha lehetséges, érdemes egy darabkát lecsípni,
és félrevonulni egy rejtekhelyre.
A különféle rákok a magas dagály szintvonalához közel élnek.
A bejövő víz más dögevőket is hoz magával.
A dél-afrikai tengerparton tűnik fel ez a periszkóp:
A hólyagcsiga szeme.
A hólyagcsiga ekevashoz hasonló lábába vizet pumpál,
majd hullámdeszkának használja. A víz a hátára veszi,
és gyorsan partra veti, akárcsak leendő táplálékát.
Ez leggyakrabban egy medúza.
A hólyagcsiga a bomló tetem ízét érzi a környező vízben,
és nagy sebességgel igyekszik a megfelelő irányba.
Sebesen eszik, és még mielőtt elfogyna a táplálék,
beássa magát a homokba, nehogy még följebb sodródjon,
és a parton rekedjen.
A homokban kivárja az apadást és visszaszörföl a mélyvízbe.
A legnagyobb dagály szintje fölött
kevés tengeri élőlény képes fennmaradni.
Van azonban egy állatcsoport, amelyik őseiktől örökölve
mégis kénytelen kimerészkedni.
Costa Ricában, ezen a parton kiözönlenek a tengerből:
Az olajzöld cserepesteknősök,
a tengeriteknősök között a legkisebbek.
Mindössze 60-70 cm hosszúak. Őseik szárazföldi hüllők voltak.
Mint minden rokonuk, ők is tojásokkal szaporodnak.
Ezek viszont csak a levegőn képesek fejlődni és kikelni.
Így aztán a felnőtt nőstények,
a tengeri párzás után kimásznak a szárazföldre.
Óránként akár ötezren érkeznek.
A sok ezernyi alkalmasnak tűnő partszakasz közül,
csak egyet-kettőt kedvelnek.
ltt is csupán néhány éjszakát töltenek.
Valamikor augusztus és november között.
Bár uszonyaiknak a vízben kitűnő hasznát veszik,
a szárazföldön fel se tudják emelni a teknőst a homokból.
Ezért aztán nagyon nehezen vonszolják magukat a partra.
A tömeges szaporodás előnyös lehet a teknősök számára,
mert a tojásokat néhány nap alatt rakják le,
és így a ragadozók nem számíthatnak folyamatos
teknőstojás táplálékra.
A teknősök nem tartanak fenn állandó ragadozó-populációt.
Mégis, egyelőre ismeretlen okból, minden 100 tojásból
csak egyetlen teknősivadék jut el a tengerbe.
Minden nőstény körülbelül 100 tojást rak.
Ezután gondosan betemeti az üreget.
Ormányos medvék és keselyűk jönnek az erdőből,
hogy megdézsmálják a tojásokat, de nem sok kárt okoznak,
hiszen több millió tojás van a fészkekben.
Másnap éjjel ezrével érkeznek újabb cserepesteknősök.
Más partvidéken más teknősök rakják tojásaikat nagy titokban.
Az óriás kérgesteknős a legnagyobb tengeri teknős.
Nagyon keveset tudunk róla. Az óceánok magányos vándora.
Az összes trópusi tengerben honos.
De nemcsak a trópusokon találkoztak vele,
előfordult már messze délen, Argentína közelében,
és északon a Brit-szigetek, és Észak-Amerika magasságában is.
Mégis a legrejtélyesebb állatok egyike.
Tudjuk, hogy tengeri sünökkel, halakkal, és meglepő módon
medúzákkal táplálkozik, egyebet nemigen mondhatunk róla.
Nem tudjuk meddig él, hogy a magányosan vándorló hímek
hogyan találják meg az ugyancsak magányos nőstényeket.
Fogalmunk sincs róla, hogy hogyan találják meg
hagyományos költőhelyeiket.
25 évvel ezelőttig azt sem tudtuk,
hogy merre vannak a fő költőhelyek.
Akkor fedezték fel, hogy Dél-Amerika, Szurinam,
valamint Malajzia keleti partján kérges teknősök költenek.
Az őslakosság régóta tud a teknősökről,
és rendszeresen dézsmálták a tojásokat.
A túlnépesedés miatt ma sokkal több tojást rabolnak el,
úgyhogy ezt a hatalmas jószágot a kipusztulás fenyegeti.
Lehetséges azonban, hogy a kérgesteknősöknek
más költőhelyeik is vannak, amiket nem ismerünk.
Lehet, hogy az apró korallszigetekre is félrevonul
és az óceán közepén, embertől távol rakja le tojásait.
Mi magunk is ilyen távoli helyekre látogatunk el
a következő műsorban.