AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
A furcsa alakú hegy csúcsa
a venezuelai dzsungel fölötti felhőkbe vész.
A sziklákat ezernyi groteszk formára faragta a szobrász,
a bolygónk felszínét szüntelenül alakító esővíz.
Áztatja és kémiai folyamatokkal mállasztja a kőzeteket,
de a repedésekbe is behatol, és amikor megfagy,
szilánkokra hasogatja a sziklákat.
A víz innen hosszú útra indul,
az esőáztatta hegyektől egészen a tengerig.
Útközben meredeken zuhan alá az 1000 méter magas Angel-vízesésnél.
Ez a világ legmagasabb vízesése.
ÉDES VlZEK
Utunkat a hatalmas vízeséstől nem messze, Peru 5000 méter magas,
ingoványos fennsíkján kezdjük.
A víz különleges, és földünkön nagyon értékes anyag.
Mindennapi körülményeink között a szokásos hőmérsékleten
és nyomáson folyékony. Lényeges alkotórésze minden élő
szervezetnek, legyen az növény vagy állat,
és nélküle az élet hamar megszűnne.
Ráadásul az élethez szükséges vízből viszonylag kevés van,
hiszen a Föld vízkészletének 97%- a sós tengervíz.
Ez a víz azonban sómentes, mert a tenger felszínéről
a nap melegének hatására a vízmolekulák elpárolognak,
vízgőz formájában felemelkedve, felhőket alkotva lecsapódnak,
és eső vagy hó képében újra földet érnek.
Ott, kis erecskéket alkotva még nagyon hosszú út vár rájuk
a tengerig. Ez a patak például itt, az Andokban csak egyike
a sok pataknak, amelyek a világ legnagyobb folyóját,
az Amazonast táplálják.
A vad hegyi folyókban nem könnyű élni.
A víz tele van kőtörmelékkel, és homokkal.
Kevés benne a táplálék, és óriási sebességgel halad.
Az itt élő állatoknak valóságos úszóbajnoknak kell lenniük.
A fogascsőrű réce megfelel a követelményeknek.
Bámulatos ügyességgel evez erős, úszóhártyás lábával
az örvénylő sodrásban, mindig az árral szemben.
Merev, hosszú farkával megtámaszkodik a szikláknál,
szárnyhajlatain pedig sarkantyúk segítik a fogódzkodásban.
A récepár birtokba veszi a folyó egy szakaszát.
Felküzdik magukat a határig, ahonnan az árral lesodródnak
területük alsó széléig, majd elölről kezdik az egészet.
A sziklákhoz tapadva moha nő. A mohák kezdetleges növények,
amik sokkal a virágos növények előtt jelentek meg a Földön.
Ez a forrásmoha a gyorsfolyású patakokban a világon mindenütt
megtalálható, és akár Európában, akár az Andokban nő,
rengeteg rovarlárvának nyújt menedéket.
Nyáron a lárvák átalakulnak, és rövid ideig a folyó fölött
röpködve párzanak, de életük nagyobb részét
a vízben töltik. Némelyik egészen áramvonalas.
A tegzeslárva védőburokban él, ami lehet egy üreges nádszár,
de állhat selyemfonallal összeszőtt fadarabkákból is.
Némelyik nagy homokszemcsékből épít nehezéket búvóhelyére,
hogy az áramlás ne sodorja el.
A púposszúnyog, vagy cseszle lárvája egy kavicsba kapaszkodva
kapkodja a sodródó táplálékszemcséket.
A potroh utolsó szelvényén lévő tapadószervvel fogódzkodik meg.
Ha véletlenül elenged, akkor sincs minden veszve.
A lárvának ugyanis 1-2 méternyi selyem köldökzsinórja van,
ami szintén a kavicshoz tapad.
Miután visszaevickélt, újra rögzítenie kell magát.
Szájalatti szövőmirigyéből fonalat ereszt, és egy kis,
ragadós selyempárnát sző, majd ebbe kapaszkodik.
A táplálékfogó hálók a csáp módosulásával jöttek létre,
a zsákmányt nyúlványok továbbítják a szájhoz.
Nem minden tegzeslárva él szilárd csövecskében.
A szövőtegzes építménye például egyszerre szolgál lakóhelyül
és halászhálóként.
A laza szövésű lakócső tölcsér alakú
fogókészülékben végződik.
A test hullámzó mozgása a légzést segíti,
mert felgyorsítja az oxigéndús víz átáramlását a tölcséren.
A szövőtegzes is a potroh végén levő kampókkal fogódzkodik,
így állkapcsait és elülső lábait használja építkezésre.
Ezt a cseszle lárvát nem óvta meg köldökzsinórja.
Akármilyen ügyes a tegzeslárva, ő is veszélybe kerülhet.
A vízirigónak mindig gusztusa van rá.
A vízirigó Észak-Amerikában és Európában is elterjedt.
Víz alatt úszik, de technikája eltér a fogascsőrű récéétől.
Ujjai között nincsenek úszóhártyák,
így aztán szárnyaival hajtja előre magát. Repül a víz alatt.
Hasonló gyorsfolyású, hideg patakokban és Észak-Amerikában
egy óriás szalamandrafaj, a mocsári ördög.
Fiatal korában rovarlárvákat fog, de 70 cm hosszúra megnő,
és akkor már nagyobb zsákmányra vadászik.
Ez a rák például tökéletesen megfelelne.
Épphogy megúszta.
Az utolsó pillanatban csapott egy nagyot a farkával.
A mocsári ördög azonban nem adja fel egykönnyen.
Mindketten igyekszik elkerülni a sodrást,
és rendszerint behúzódnak egy-egy hasadékba.
Olykor azonban ez nagy hiba.
A zuhogó patakoknak, amik a völgyekbe érve
táplálják a folyókat, mind megvan a saját élőviláguk.
Malajziában a nagífejű teknős a vízesések környékén mászkál,
és hosszú farkát támasztékként használja.
A nyugat-afrikai vízesésekben honos a szőrösbéka,
ami sehol másutt nem található meg.
A combján és oldalán lévő szőrök valójában
véredényekkel behálózott bőrfüggelékek,
amelyekkel a béka több oxigént képes a vízből felvenni.
Szokatlan még a hegyes karom, ami segíti megkapaszkodni
a csúszós köveken.
A sok, Amazonast tápláló patak az Andok keleti lejtőjén ered.
ltt, 2000 méterrel alacsonyabban már teljesen megváltoztak.
Megduzzadtak, és mindegyik kanyargós medret vájt magának.
A völgyekben lezúduló víz egy nagyobb, zavaros,
sok hordalékot szállító mellékfolyóba ömlik.
És ahogy a folyó nő, duzzad, egyre nagyobb a sodrása is.
Most száraz évszak van, és a vízállás viszonylag alacsony.
Az esős időszakban azonban megárad, és idáig felér.
A hatalmas víztömeg ereje olyan rettenetes,
hogy ekkora sziklákat is képes görgetni.
A folyónak, puszta tömegén és sebességén kívül
más fegyvere is van. Mintha fogai volnának,
amelyeket most, a száraz évszakban, a kiszáradt
folyómederben szemügyre is vehetünk.
A homokot, kavicsot, nagyobb szikladarabokat
a folyó a felső szakaszról hozta, és nagy erővel
sodorja magával, tovább csiszolva a folyóágy kőzeteit.
Ezekkel az eszközökkel a hegyek oldala is lefaragható.
A nagy sodrású, erőteljes folyók átalakítják a tájat,
lekoptatják a hegyeket,
a törmeléket még kisebbre zúzva magukkal viszik.
Ennek a kínai folyónak a vize állandóan zavaros,
ezért Huang Hónak, vagyis Sárga-folyónak nevezik.
Hordaléka a legnagyobb a világon.
Áradáskor 1 köbméter víz, több, mint 1 tonna iszapot és
kőtörmeléket sodor magával.
Felső szakaszukon a folyók rémítő erejűek lehetnek.
Nagy sziklákat görgetnek, kivájják a partokat,
alámossák a fákat, amik a vízbe esve sodródnak lefelé az árral.
Amikor a folyó szokatlanul erős kőzetnek,
például egy ősi bazaltláva-folyásnak ütközik, átmenetileg lelassul.
Szétterül az akadály mentén, és annak elülső szélén bukik alá.
Így keletkeznek a legszebb természetes vízlépcsők.
Ezek itt az lguacu vízesései Brazília és Paraguay határán.
Ugyan sokkal alacsonyabbak, mint az Angel,
de az áthaladó víztömeget tekintve sokkal nagyobbak.
A víz jókora darabokat hasít le a vízesés alján levő bazaltról.
A vízesés tehát egyre mélyül, alján szurdokvölgy alakul ki.
De állatok még itt, magában a vízesésben is élnek.
A sarlósfecskék a vízfüggöny mögött a sziklafalon laknak.
Esténként gyűlnek össze az lguasu fölött.
A napi rovarvadászat után, pihenni térnek.
És hol lenne biztonságosabb, mint a zuhogó víz mögött?
Némelyikük olyan sebességgel bukik alá,
hogy egyenesen átröpül a vízesésen.
Most viszont a folyó már messze jár a hegyektől,
és egészen megváltozott.
Nagyobb, szélesebb, és hordalékában immár
a dús növényzetű partokról egy csomó tápanyag is kerül vizébe.
Most, hogy az utolsó zúgón, az utolsó vízesésen is túljutott,
szinte rá sem ismerünk.
Középkorú úriember lett belőle: nyugodtabb, lassabb,
és az élővilága is gazdagabb.
Az Amazonas mellékfolyóinak partját sűrű,
trópusi erdő övezi.
Madarak, mint ez a guvat gém, táplálékot keresnek,
a lassú vízben pedig óriási halak cirkálnak.
Az arapaima az édesvizek legnagyobb halainak egyike.
2 méternél is hosszabbra nő. Az Amazonasban
3000 különböző halfaj honos, és ez több,
mint amennyit az Atlanti-óceánban találunk.
A ráják majdnem biztosan a tengerben fejlődtek ki,
de ez a faj valahogyan áttért az édesvízi életmódra,
és messze a tengertől él.
Sok halfaj, itt, az édesvízben alakult ki, és alkalmazkodtak
a mélységhez, sebességhez, és kémiai összetételhez.
Élnek halak a zavaros, iszapos, és a kristálytiszta vízben.
A sűrűn benőtt szakaszokon, és a csupasz, kavicsos mederben.
Változatosságuk óriási.
Vegyük például a harcsaféléket.
Az aljzaton kotorásznak, tapogatóikkal, bajszukkal érzik,
ízlelik környezetüket a zavaros vízben,
vagy az éjszakai sötétségben.
Vannak köztük aprók és óriások, és akadnak olyanok,
amelyek elektromos ütést mérnek áldozatukra,
és olyanok, amelyek hanyatt úsznak.
A gyorsfolyású vizekben élő fajok a szájuk vagy a hasuk
táján lévő tapadókorongokkal kapaszkodnak a kövekbe.
Egyedül Dél-Amerikában több, mint 1200 harcsafaj él.
A zsúfolt vizekben élő halak különös gonddal óvják
ivadékaikat életük első néhány hetében.
A diszkoszhal különösen.
Kicsinyeit speciális táplálékkal látja el.
A szülők bőrén tápláló nyálka termelődik,
és a kishalak ezt legelészik.
Egy hét múlva már elég nagyok ahhoz, hogy a vízben lebegő
kis részecskéket is eszegessék.
ltt egyhónaposak, és már hasonlítanak a szülőkre,
ők is diszkosz alakúak. Már szinte teljesen önállóak.
Egy elektromos angolna odúja előtt úszkálnak.
Az angolna nagyon rosszul lát, de rövid elektromos
kisülések segítségével, figyeli környezetét.
Most felemelkedik, hogy levegőt vegyen,
és ezúttal a fiatal diszkoszhal megúszta, hogy észrevegyék.
Az angolna azonban nagy erejű kisülést is produkál,
és azzal megbénítja áldozatát.
Most azonban meglepő módon elereszti a zsákmányt,
talán mert túl kicsinek találja. A fiatal diszkoszhal
néhány fognyomtól eltekintve egészen jól van.
A fecskendező pontylazac ikráit a vízben élő ragadozóktól védett
helyre, a folyó fölé hajló ágak leveleire rakja.
ltt éppen násztáncot járnak.
Testüket meggörbítik,
és egy pillanatra kiugranak a vízből.
Néha egy harmadik is csatlakozik hozzájuk.
A nagyobb termetű hal a hím.
Rövid ideig a levélen csüngnek, a hím tapadó úszói tartják
mindkettejük testét. Újra és újra fölugranak.
A nőstény egy pillanat alatt lerakja az ikrákat,
egy-egy alkalommal tucatnyit, és visszahull a vízbe.
A hím a megtermékenyítés után követi párját.
A megtermékenyítetlen ikrák visszahullnak a vízbe.
Végül kb. 200 ikra kerül biztonságos helyre,
mert a folyó olykor bizony nagyon veszedelmes hely.
Piranhák. Az Amazonas hírhedten vérengző lakói.
Az úszó vízidisznó hirtelen ráeszmél jelenlétükre,
de már késő.
A hullámverés és a vér íze gyorsan terjed,
és egyre több halat csal a helyszínre, míg végül
százával cirkálnak a hús körül. Egyik sem nagyobb 30 cm-nél,
de fogaik olyan élesek, hogy még a csontot is átharapják.
Néhány perc, és a vízidisznóból alig marad valami.
Ahogy a folyó növekszik és síkságra ér, folyása lassul.
A kanyarok külső oldalán a víz felgyorsul,
és alámossa a partot.
A kanyarulat belső oldalán, ahol folyása lassú, már nem
képes magával sodorni hordalék terhét,
így az, zátonyt kialakítva lerakódik.
A folyó tehát egyre kanyargósabb lesz.
Végül helyenként a kanyarulatok közel kerülnek egymáshoz,
és a köztük lévő földnyelv annyira leszűkül,
hogy a víz áttör, és a rövidebb úton halad tovább.
llyenkor a korábbi hurok önálló, U- alakú holtág marad.
A víz megáll benne, a növényeknek többé
nem kell az áramlással küzdeniük,
és a tavat elborítják a vízinövények.
A világ legnagyobb úszóleveleiről híres
az amazonasi tündérrózsa.
Erőszakos módon beborítja leveleivel a vízfelületet,
elveszi a fényt, így alatta más növény nem él meg.
A felhajló levélkarima pedig növekedés közben félretolja
a többi úszó vízinövényt. A leveleket a növényevő halaktól
az alsó felületen kifejlődő hegyes tüskék védik meg.
Jól láthatók itt, a félig kinyílt rügyön.
A levél a kezdeti levesestányér nagyságról néhány nap alatt
2 méter átmérőjű hatalmas tutajjá nő, növekedési sebessége
percenként 6 négyzetcentiméter.
A virágok is hasonló ütemben fejlődnek.
Először este nyílnak ki, és egész éjszaka erősen illatozva
tárják ki szirmaikat. Reggelre újra becsukódnak,
de az éjszaka folyamán túszokat szednek.
A virág belsejében rabul ejtett bogarak vannak.
Néha egyetlen bimbóban 40.
A rovarokat a középen elhelyezkedő,
nektártartalmú kinövések csalogatták a virágba.
Nappal a kényszerű fogság idején ezekkel táplálkoznak,
és este, amikor a virág másodszor is kinyílik,
virágporral megrakodva távozhatnak, hogy más
tündérrózsát megporozzanak.
E két éjszaka után az óriás tündérrózsa virága
bíborszínűvé válik, összeráncosodik, és elpusztul.
A levéltányérok, amiket alul levegővel teli
erek merevítenek, akár egy gyerek súlyát is elbírják.
A vízimadarak biztonságosan közlekedhetnek rajtuk.
A jasszána ujjai megnyúltak, súlya nagy felületen oszlik el,
így kisebb leveleken is anélkül jár, hogy azok elmerülnének.
Rovarok után kutat, és a választék bőségesnek látszik.
A tavi molnárpoloska egy levélen üldögél,
de a vízen is fennmaradna a felületi feszültség miatt.
A vízmolekulák ugyanis szorosan kapcsolódnak egymáshoz,
és a felszín síkjában ható kötőerők miatt a víztükör
megtart olyan testeket, amelyek a felszín alatt elsüllyednének.
A molnárka tehát a vízfelszínen vadászik.
Zsákmányát szem elől vesztette.
Végül azonban nincs menekvés.
Ledöfi áldozatát, és kiszívja testnedveit.
A molnárkának nagyon tisztán kell tartania testét.
Viaszos kültakarója és a lábain levő szőrök taszítják a vizet,
de bármilyen jól nedvesedő szennyeződés csökkenti a
víz felületi feszültségét.
Ezek a rovarok agresszívak.
Saját területet birtokolnak a tündérrózsák közt.
A betolakodót elkergetik. Az ilyen összetűzések gyakoriak.
A vízfelszín nemcsak vadászterület,
hanem hírközlő berendezés is. A molnárka lábain
rezgést észlelő érzékszervek vannak, így veszi észre
a vízbe eső rovarok kapálózását,
de föl-le ugrálva egymással is érintkeznek.
Takarodj felszólítást adnak a vetélytársaknak,
és gyere ide jelzést az esetleges nemi partnernek.
A keringőbogarak kicsit másképp használják ki a
vízfelszínen terjedő rezgéseket.
Hullámgyűrűket keltenek, és a visszaverődő rezgést figyelve
észlelik más élőlények, vagy egyéb akadályok jelenlétét.
Kitűnően látnak. Szemüket egy kitinlemez kettéosztja,
és az alsó rész a víz alatti teret kémleli.
A sárgaszegélyű csíkbogár farkán két kis csövecske van,
amivel a felszínen áthatolva levegőt tud venni.
Teste másik végén erőteljes állkapcsokat találunk, amikkel
megragadja a zsákmányt. Ragadozó.
Lárvája most éppen egy ebihalat kapott el.
A felnőtt bogárnak is fel kell jönnie levegőért a felszínre,
hogy utána elindulhasson a mélybe vadászni.
A hanyattúszó poloska is a felszínt kémleli zsákmányért,
de nem fölülről, mint a molnárka, hanem alulról.
A felszínre esett élőlényeken ez a két rovarfaj osztozik.
A parti holyva vízparti növényeken él,
és talán a legsokoldalúbb vízjáró rovar.
Úgy halad a felszínen, mint a molnárpoloska.
Ugyanakkor képes egy kámforszerű anyagot kiválasztani,
ami nagy mértékben csökkenti a felületi feszültséget.
Vészhelyzetben ezt lövelli ki a potrohából, és ily módon
csökkentve maga mögött a felületi feszültséget,
nagyon gyorsan löki előre magát a felszínen.
És végül, hogy sokoldalúságát bizonyítsa,
mint a legtöbb igazi bogár, el is repül.
Különösen vérszomjas ragadozó az európai tavakon élő vidrapók.
Ez úgy használja ki a felületi feszültségét,
mint más pókok a hálójukat.
Első lábait a felszínen tartja, és figyeli az áruló rezgéseket.
Látása is kiváló, így észreveszi a zsákmányt a felszín alatt is.
A tüskés pikó, csak a pók lábait látja.
A zsákmány elejtését egy lassított felvételen láttuk.
A valóságban a csapás villámgyors:
a tüskés pikónak nem volt esélye a menekülésre.
A patakok táplálta tavacskák, és a folyók holtágai
viszonylag kisméretűek.
Ahol azonban a folyók geológiai vetődések által létrehozott
medencébe jutnak, vizük hatalmas mederben gyűlik össze.
Ez a jugoszláviai Prespa-tó.
Nem a legnagyobb Európában, de a hossza 32 km.
A tavat tápláló folyók a torkolatnál lelassulnak,
lerakják hordalékukat, így a tó vize tápanyagban gazdag.
A benne élő állatokat nem zavarja az állandó áramlás.
Nem feneklenek meg a sekély víz miatt,
nem szorulnak be a szűk mederbe a partok közé,
szabadon virulhat tehát az élővilág.
A tóban nyüzsögnek a halak.
És persze nyüzsögnek a halászmadarak,
a pelikánok és a kárókatonák is.
Szárazföldi élőlények is látogatják a partot,
ami a tó leggazdagabb része.
Áramlatok híján az alsó vízrétegek szegények oxigénben,
de a parti szakaszon, különösen amikor a nyári naptól
a víz fölmelegszik, dúsan tenyésznek a moszatok,
és más növények, szaporodnak a kisebb gerinctelenek,
és még a leglustább vadász is bőven talál magának élelmet.
A nagy tavakban sajátos folyamatnak lehetünk tanúi.
Ez a piros foltot viselő tavi pisztráng a Prespától néhány
kilométerre fekvő Ohridi-tóban él, máshol a világon nem található.
Az elszigetelt halpopuláció nagymértékben beltenyészet.
Olyan apró jellegek, amik egy nagy létszámú népességben
eltűnhettek volna, itt rögzültek, és lassan kialakult egy új faj.
Hasonló dolog történt a rákokkal is.
A sokféle vizicsiga közül is van néhány,
ami csak az Ohridi-tóban található meg.
Oroszország szívében a Bajkál olyan hatalmas,
és ősi édesvizű tó, hogy ott az említett folyamatok
páratlan gazdagságban hoztak létre új fajokat.
A tó a földkéreg vetődése során keletkezett árokban fekszik.
650 kilométer hosszú, és 1600 méter mély a világ összes tavánál mélyebb.
300 méterrel a felszín alatt él egy különleges lazacfaj,
a fehér maréna.
Nyáron ezek a halak felköltöznek a sekélyebb vízbe,
tegzeslárvákkal és szöcskerákokkal táplálkoznak.
llyenkor nagy mennyiségben halásszák őket,
mert húsuk ízletes csemegének számít.
De ez csak egy a Bajkál sok különleges lakója közül.
1200 hal és egyéb állatfaj, és 500 növény él a nagy tóban,
és ezeknek 80%- a csakis itt található meg.
Vannak köztük puhatestűek, laposférgek,
sőt, egy emlős is: a bajkálfóka.
Ez a kistermetű fóka szinte biztosan az Északi-tengerben élő
gyűrűsfóka leszármazottja. Ma viszont a tó majdnem
2000 kilométerre fekszik az Északi-tengertől.
Valószínű, hogy ezeknek az állatoknak az ősei a jégkorszak
folyamán kerültek ide, amikor a távolság kisebb,
és az utazás kevésbé viszontagságos lehetett.
Azóta a többi gyűrűsfókától elszigetelten,
külön úton járva fejlődtek tovább.
Az Amazonas mentén nincs nagyobb tó,
így még a középső szakaszára is eljut az Andok hordaléka.
ltt csatlakozik hozzá a Rio Negro, aminek a vize tiszta,
mert északnyugat felől kemény és csupasz sziklák közül jön.
A két nagy folyó kilométereken át folyik párhuzamosan egymás
mellett ugyanabban a mederben anélkül, hogy keverednének.
Nemcsak hordalékuk sok, rengeteg tápanyagot is szállítanak,
partjaikon az élet soha nem látott gazdagságban virágzik.
A vízidisznók nagy csapatokban gázolnak a sekély parton,
és legelik a dús növényzetet.
Úszóhártyás lábaikkal kitűnően eveznek.
Szemük, fülük és orrnyílásaik a fejtetőn helyezkednek el,
ahogy ez a rendszeresen úszó állatoknál illik.
Így aztán az alámerülten fekvő állat jól látja, hallja
és szagolja, hogy mi történik körülötte a víz fölött.
Az óriásvidrák feje is hasonló formájú.
Néha kiemelkednek a vízből, hogy alaposabban körülnézzenek.
Az amazonasi faj a világ legnagyobb testű vidrája: 2 méter.
Nagy úszóhártyás lába, lapos farka és érzékeny -sza van.
Egy-egy vidrapár birtokba veszi a folyó kisebb szakaszát,
a parton határt tűz ki, amelyet személyes illatanyagával jelöl.
A világ nagy folyóiban sok helyen találunk vidrát,
és mindenütt gyönyörködhetünk a mozgásukban.
lndiában a halzsákmányon a gaviállal osztoznak.
A krokodilcsalád tagjai felnőtt korukban dögökkel táplálkoznak,
de a gaviál kizárólag halat fogyaszt.
Hosszúkás állkapcsában sok hegyes fog szolgál halfogásra.
Sokféle madár is követeli részét a folyam halterméséből.
A bóbitás bukó, a récefélék családjába tartozik.
Csőre, akár a gaviál állkapcsa, hosszú és keskeny,
így könnyebben zárható össze a víz alatt. Ráadásul széle
fogazott, ezáltal biztosabban megtartja a csúszós halat.
A tollak közt azonban megreked a sok levegő, úgyhogy nagyon
keményen kell dolgoznia, hogy tisztességesen alámerülhessen.
Feljönni persze annál könnyebb.
A táplálék azonban éppen csak egy falásnyi, és a bukónak
máris újabb adag után kell néznie.
A halakra a fenéken újabb veszély leselkedik.
Mi ez, egy kukac talán?
A csudát, egy keselyűteknős megtévesztő nyelve.
A folyó fölött az égbolt további veszedelmek forrása.
Egy jégmadár.
És még maradt is valami legközelebbre.
A fehér hasú rétisas nem bukómadár.
Jól irányzott mozdulattal a felszínen csap le a halra.
A halakra leselkedő légiveszély éjszaka sem szűnik meg.
Az afrikai halászbagoly, sötétedés után indul halászni.
Csüdje csupasz: az átnedvesedő toll csak nehezítené röptét
és ujjainak alsó részén a szarucsapocskák
jó fogást biztosítanak a zsákmányon.
A nagy folyók útjuk utolsó szakaszán gyakran
nagyon szabálytalanul haladnak.
A távoli hegyekben eredő mellékfolyók az esős évszakban
úgy felduzzasztják őket, hogy sokszor kilépnek medrükből.
Az Amazonas évi áradása sok 10 ezer négyzetkilométernyi erdőt önt el.
Helyenként 10-15 méter magasságban.
E fák némelyike évente 8-10 hónapon át vízben áll.
Növekedésükhöz elegendő néhány szárazabb hónap,
és ezalatt magvaik is kicsíráznak és kihajtanak.
Ma is rejtély, hogyan képesek ilyen körülmények között élni.
Az áradó vízzel a halak is utaznak.
Számukra ez a táplálékbőség időszaka.
De nemcsak nekik, más állatoknak is.
Az aljzatot vastagon borító lehullott falevelek közt
rejtőzködik a jól álcázott matamata,
és egy alkalmas méretű halra várakozik.
Vannak is halak bőven, de mint a teknős,
ők is rejtőzködnek a még el nem rothadt levelek közt.
Megjelentek piranhák is, ezek azonban nem húsevők:
foguk egészen másra való.
Gyümölcsöt eszegetnek.
Ahogy a folyó utolsó szakaszához ér,
élővilága még gazdagabbá válik.
A földkerekség folyói útjuk végén kezdik lerakni
a messziről magukkal hozott homokot és iszapot.
Sok helyen sűrű nádasok alakulnak ki
a zátonyokon és a partközelben.
A nádszálak az átáramló vízből üledéket tartanak vissza.
A sűrű nádasban nem könnyű az élet.
A törpegémnek valahogy sikerül rátalálnia
a látszólag egyhangú nádasban rejtőző fészkére.
Fiókáinak a bőséges hal, és békazsákmányból
öklendezi vissza a falatokat.
A fiókák számára a világ a függőleges szárak végtelenje,
de mivel tehetségesen másznak, kapaszkodnak már fiatalon is,
a kikelés után pár nappal el is hagyják a fészket.
Ott várakoznak a nádszálak között, szinte láthatatlanul,
míg a szülők teli beggyel visszatérnek.
A nádas miatt lassú víz nemcsak a madaraknak kimeríthetetlen,
az ember is bőven húzhat belőle hasznot.
Magát a nádat is mindenfélére lehet használni,
de kitermelni elég nehéz.
Általában az élet nem könnyű ezen a vidéken.
Alig van szilárd talaj, ahol építkezni lehet.
A Duna-deltában a homokpadok zsúfolásig betelepültek.
A talajt védeni kell, nehogy a folyásirány változása elmossa.
Az áradás veszélye mindig fenyeget, mert nemcsak
a zivatarok, de egy tengeri vihart követő magas dagály is
okozhat pusztító árvizet.
lrakban a Tigris és az Eufrátesz kettős deltájában
a mocsárvidék arab lakosai a kétéltű lét specialistái.
Noha úgy néz ki, mintha a házuk szilárd alapra épült volna,
valójában azonban nádfonatokon úszik.
Némelyik egészen bonyolult építmény,
mégis e szárnyaló ívek és tetők mind ugyanolyan egyszerű
nádkötegekből készültek, mint az épület alapjai.
Ugyanez adja a háziállatok fő takarmányát is,
így aztán a nádvágás a vidék lakosainak fő tevékenysége.
A marhacsordák éppúgy otthonosan mozognak a vízben,
mint az úszó karámokban.
A viszontagságos életforma jutalma a gazdag halzsákmány,
amiért nem kell messze menni. Ott fogható a házak között.
A halak, a mocsárlakó arabok, és a pelikánok
virágzó közösségben élnek.
A folyó elszállította végső helyére a hegyek málló ásványait
és az erdő tápanyagát.
Ezeket hasznosítják a növények, a növényeket a kisebb állatok,
amelyek viszont a nagyobb halak táplálékai.
Ezek tartják el a hatalmas madárrajokat, amelyek a
trópusoktól az Északi-tengerig benépesítik a folyók deltáit.
Észak-Kanadában az eget hóludak csapata sötétíti el.
A Föld túlfelén, a trópusi Pápua Új-Guinea egyik
deltájában óriás rajokban találjuk a hasadt ujjú ludakat.
Ausztráliában hasonló vidéken darvakat,
Venezuelában pedig, skarlátbatlát látunk.
Bíbicek és lilék szinte a világ minden deltájában otthon vannak,
és ugyanilyen elterjedt faj a gólyatöcs is.
Afrika színfoltjai a flamingók,
és a kanalas gémek.
A világ legkiterjedtebb deltája az Amazonasé.
A folyó több száz kilométeres alsó szakasza olyan széles,
hogy egyik partról, nem látni át a másikra.
ltt már nem ömlik bele több mellékfolyó,
ellenkezőleg, a főág önálló ágak szövevényére hasad fel.
A part utolsó szilárd pontján pedig Belém,
a nagy és virágzó kikötőváros áll.
A folyó itt ugyanis olyan széles, hogy az óceánjáró
teherhajók is felhajózhatnak rajta Dél-Amerika szívébe.
Az Amazonasszal kapcsolatos adatok megdöbbentőek.
Bármely időpontban a Föld összes édesvízének 2/3 része
az Amazonas partjai között folyik.
A kikötői torkolatnál szélessége 320 km,
és a szigetek és csatornák valóságos útvesztője.
A szigetek egyike önmagában nagyobb, mint Svájc területe.
A folyó megtartja önállóságát a torkolaton túl, a tengerben is.
Így fedezte föl 1499-ben egy spanyol hajóskapitány.
Még látótávolságon kívül volt a szárazföld,
amikor hirtelen észrevette, hogy hajója nem sós,
hanem édesvízben szeli a hullámokat.
Nyugat felé fordulva felfedezte ezt a hatalmas folyamot.
Bizony, a szárazföld szélétől 150 km-re van az a hely,
ahol az Andok hegyeiben lehullott vízcseppek befejezik
7000 km-es útjukat, és végképp elvegyülnek az óceán vizével.
De a torkolattól távol a tengerpart mentén,
ahol a folyó sodra már nem olyan erős,
különleges átmeneti állapotok uralkodnak.
ltt a víz, se nem édes, se nem sós.
Ez a vidék nem szárazföld és nem is tenger,
hanem iszapos és homokos partvidék,
amely ugyanannyi ideig van víz alatt, mint víz fölött.
Erre a változékony területre látogatunk legközelebb.