AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
A Földön minden élőlény és minden tárgy egy nagy erő,
a nehézségi erő hatása alatt áll.
Ha ezt ki tudnánk küszöbölni, rendkívüli dolgok történnének:
én például felemelkednék és lebegnék.
Most ugyanis éppen egy különleges pályán
közlekedő repülőgép belsejében vagyok,
amely átmenetileg kikerült a gravitáció hatása alól.
Ezért tudok... ilyen könnyedén lebegni.
Gépünk hol emelkedik, hol zuhan, mintha
egy hatalmas hullámvasúton haladna.
Amikor a hullámhegyről lefelé tart, kiemeli
az embert az ülésből, és a levegőben tartja.
Ha nem volna a földön nehézségi erő,
a tengerek vize kirepülne a mederből,
s mint ez a pohár víz, cseppekké szóródna szét.
Semmi sem maradna a helyén. Nem volna fent és lent,
megszűnne a földi rend, amit oly természetesnek veszünk.
Néhány élőlény leküzdötte a gravitációt: tud repülni.
De a levegőben ilyen teljes mozgási szabadságot
csak az egészen kicsi, szinte súlytalan dolgok élveznek.
Ezekből több van, mint gondolnánk:
növények, állatok egyaránt.
FÖLÖTTÜNK AZ ÉG
A gravitáció tartja meg a föld körül a felhőket,
és a levegőt is, amelyben lebegnek.
A levegő nem tapintható, láthatatlan, mindenütt ott van,
így könnyű megfeledkezni arról, hogy anyag.
Pedig éppen a levegő anyagi voltának köszönhetik a magvak,
rovarok, madarak, emberek, hogy a nehézségi erőt
le tudják küzdeni, és lebeghetnek a föld felett.
A pitypang magvait felkapja a légáramlat, és azok
a levegő részecskéibe kapaszkodva vitorláznak.
Egy pihecsomó ugyanezen az elven lebeg.
A selyemkóró, a gyapjúsás, a füzike és az aszat bolyhos pihével veszi
körül a magot, s ez késlelteti a földrehullást. Ezeket a szél
akár több száz km-re is elviheti az anyanövénytől.
Az ilyen magvak eljutottak az óceánok
legtávolabbi szigeteire is.
A virágpor oly kicsi, hogy bolyhokra sincs szüksége:
mikroszkopikus felületi érdessége a levegőben tartja.
A pöfeteggombából milliószámra szanaszét repülő spórák még
kisebbek, a legenyhébb sóhaj szétteríti őket, mint a füstöt.
A nyári mezőkön megjelenő ökörnyál tulajdonképpen
a bolyhos magvak elvének megjelenése az állatvilágban.
Az ökörnyálat ugyanis több ezer apró pókocska szövi.
Több pókfajta, alighogy kikel a tojásból, azonnal kimegy
egy fűszál hegyére, vagy egy kavics szélére, és
égnek emeli potrohát.
Szövőszemölcséből ezután finom pókselymet bocsát ki.
Amikor a fonál elég hosszú, belekap a szél,
a pókocska pedig megfordul, belakapaszkodik, és elrepül.
Csak a legapróbb lények dacolhatnak így a gravitációval.
Sok mag, hiába bolyhos, nehéz ahhoz, hogy a szél felkapja.
Magasról azonban így is kihasználhatják a gravitációt.
A venezuelai őserdő óriásfáin a magvak szárnyat növesztenek.
A szárníforma és a súlyelosztás olyan, hogy a mag
pörögve hull a földre.
Ez a lassított esés lehetőséget ad az oldaláramlatoknak,
hogy minél messzebb sodorják a magot a fa tövétől.
A pörgő szárny úgy működik, mint a helikopter forgólapátja.
Lefelé nyomást gyakorol, maga fölött pedig ritkítja
a levegőt, és csökkenti a nyomást.
A mag így sokkal hosszabban tartózkodhat a levegőben.
A hegyi juhar levelei ugyanígy vitorláznak.
llyen siklórepülést állatok is tudnak produkálni.
A közép-amerikai repülő levelibéka ujjai között
feszülő hártya ejtőernyőként szolgál.
Egy magas ágról egyetlen ugrással a másik fán terem.
Délkelet-Ázsiában él a lebenyes gekkó, amelynek
nemcsak a lábán, hanem a farkán és a testén is
vannak ejtőernyő-lebenyei.
Ugyanebben az erdőben, egy másik gyíkfajta egy még nagyobb
vitorlán siklik, amely megnyúlt bordái között feszül.
De a legjobb siklórepülő a repülő mókus.
Hatalmas bőrlebernyege igazi ejtőernyőként funkcionál.
Vízszintes repüléskor azonban több is, mint egy ejtőernyő:
eleje a légáramlatot kissé felfelé téríti, amely
a palást felett nyomáscsökkenést okoz.
Ugyanaz történik, mint helikopter szárnyának, vagy
a pörgő hegyijuhar-magnak az esetében.
Ez felhajtó erőt gyakorol, és a mókus könnyedén lebeg.
Ezek az állatok siklórepülők.
Bizonyos mértékig a siklás irányát is tudják befolyásolni.
Egyikük sem tud azonban magától a levegőbe emelkedni.
Ehhez légáramlatra van szükségük. Szerencsére
Dél-Angliában gyakran van fuvallat, amely bőségesen
szállít mindenféle magvakat, spórákat, vagy pókokat.
Lent, a fűszálak magasságában azonban nincs ilyen fuvallat.
Az ott élő lényeknek, ha fel akarnak emelkedni,
a saját erejükre kell támaszkodniuk.
A legnehezebb pillanat, a felszállás.
A rovarnak puszta izomerejével kell feltolnia magát.
A lefelé csapkodó szárnyak alatt nagyobb lesz
a nyomás, mint felettük, így ...ha másként is, mint
a repülő mókus esetében, a csapkodás felhajtó ereje
felszippantja a rovart a levegőbe.
A nagyobb rovarok, mint például a szöcske, egy erőteljes
ugrással segítik a felszállást.
A madarak még nagyobbak és nehezebbek.
Számukra is a felszállás a leginkább energiaigényes momentum.
lzmos lábaikat ők is szárnyaik segítségére hívják:
még a legelső lefelé irányuló szárnycsapás előtt ugranak.
Az igazi nagy madaraknak azonban a felemelkedéshez fel kell
gyorsítaniuk a légáramlatot a szárnyaik felett.
Ehhez előbb viszonylag nagy sebességet kell generálniuk
a vízen vagy a talajon... miként a repülőgépeknek.
A levegőben már egy teljesen új közeg nyílik meg,
amit a repülő állatok teljességgel ki is aknáznak.
A szitakötők a levegőben szerzik a táplálékukat,
ott párzanak, ott is verekednek.
A hímek mintás szárnyaik csapkodásával ijesztik el
territóriumukról a betolakodókat.
A dohányszender röptében rakja le a tojásait,
mert a virág nem bírná el, ha rászállna.
Röptében is táplálkozik: szárnyait csapdossa, miközben
csöves pödörnyelvével szívja ki a nektárt.
A világ egyik legkisebb madara, a méhkolibri szárnya
másodpercenként 80-at csap, így a madár gyakorlatilag
egyhelyben áll, mialatt szívja a növény nedvét.
A madarak szárnya fejlettebb, mint a rovaroké.
A tollak szorosan illeszkednek, de lazán egymásra is csúsznak,
így a madár változtatni tudja a szárny alakját és nagyságát,
miközben zavartalanul tereli a levegőt.
A lefelé csapáshoz széles felületet tár ki, a felfelé
csapáshoz összehúzza, hogy kicsi legyen a légellenállás.
Ez a vörösvércse a földhöz képest mozdulatlan, ugyanis
széllel szemben repül, és szárnycsapásait pontosan
a szél sebességéhez igazítja.
A szárnyak feletti csökkent légnyomás jele jól látható:
a szívóhatás a kisebb pehelytollakat megemeli.
Az albatrosz is a szél ellen vitorlázva emelkedik a magasba.
A szárnyai felett átfújó szél okozta nyomáscsökkenés
az ő tollait is felborzolja.
Amikor hosszan akar repülni szél ellen, leereszkedik
a víz közelébe, ahol a hullámzás egyenetlenségei
lefékezik a szembe jövő légáramlatokat.
Az albatroszok életük nagy részét a levegőben töltik.
Néha egy-egy percre leszállnak a vízre táplálékért, és évente
egyszer a költőhelyükre, hogy találkozzanak a párjukkal.
ltt elbűvölő násztánccal üdvözlik egymást.
Amikor a tenger felett siklanak, nehéz megbecsülni,
mekkorák is ezek a pompás madarak.
Csak a költőhelyükön, például itt, Dél-Georgiában láthatjuk,
milyen hatalmasak: a kiterjesztett szárnytávolságuk
a 3 métert is meghaladhatja: ez rekord a madárvilágban.
A hosszú, keskeny szárny a legalkalmasabb a folyamatos
vitorlázásra: ebben az albatroszok verhetetlenek is.
De ilyen szárnnyal nehéz gyorsan verdesni a felszálláshoz,
ezért az albatroszfajok többsége sziklapárkányon fészkel,
ahonnan egyszerűen a levegőbe vetik magukat.
A sziklafalakat szeretik a vitorlázómadarak: a falba
ütköző szél ugyanis felfelé tér ki,
és egyszerűen rá lehet kapaszkodni.
Ha lassabban szeretne repülni, vagy nem akarja,
hogy egy hirtelen légáramlat túl messzire, vagy magasra vigye,
farkát és úszóhártyás lábát használja féknek,
és összehúzza szárnyát, hogy csökkentse
a felhajtást szolgáló felületet.
Az albatrosz ezzel a technikával képes erőfeszítés nélkül siklani
egész nap a szirtes partok felett, az égi országutakon.
A szárazföldi madarak hasonlóan használják ki a légáramlatokat.
Ez itt egy perui partszakasz, amely napközben erősen felhevül,
a meleg levegő felszáll, és helyébe a tenger felől hideg,
nedves levegő áramlik.
Amint a hideg levegő nekiütközik a sziklafalnak, felfelé kitér,
a felszálló madaraknak pedig éppen erre van szükségük.
A kondorkeselyű...
az egyik legsúlyosabb testű repülő madár.
Mégis oly tökéletesen repül, hogy képes órákon át siklani
szinte egyetlen szárnycsapás nélkül,
kizárólag a sziklán megtörő légáramlatok segítségével.
Másvalami is tud felszálló légoszlopot produkálni:
a hő!
Amikor begyújtjuk az égőket, a felszálló meleg légoszlopok
fel fogják emelni ezt a ballont és ezt a kosarat, velünk együtt.
A hatalmas Szerengeti-síkság felett repülünk, Afrikában.
Kb. 30 méter magasan vagyunk, és egyedül a forró levegő
tart fenn minket. De nemcsak a gázégők hoznak létre
felszálló levegőt: a Nap ugyanezt teszi.
Napkeltétől melegíti a földet, amely erre
különbözőképpen reagál. Van, ahol elnyeli a hőt,
máshol, például a füves lejtőkön és a sziklákon visszaveri.
Ez hozza létre a felszálló meleg légáramlatot,
más néven termiket.
Ezek a nagy madarak odalent éppen erre várnak.
Közelebbről látni, hogy karvalykeselyűk.
Nagytestű madarak, nagy a szárnyuk,
és azt bizony igen fárasztó mozgatni.
A keselyű feleslegesen nem is mozgatja.
llyen korán reggel nem is próbál meg csapkodással
magasra emelkedni: csak átsiklik egyik fáról a másikra.
Várja, hogy melegedjen a föld, és megjelenjenek a termikek.
Mi addig felszállunk a saját gyártmányú termikünkkel.
Ez a madár követ minket. A sziklaszirt melegszik, és
valószínűleg előállította már a könnyed repüléshez
szükséges termiket.
Lassan az összes keselyű a levegőbe emelkedik, hogy
a nagy magasságban elfoglalja lebegő figyelőállását, ahonnan
zavartalanul kémlelheti a lenti síkságot.
Nagyjából ugyanazt látják, mint mi, a kosárból,
csak ez számukra izgalmasabb látvány:
egy hatalmas, patákon vonuló hústömeg.
Gnúcsorda.
Éjjel, vagy hajnalban bizonyára zsákmányt ejtettek a közelben
az oroszlánok, hiénák, vagy a vadkutyák.
A magasban köröző keselyűk akár több száz méterről is
észreveszik a prédát, vagy a többi madár viselkedéséből
következtetnek a dög helyére.
Ha biztos az azonosítás, tüstént lesiklanak.
Tucatszámra lepik el a gnútetemet, amelynek
a széttépése így nem is tart sokáig.
A közepes méretű fehérhátú, és karvalykeselyűk között feltűnik
a füleskeselyű is. A legnagyobb afrikai dögevő madár.
A jóllakott madarak nem repülnek messzire:
egy közeli fán pihennek, és várják a másnapot, amikor
egy újabb termikkel ismét a magasba emelkedhetnek.
A dögmaradékon azonban még mindig maradt hasznosítanivaló.
Az afrikai hegyek között is honos az európai és ázsiai
vidékek különleges étrenden élő madara: a saskeselyű.
Hihetetlen, de nemcsak a velőt, hanem a csontokat is megeszi.
Ehhez azonban különleges technikára van szüksége.
A csontokat először egy több madár által közösen használt
műhelyhez, a szirt tetején álló csupasz sziklákhoz hordja.
Karmai közt a nehéz csonttal a szirttetőről könnyedén
emelkedik a levegőbe.
De még magasabbra kell emelkednie...
Meg is látjuk mindjárt, miért választotta a kopasz sziklát:
azért, hogy a leejtett csont eltörjön.
De nem minden próbálkozás sikeres.
A fehérnyakú pajzsos varjak is gyakran ott ólálkodnak.
lgyekeznek eltanulni a technikát, de ez lassan megy:
a csontot még gyakran fűre ejtik, ahol nem törik össze.
A saskeselyű megeszi a hegyes szilánkokra tört csontokat is.
Más madarak másként használják ki a gravitációt:
nem az élelmet, hanem magukat vetik le a magasból.
A fekete-fehér halkapó lebegve figyeli lent a víz felszínét.
A csérek olyan sebességgel buknak alá, hogy a víz alatt
1 méterre lévő halat is elkapják.
Szárnyukat csak közvetlenül a vízbeérés előtt húzzák be.
A szulák ugyanilyen technikát alkalmaznak.
A költési időszak előtt nagy csapatokban járnak halászni,
és amikor nagyobb halrajra bukkannak,
pusztító légitámadást hajtanak végre.
A zuhanóbombázás bajnoka azonban a vándorsólyom,
amelynek sebessége a 130 km/h-t is elérheti.
Minden madárnál magasabban végzi őrjáratát az égen, és ha
kiszemelte áldozatát, behúzott szárnnyal, csak farkával
kormányozva zuhan felé.
A cél közelében karmait előrenyújtja, és beméri
az utolsó célkiigazítást.
A gyöngybagoly, éjszakai vadász.
A baglyok fegyvere nem a sebesség, hanem
a csendes megközelítés.
Evezőtolluk vége ugyanis olyan puha, hogy semmilyen
zajt sem csap, ráadásul a nagy szárnyukkal nem kell erősen
csapkodniuk: csendesen cikázhatnak a fák között.
Bár a vadászterületük sötét, érzékeny szemük felfedezi
a zsákmányt. Halk repülésük alatt ráadásul könnyen
meghallják a kisebb rágcsálók neszezését vagy cincogását.
De legsötétebb éjszakákon a bagoly sem lát.
llyenkor nem is indul útnak.
Az ilyen éjszaka a denevéreké.
Ezek az állatok látás nélkül is képesek tájékozódni.
Ultrahangokat bocsátanak ki, és azok visszaverődéséből
mérik be az útvonalukat.
Olyan pontosan dolgoznak, hogy röptében elkapják a molyt.
A denevérekről tudjuk, hogy magas frekvenciájú hangokat
alkalmaznak. Van azonban néhány madárfaj is,
amely hasonló technikákat fejlesztett ki.
Egyiküknek ez a venezuelai barlang az otthona.
A körülöttem repkedő madarak szuszókok.
A zaj, amit most kibocsátanak, nem tájékozódásra szolgál.
Ez a pánik hangja, a lámpa fénye ugyanis megrémisztette őket.
Egy vörös fényszűrőt teszek rá, úgy kevésbé lesz irritáló.
Egy különleges, elektronikus kép-intenziváló segítségével
mégis meg fogjuk tudni figyelni őket.
A galamb nagyságú madarak a lappantyúk rokonai.
Fészküket ürülékből és öklendezett táplálékból rakják.
A vészhangok elültek, s ezek már a tájékozódó csattogások.
Alacsonyabb rezgésszámúak, mint a denevérek ultrahangja, és bár
messzebbre hallatszik, sokkal pontatlanabb annál.
Egy téglánál kisebb tárgyat nemigen tudnak vele felismerni,
de ez elég ahhoz, hogy ne ütközzenek a barlang falához,
és egymáshoz.
Kedvenc eledelük egy olajpálma gyümölcse, amelynek ragacsos
magvai elborítják a barlang talaját.
Sokuk ki is csírázik, bár a sötétségben, klorofill híján
a színtelen magoncok hamarosan elpusztulnak.
A gyümölcs túl kicsi ahhoz, hogy a hang alapján megtalálhatnák,
de kint, a holdvilágos erdőben a madarak már látnak eleget.
A levegő birtoklása és a kitartó repülés képessége a madarakat
a legnagyobb utazókká avatta.
Panama felett minden év októberében és novemberében
nagy a légiforgalom.
Ölyvek, pulykakeselyűk repülnek délre a közelgő észak-amerikai
tél elől. Ahogy a nap melegszik, rátalálnak a termikekre, és
kellő magasságon, kényelmesen tudnak repülni tovább.
A hosszú utazásokhoz sok üzemanyag kell.
A nagy testű madarak ezt a testszövetükből nyerik.
De Panamától északnyugatra, Észak-Amerika antlanti partján
kisebb gázlómadarak, partfutók, víztaposók is útra készülődnek.
Nekik a hosszú út előtt zsírtartalékot kell felhalmozni.
A Fundy-öböl vizeiben, bőségesen találnak táplálékot.
Néhány nap alatt az apró madarak másfélszeresére
növelik súlyukat. Erre szükségük is van, mert a nyílt óceánon
kelnek át, és napokig nem fognak tudni táplálkozni.
Az Atlanti-óceán túloldalán is elsősorban észak-dél irányúak
a vándorlási útvonalak.
A madarak igyekeznek követni a számukra megfelelő évszakot.
Skandináviából minden évben nagy madárrajok indulnak délnek.
A szárazföldi madarak inkább föld felett szeretnek repülni,
ezért sűrű rajok gyülekeznek a Svédország és Dánia közti
szorosnál, hogy ott keljenek át Dél-Európa felé.
A kis madarak csapatokban repülnek a víz közelében.
A gatyásölyvek a keringés és siklórepülés mesterei.
A felszálló termikekkel olyan magasra emelkednek,
hogy aztán az egész távot siklórepüléssel teszik meg.
A vörösnyakú ludak a nyarat Nyugat-Szibéria tundráin töltik.
Ősszel ők is délre költöznek.
Az ő útjuk kizárólag szárazföld felett vezet,
ezért éjszakánként megpihenhetnek.
Néhány heti út után elérik telelőhelyüket a Kaszpi-tenger
déli vidékén, vagy a Duna-delta mocsaraiban.
Nemcsak a madarak tesznek ilyen hatalmas utazásokat:
hihetetlen, de kicsiny, törékeny rovarok is képesek a madarakéhoz
hasonló, transzkontinentális repülésekre.
Térjünk vissza Dél-Amerikába: Mexikó egyik magaslati
völgyében néhány kiválasztott fa ágán százezerszám csüngenek
a pompás Danaisz-lepkék.
A lepkék ősszel keltek ki Észak-Amerika erdeiben, és
3000 km-t repültek idáig, hogy átteleljenek.
Nem táplálkoznak itt, de legalább elkerülik
az északi fagyokat. Tavasszal visszaindulnak.
Naponta 15 km-t repülnek.
Az úton táplálkoznak, párzanak, petéznek,
de csak kevesen érik meg, hogy visszajussanak szülőhelyükre.
A földet tehát behálózzák a vándorló állatok útvonalai.
A két Amerika között mindegyik áthalad Panamán, csak
néhány vakmerő állat szeli át a Karib-tengert.
A föld túlsó felén nagyobb kiterjedésű a szárazföld, így
a madarak és rovarok több útvonal között válogathatnak.
Mehetnek észak-dél felé, de Ázsia és Afrika közt kelet-nyugati irányban is.
Útvonaluk lehet több ezer km hosszú, de a légréteg, amelyben
utaznak, mindössze alig 10 km vastagságú.
A légkört alkotó gázok nagyritkán láthatóvá válnak.
A Föld mágneses tere szubatomi részecskéket vonz a sarkok felé,
s ezek a molekulákba ütközve gerjesztik a légköri gázokat.
Ez a látvány az égbolton a sarki fény.
A légkörben nemcsak gázok vannak.
Néha ennek szemmel látható jelei is vannak:
az alsó légrétegekben finom porszemcsék lebegnek.
Hajnalban és alkonyatkor, amikor a napsugarak szöge ferde,
fehér fényük a szóródás miatt vörösre változik.
A vízcseppek, mint a prizma, felbontják a fehér fényt,
és szivárványt képeznek.
Így viselkednek a magasban az apró jégkristályok is.
A földtől távolodva a légkör egyre ritkább,
a hőmérséklet egyre alacsonyabb.
A magaslati léggömbünknek jóval nagyobbnak kell lennie annál,
amit Afrikában használtunk, hiszen az emelőhatáshoz
a ritkább levegőből nagyobb térfogatra van szükségünk.
Egy bedugaszolt gumiballont hoztunk magunkkal, hogy
érzékeltessük a légnyomás változásait.
2600 méter magasan vagyunk, s az ember azt hinné, hogy
ilyen magasan már nem jár élőlény.
Kivéve néhány nyakas embert, persze.
De ez nem így van. Néhány apró élőlényt egészen idáig
fel tud repíteni a felszínről induló légáramlat.
Néhányat megpróbálunk befogni
ezzel a furcsa szerkezettel.
A belsejében egy ventillátor forog, és beszívja a levegőt,
ha itt bekapcsoljuk.
Leeresztem, és lássuk, mit fogunk.
Most még magasabbra emelkedünk.
Ott már nagyon hideg van, és igencsak elkell a meleg öltözék.
A levegő is egyre ritkább, ezért szükség lesz oxigénmaszkra is.
Magasságunkat az is jelzi, hogy a ráncos ballonunk kisimult,
felfúvódott, vagyis a külső légnyomás lényegesen kisebb.
Mindjárt elérjük a 6500 méteres magasságot.
A felhőbe burkolózó föld már igen távol van.
Már közel a földi élettér külső határa. Nagyon hideg van,
és oxigénmaszk nélkül beszélni sem tudnék.
A körülmények tehát sokkal zordabbak, mint az ember
a kényelmes repülőgépből kinézve gondolná.
De nézzük...
mit fogtunk...
a szerkentyűnkkel.
Kapcsoljuk ki...
és vegyük le...
Az biztos, hogy semmi nagyobb dolgot nem fogtunk.
De ha megvizsgáljuk ezt a vásznat mikroszkóp alatt,
pollenszemeket és spórákat bizonyára látni fogunk rajta.
De nagyobb lényeket is találtak ilyen magasságban, és ebben
a fiolában van is közülük néhány.
Kiöntöm a tartalmát, hogy jobban szemügyre vehessük.
Pici pókok, amelyeket idáig sodort fel a szél a fonalukkal.
Szárnyas levéltetvek.
Ebben a magasságban félig megkerülhetik a földet.
Keményre vannak fagyva, de földközelbe érve
fel fognak éledni.
De itt már igazán közel vagyunk a földi bioszféra határához.
Minden lényeges változás ebben a földet övező 8-10 km-es
burokban történik.
A legfontosabb: itt alakul az időjárás is.
A tenger és a tavak felületéről a nap hatására víz párolog.
A növények is párologtatnak.
A vízmolekulák felemelkednek a magasba, ott lehűlnek,
lecsapódnak, és a cseppek felhőkké állnak össze.
A felhőket viszi a szél, szétfoszlanak, újra összeállnak.
A Mount Everest nincs 9000 méter, mégis ritkán jut fölé felhő.
A Föld forgása hatalmas örvényeket kavar a légkörben.
Ha az örvény felerősödik, hurrikán jön létre.
Egy műhold felvételeket készített egy hatalmas vihar
kialakulásáról és lefolyásáról, úgy, hogy 15 napon át
óránként egyet exponált.
Brazíliától keletre hurrikán van kialakulóban.
A forgószél nyugat felé tart, a Karib-tengeren keresztül.
Később északra, Florida felé fordul.
Eközben az Észak-Amerika felől áradó légtömegek
az Atlanti-óceán felett viharos tempóban Európa felé tartanak.
További komplikációkat tud okozni, ha a napsütés
a nedvességgel telt levegőben termikeket hoz létre.
A meleg levegő nagy sebességgel viszi fel a felhőket.
A vízmolekulák lecsapódnak a felhőben, és egyre nagyobb
cseppeket alkotnak. Az emelkedő levegő azonban
visszatartja a nehéz cseppeket.
Végül a cseppek már akkorák, hogy nem maradhatnak fenn,
és heves záporként hullanak a talajra.
A felfelé tartó gáz és vízgőz molekulái
elektromosan feltöltődnek, és végül kisülnek.
Ha a vízcseppeket a meleg áramlás elég magasra emeli,
megfagynak, és jégeső formában hullanak le a földre.
Ha nagy a vihar, a jégfelhő többször emelkedik és süllyed.
A jégképződés lassú a felhő alján, a jég ezért átlátszó, fekete.
Fent viszont gyors a fagyás, a jég légzárványokat
tartalmaz, ezért fehér.
Az igazi nagy jégszemcsék többrétegűek, mint a hagyma,
és lehet bennük fekete és fehér réteg is.
A nagy jégdarabok gyakran óriási vihar közeledtét jelzik.
llyenkor az erős, nagy magasságban fúvó, viharos szél
vákuumosan felszívhatja az alsó légréteget, ami spirálmozgást
indít el. Ha a konvergáló szelek elég erősek, a spirál közepén
lévő szívótölcsér a talaj szintjéig leérhet.
Ez a tornádó.
A szél 500 km/h-s sebességgel söpör végig, letépi a tetőket,
elsodorja az állatokat, kitépi a fákat, olykor még
embereket is magasba emel, és földhözvág.
A szívótölcsér aljának átmérője ritkán haladja meg az 500 métert,
de ezen a körön belül a földet a legrombolóbb erő korbácsolja.
Az ilyen viharok hoznak ugyan halált és pusztulást,
mégis az életet jelenthetik.
Mert a lezúduló eső sómentes édesvíz, amit a nap
a tengervízből desztillált, És a földön minden élőlénynek
erre van szüksége.
És amikor ez a víz folyókat és tavakat alkot,
közösségeket, sajátos növény, és állatvilágot táplál.
Következő epizódunkban ezeket fogjuk megvizsgálni.