AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
Ezek a virágok a legsikeresebb,
legelterjedtebb család egyik tagjának virágai.
10 ezer faj tartozik ebbe a családba,
és együtt a Föld termékeny területének 1/4-ét borítják.
Beporzásukat a szél végzi.
Kevés vízre van szükségük, és túlélik a tüzet és a fagyokat
Nevük: fűfélék.
FŰTENGER
Ezek a szívós növények akkor is tovább nőnek,
ha a legelő állatok naponta leharapdálják leveleiket.
Erre azért képesek, mert a levelek állandóan növekednek
közvetlenül a talaj fölött.
A fű tehát, folyamatos ellátást biztosít sokféle állatnak.
A talajon nemcsak fűevő állatok élnek, hanem mások is,
amelyek a fűevőt eszik.
A gyíkok apró rovarok után kapkodnak,
az imádkozó sáska egy szöcskét majszol.
A pókok szinte mindenkire lecsapnak,
a galacsinhajtó pedig a föntről jövő potyadékot takarítja el.
A legszorgosabbak a termeszek.
A trópusi mezőkön annyian élnek,
hogy több füvet esznek meg, mint a nagytestű emlősök.
A brazíliai füves síkságokon több a termeszvár,
mint bárhol a világon.
Márpedig a termesz nagyon tápláló.
A nagy sörényes hangyász semmi mást nem is eszik.
Ez az állat nagyon rosszul lát. Főképp szaglással tájékozódik.
Jelenlétem az ellenszélben egyáltalán nem zavarja.
Azt hinnénk, hogy rövidlátása kiszolgáltatja ellenségeinek.
Ez azonban tévedés, hiszen a szavannán alig van ellensége.
Egyedül a jaguár, vagy a puma képes elbánni vele,
vagy kiskorában a szürke azararóka.
A hangyász ugyanis hatékonyan védekezik,
mellső lábai rendkívül izmosak.
Nagy karmai feltépik még a jaguár hasát is.
Mindig azt hittük, hogy ezek a mellső lábak
a termeszvár szétverésére szolgálnak.
Ez igaz is, de úgy tűnik, a védekezést jobban szolgálják.
Amikor ugyanis a hangyász táplálkozni akar, nem rombol,
hanem óvatosan kinyitja a termeszvár bejárati alagútját.
Ha ez megvan, ormányát bedugja,
kiölti félméteres, ragadós nyelvét,
és kiszedi a termeszeket.
Fél perc múlva, mielőtt még a harapós termeszkatonák
a bejárathoz érnének, már odébb is áll.
A sörényes hangyász állandóan úton van.
Az éjszakát is a szabadban tölti, és a farkával takarózik.
Mivel állandó lakhelye nincs, a nőstény hátán hordja a kölykét.
Egyes vadászok egyenesen a termeszvár felszínén laknak.
Bogárlárvák állnak lesben a járatokban,
és fénylő fejükkel csalogatják magukhoz a rovarokat.
A termeszvárat, néha alapjaiban éri támadás.
Ez itt a Föld legnagyobb rovarevő állata, az óriástatu.
Testsúlya több, mint 50 kg.
Módszere nem túl kifinomult,
addig ás, amíg a termeszvár szívébe hatol.
Amint megsérül a fal, a kolónia igen sebezhetővé válik.
A Dél-Amerikai ásóegér nagyon szereti ezeket a rovarokat,
ezért jár mindig a tatu nyomában.
A termeszek főellensége azonban még az egérnél is kisebb.
A termeszeket rendszeresen támadják a rablóhangyák,
és elhurcolják a lárvákat.
A termeszkatonák szembeszállnak az ellenséges hangyákkal.
Álkapcsuk annyira specializálódott a harcra,
hogy önállóan nem is képesek táplálkozni,
a dolgozók gondoskodnak róluk is.
Minden fajnak másféle a fegyvere.
Egyeseknek rövid csíptetőik, másoknak éles ollóik vannak.
És van, aki tömlőt visel a fején,
amelyből mérgező folyadékot lövell ki.
A levélvágó hangyák növényevők, akárcsak a termeszek.
Rágóikkal lenyírják és felszabdalják a füvet,
majd elszállítják.
A fű sok cellulózt tartalmaz, ami nehezen emészthető.
Ám a termeszek tápcsatornájában ezt baktériumok segítik.
A fűnyíróhangyák, más módszert találtak a fű lebontására.
A darabkákat, a sokszor 100 m-re levő bolyba cipelik.
A bejárattól alagút vezet lefelé,
egy kiterjedt labirintusba, aminek hossza 25-30 méter,
és folyosói 2000 egymáshoz kapcsolódó kamrácskába nyílnak.
Egy ilyen bolyban, 20 millió hangya lakik.
A dolgozók egyre mélyebbre viszik a fűdarabkákat.
ldelent, 5 méterrel a felszín alatt, gombát termesztenek a füvön.
Ez a gomba, kis, fehér, karfiolszerű csomókban nő,
és e hangyabolyokon kívül sehol máshol nem található.
A kertészek először minden fűdarabkát megtisztogatnak.
Kigyomlálják más gomba spóráit, nehogy az is elszaporodjon.
Miután lehántották a viaszos réteget,
a levelet még apróbbra vagdossák.
Az előkészített fűdarabkákat a gombák fölé tolják.
A gomba megemészti a cellulózt, és a növény egyéb tápanyagait,
és szaporodik. A hangyák pedig a gombákkal táplálkoznak,
amit már képesek megemészteni.
A hangyák gondosan ápolják a gombakerteket.
Az elhalt telepeket és a levéltörmeléket elcipelik.
Kimeríthetetlen szorgalommal hordják a hulladékot a legalsó,
7 méter mélyen fekvő kamrába,
ahol a boly szeméttelepe található.
Ám ez nemcsak szemétdomb, hanem temető is,
mert a dolgozók idehordják elpusztult társaik tetemét.
Hajnalodik a brazíliai síkságon, a campón.
Még hűvös van, és mindent ellep a harmat.
De a nap hamarosan felszárítja a legelőt,
és ébreszti a síkság nappali lakóit.
A rét madarai nem énekelhetnek faágakon,
de némelyikük beéri a fűszálakkal is.
Az ollósfarkú pirannusz
birtokjogát látható jelzésekkel adja mások tudtára.
Megállás nélkül röpköd a kiválasztott terület fölött.
A kígyókat és rovarokat kedvelő kígyászdaru
egy termeszvár tetejéről szemléli a kilátásokat.
A tapír, az egész éjszakai legelészés után,
visszatér a folyó menti erdőbe.
Szívesebben rejtőzik hűvösben, mint odakinn a forróságban.
A pampaszarvas viszont átaludta az éjszakát,
és csak a reggeli fényben kezd legelni.
Jobban szereti, ha látja ellenségeit.
A hatöves armadillo, nem fűevő. Rovarokat, gyökereket,
madártojásokat, esetleg kisebb kígyókat, gyíkokat eszik.
Egyre melegebb van, felélednek a hüllők is.
A tegugyík elég erős ahhoz, hogy bárkivel megverekedjen.
Legjobban a tojást kedveli,
és nincs az a fészkelő madár, aki képes lenne őt lerázni.
A földön lévő tojás könnyű zsákmány
az ehhez hasonló állatoknak, de nincs hová rakni őket.
A füves mezőségen alig akad egy-egy fa.
Ám annál több a termeszvár.
A termeszküllő egy dél-amerikai harkálíféle,
amelyik a termeszvárba vájja odúját.
Ám az elkészült lyukat gyakran tarkavércsék veszik birtokba.
A hím egy gyíkot fogott, halkan hívja a fészkén ülő tojót.
Az üregi baglyok a talajba vájt járatban költenek.
Vagy maguk ássák ki a fészket,
vagy a tatu elhagyott rejtekhelyére költöznek be.
A hím egy termeszvár tetejéről felügyeli a fiókákat,
akik épp elhagyják az odút.
Vigyázat, egy rétihéja.
Elmúlt a veszély. Amíg a fiókák nem tudnak repülni,
állandó veszélyben vannak a tatu, a tegu,
és más ragadozók részéről.
Fontos, hogy minél előbb megtanuljanak repülni.
Az evezőtollak már néhány héttel a kikelés után
látszanak a pihék között.
Kinn a szabadban, a fiókák kényelmesen napfürdőzhetnek.
Újra itt a veszedelem.
Ezúttal egy dél-amerikai bíbic.
A bíbicek nehezen férnek meg egymással.
Noha minden pár kijelölte birtokát a mezőn,
a szomszédok mégis folyton veszekednek.
Agresszívan pózolnak, fel-alá futkároznak területük határán,
és néha lecsapnak egymásra.
Fészkük ugyanolyan biztonságban van, mintha rajta ülnének.
A tojások ugyanis jól vannak álcázva, nehéz észrevenni őket.
A felnőtt tinamu épp olyan jól álcázott, mint a bíbic tojásai.
Veszély esetén egyszerűen mozdulatlanná dermed.
Jól teszi, mert fényes, bíbor tojásai viszont, elég feltűnőek.
A nyílt mezőn fészkelő madarak között is akad olyan,
aki nem ismeri a félelmet. Elég nagy és erős ahhoz,
hogy egy tatuval, vagy egy teguval is szembeszálljon.
Ez a nandu, Dél-Amerika struccmadara.
A fészket a hím készíti, és ő költi a tojásokat is.
Többnejű, vagyis 6-8 nőstény rak a fészkébe tojásokat.
A sok partnerrel olykor nehéz összehangolni a fészekrakást.
Néha egyszerre több tojó érkezik,
és ilyenkor nehéz megegyezni, hogy kié legyen az elsőbbség.
A hím fél, hogy rátaposnak a már a fészekben lévő tojásokra.
Így aztán a tojóknak kicsit odébb kell lerakniuk a magukét.
Az első tojó leguggol.
A hím, a tojást behúzza a többi közé.
Egy másik tojó is nekikészülődik.
máris újabb tojás gyarapítja a gyűjteményt.
A fészekalja végül akár 50 darabosra is növekedhet,
és bár több különböző tojótól, 8 nap alatt gyűltek össze,
mégis mind egyszerre kelnek ki.
A fiókák a tojásban is csipognak,
talán ez sietteti a később induló embriók fejlődését.
Az egyidejű kikelés előnye az, hogy a nandufiókák
apjuk őrizete alatt egyszerre hagyják el a fészket,
és kezdenek táplálkozni.
A nyílt mező sok veszélyt rejt, és nincs hová elrejtőzni.
A sörényes farkas szívesen rabol egy-egy nandufiókát.
Egyedül vadászik, és még párjával is ritkán látni.
A fajtársak ugatással tartják a kapcsolatot,
és vizeletükkel megjelölik a bokrokat, és a termeszvárakat.
A szél messze viszi a szagot.
E farkas, bármilyen különös, főleg növényevő,
így főleg gyümölcsöt eszik.
Nem veti meg persze a madarakat sem,
így a szinte röpképtelen tinamu különösen veszélyben van.
Argentína és Brazília nagy síkságain nem nőnek fák,
mert az év jó részében túl kevés a csapadék.
A száraz évszakban a sekély tavak kiszáradnak,
és repedezett iszap marad a helyükön.
A vízidisznók és a kajmánok
összegyűlnek az összezsugorodott tavakban.
A teknősök is tülekednek, hogy nekik is jusson némi hely.
Április folyamán azonban kezdenek gyülekezni a felhők,
és júniusban megered az eső.
Ez az időszak nagy próbatétel a síkság állatainak.
A brazíliai campótól 3500 km-re északra,
Venezuelában, elárasztja a mezőket a víz,
mert az ottani agyagos talaj nem nyeli el a csapadékot.
Egyesek éppen ezt szeretik.
A hatalmas mezőség, fél évig víz alatt áll.
Ez megfelel a vízidisznónak,
amely éppúgy elemében van a vízben, mint a szárazföldön.
A sörényes hangyászról nem gondolnánk, hogy úszni tud,
de láthatóan sikerül a partra evickélnie.
A hatöves armadillo szintén magabiztosan mozog a vízben.
A földalatti üregekben élő rágcsálók azonban nem viselik el
az évenkénti áradást, így ezekről a síkságokról hiányoznak.
A fű viszont magasra nő, és túléli ezeket a nehéz időket.
Még 3500 km-rel északabbra az észak-amerikai prérin,
szintén hónapokig fagyott víz, azaz hó borítja a síkságot.
A hőmérséklet olykor - 46 C° alá süllyed.
A fű a hideget is túléli, de a telet nem sok állat bírja ki.
Richardson ürgéje behúzódik üregébe, és téli álmot aluszik.
Testhőmérséklete csökken, légzése lelassul,
és felhalmozott zsírtartalékait nagyon lassan használja fel.
Az amerikai ürgék rokona, a prérikutya télen is tevékeny.
Enyhébb időben kimerészkedik a hóra, és rágcsálja, amit talál.
A prérityúk azon kevés madarak egyike,
amelyek télen is itt maradnak, és rovarok híján
megelégszik a magokkal, és a levelekkel.
A föld alatt, azonban sok minden történik.
A tasakospatkány most is keményen dolgozik.
Télen gyökereken él, amelyek nagyon táplálók,
hiszen sok növény ősszel a hervadó levelekből visszaszívja
és a gyökereiben tárolja a tápanyagokat.
A bölény a leghidegebb telet is átvészeli a prérin.
A nagytestű állatok nehezebben hűlnek le, mint a kisebbek,
és a bölény Észak-Amerika legnagyobb állata.
A bika súlya 1 tonna körül van.
A hideg mélyhűti a füvet, tartósítja a tápanyagokat.
A bölény fejével félresöpri a havat,
és megtalálja a fagyott fűcsomókat.
A villásszarvú antilop előszeretettel látogatja
a bölények által eltakarított helyeket.
Ez az antilop, Észak-Amerika leggyorsabb állata.
Legnagyobb sebessége, 80 km/h.
A prérifarkasnak kevés az esélye,
hogy egy fiatal antilopot elkapjon.
Ez persze nem jelenti azt, hogy nem is próbálkozik.
Üldözés közben kiderül, hogy van-e a csapatban
kevésbé egészséges, sebezhető állat.
Egy másik prérifarkas is csatlakozik a hajszához.
A hideg és az élelemhiány sok állatot elpusztít itt.
A prérifarkas megbecsüli a tetemeket is.
Egy pár, máris birtokba vette az elhullott jávorszarvast.
Egy harmadik is érkezik és ebből biztos baj lesz.
Felmeredő szőrzettel, vicsorítva fenyegetőznek,
de meglepően csöndesek.
Ahogy közeledik a tavasz,
és egyre melegebb lesz a felszín alatt is,
felélednek a téli álmot alvó állatok.
A csörgőkígyók is elmenekültek a hideg elől.
Szívesen foglalják el a prérikutyák járatait,
és ott, 3 méter mélyen biztonságban vannak a halálos fagytól.
Gyakran 2-300 kígyó osztozik egy üregen.
A tavaszi napsütés lassan őket is életre kelti.
A prérityúkok is elhagyják a magasabb füvek vidékét,
és a rövidebb szárú gyepen gyülekeznek,
ahol hamarosan megkezdik tavaszi táncukat.
Minden egyes hím, saját kis területén tartózkodik,
ott meregeti tollbóbitáját, felfújja csupasz torokzsákját,
és kezdi topogós táncát.
A prérikutyák akkora tömegben élnek,
hogy lakóhelyüket a prérin városnak nevezzük.
Még februárban a föld alatt párosodtak.
A kölykök egy hónappal később megszülettek,
és most veszik először szemügyre a külvilágot.
A bölények is megellettek.
A vastag téli gyapjúbunda most már túlságosan meleg,
és nagy csomókban foszlik le.
A bölény vemhessége sokáig, 9 hónapig tart.
Nem sokkal a borjak születése után újra párosodnak,
de előbb a bikák megküzdenek egymással a párzás jogáért.
Ezek az összecsapások, olykor halálos kimenetelűek.
A győztesek viszont birtokba vehetik a teheneket,
de ez nem mindig olyan könnyű.
A bölénycsorda szívesen legel a prérikutyák lakta területeken,
mert a kis rágcsálók gondosan kigyomlálják
az ehetetlen növényeket, eltávolítják a hulladékot,
és mivel maguk is állandóan rágják a füvet,
közelükben mindig frissek és nedvdúsak a hajtások.
Ezt pedig a bölény is szereti.
A csörgőkígyók szintén ott ólálkodnak a város körül,
a fiatal prérikutyákra fáj a foguk.
Az állandóan legelt rövid gyep megkönnyíti az őrszemek dolgát,
észreveszik a közelgő veszélyt.
Más kérdés, hogy mit tehetnek ellene.
A csörgőkígyó ellen hiába bújnak vissza a föld alá.
A kígyó egyszerűen utánuk kúszik.
Egyetlen lehetőség a menekülés, és a szomszédok riasztása.
A bölény a tulokfélék családjába tartozik.
Kérődző, akárcsak az antilop és a birka. A cellulózt tehát
úgy emészti meg, hogy gyomrából a fűcsomót visszaöklendezi,
és másodszor is megrágja. Ugyancsak a cellulóz emésztését
segítik a hatalmas bendőben élő cellulózbontó baktériumok.
A bölények még 150 éve is nagy tömegben éltek a prérin.
Nem tudjuk pontosan, mekkora is volt az állomány,
de a legalsó becslés is 30 millió körül van.
A természetes legelők tehát nagyon termékenyek voltak.
Ma a préri nagy részén szarvasmarhákat legeltetnek,
vagy felszántották, és búzát termesztenek rajta.
Századunk elején a vadbölények létszáma az ezret sem érte el,
de hála a természetvédelemnek, ma már újra 35 ezren vannak.
A prérin viszonylag kevés az eső,
mert a hatalmas Észak-Amerikai földrész közepén fekszik,
és a Sziklás-hegység útját állja a csapadéknak.
A Csendes-óceán északi felén átkelve Eurázsiában is találunk
csapadékban szegény területeket.
Oroszország és Kelet-Európa sztyeppéit, síkságait,
szintén fűtakaró borítja.
ltt is éppen csak fennmaradt egy fűevő faj, amely valaha
óriási csordákban legelészett.
A különös antilopfajt szajgának nevezték el.
Nagy orrának kanyargós járatait mirigyváladék nedvesíti,
ami a sztyeppe száraz levegőjét fölmelegíti,
nedvességgel telíti, és kiszűri belőle a port.
A sztyeppe nem olyan termékeny, mint a préri,
élővilágát gyakori és súlyos aszály sújtja.
A szajga azonban ehhez is jól alkalmazkodott,
és rendkívüli szaporaságának köszönhető, hogy a
katasztrofális szárazságok után újra hamar megnő az állomány.
A nőstények 4 hónapos korukban, amikor még fel sem serdültek,
világra hozzák első gidájukat. A szoptatást abbahagyva
maguk is továbbnövekednek, és a következő párzási szezonra
érik el végleges nagyságukat.
Ekkor újra párzanak, és 3/4 részük ikreket ellik.
Az ember a szajgákat is majdnem kipusztította,
de amikor kiderült, hogy bármely háziállatnál
jobb hatásfokkal alakítják át a füvet hússá,
abbahagyták a mértéktelen vadászatot.
Ma már az orosz állomány, újra 2 millió fölött van.
Közép-Ázsia sztyeppéiről délre haladva átszeljük a száraz,
terméketlen vidéket, ahol még fű sem nő,
és így jutunk Afrikába, a Föld legnagyobb trópusi síkságára.
ltt már elég a csapadék folyók, tavak keletkezéséhez,
így körülöttük a nedvesebb talajon már néhány fa is megél.
A rendszeresebb csapadékot élvező helyeken
akáciák növekednek egymástól viszonylag távol,
így kiterjedt gyökérzetük elegendő vizet szívhat fel.
Másutt éppen annyi eső van, amennyi a fűféléknek elegendő.
Ám a fiatal fákat nemcsak aszály, hanem tűz is fenyegeti.
A szavannatűz gyorsan terjed. A facsemetéket elpusztítja,
de a fűfélék földközeli hajtásait alig károsítja,
és a friss, zöld fű, napokon belül megjelenik.
így aztán a könnyen fellobbanó tűz nagyban hozzájárul,
hogy a szavanna elsősorban füves terület marad.
Az afrikai füves síkságok hatalmas,
folytonos ívet alkotnak az északi Szaharától kiindulva le,
Kelet-Afrikán keresztül, Dél-Afrika és Fokföld
nagy síkvidékéig.
A szavanna területe az elmúlt 8 millió év során
állandóan változott, jelenleg kisebb a területe, mint volt.
E viszonylag nem is olyan hosszú idő alatt alakultak ki
a füves síkságokon élő állatok a környezet hatására úgy,
hogy közben természetük egymáshoz is idomult.
Ma az afrikai síkságon sokféle fűevő állat él,
és sehol a világon nem találunk változatosabb,
és népesebb növényevő csordákat.
Különféle nyakhosszúság, fogazat, különböző ízlés,
ez a változatosság azt jelenti, hogy a síkság minden növényének
szinte minden növekvő levelét eszi valami.
A soktonnányi lábon járó hús, persze rengeteg húsevő
megjelenésével jár.
Természetesen ezek is sokfélék.
Minden rendelkezésre álló húsféleséget kiaknáznak.
A szervál apró rágcsálók után kutat.
A csapatban vadászó oroszlánok, gnúra és zebrára vadásznak.
A vadkutyák úgyszintén.
A gepárd, a saját méretéhez illő állatokra, gazellákra vadászik.
A füves síkságok kialakulása előtt a legelő antilopok ősei
minden bizonnyal erdős-bozótos környezetben éltek,
mint ma a dikdik antilopok.
A bokrokon nem sok, de nagy tápértékű levél van,
és egy hektárnyi terület eltart egy dikdik párt.
E kistermetű antilopok egész életre szóló párkapcsolatot
alakítanak ki, és állandó birtokuk van.
Ezt nagyon jól ismerik, és a határaikat meg is jelölik.
A szertartás mindig ugyanaz.
Először a nőstény látogat a trágyadombhoz,
majd a bak is követi, és azonos sorrendben ismétli
a szagolgatást, vizelést, kaparást és ganajozást.
A ceremónia végén a bak, a szeme alatti mirigyek
illatos váladékával megjelöli a közeli bokrokat.
Az impalák nemcsak a bokrok levelét eszik,
hanem füvet is legelnek. Elrejtőzni nemigen tudnak,
ezért nagy csoportokba verődve igyekeznek biztonságot találni.
A sok éles szem és érzékeny fül, megnehezíti a ragadozó dolgát,
nem tud észrevétlenül közelíteni.
Ám ez az életmód nem teszi lehetővé, hogy az impalák
állandó párokban, állandó területeken éljenek.
A hímek és a nőstények külön csordákba tömörülnek.
A bakok megverekszenek egymással.
A győztesek otthagyják a legénycsordát,
és önálló területeket jelölnek ki maguknak.
A nőstények sorra látogatják a győztes bakokat.
Az ismételt párzás és a terület védelme a betolakodóktól
azonban nagyon fárasztó dolog.
A domináns bakok általában nem is bírják 3 hónapnál tovább.
Kénytelenek átadni helyüket más, pihentebb hímeknek,
és visszatérnek a legénycsordába.
A gnú, kizárólag fűvel táplálkozik.
A csapadék egyenetlensége miatt viszont az óriási csordák
nem maradhatnak egy helyen. A legelők hamar kimerülnek,
az állatoknak át kell vonulniuk olyan területre,
ahol nemrég esett, és a fű már újra sarjad.
A gnúcsordák tehát örökös vándorúton vannak,
és így társas viszonyaik is eltérnek a dikdik antilopétól,
és az impaláétól. A rövid párzási szezonban
a bikák, kis területeket sajátítanak ki
a vándorlás útvonala mentén. Párzó kedvüket körbevágtatva,
horkantásokkal adják társaik tudtára, így hívják fel
az áthaladó nőstények figyelmét.
Ezután a hímek gondja, hogy a nőstényeket területükön tartsák,
és megakadályozzák továbbhaladásukat
a vetélytársak birtokára.
A néhány hónapos fiatal borjak hamar rászoknak,
hogy kissé bolondozva utánozzák apjukat.
A nőstények zöme, két hét leforgása alatt párosodik.
Ezután szinte egyik napról a másikra az egész,
többszázezres létszámú csordának nyoma vész.
Elmennek friss legelőt keresni.
A változó hozamú legelők az ember életét is befolyásolják.
A szavanna keleti részén, Szudánban,
félig háziasított szarvasmarhákat tartanak.
A marhák száma szabja meg az ember rangját.
Éjszakára az oroszlánok elől tüskés bokrokból összerakott
kerítés mögé terelik az állatokat.
Az emberek nem telepedhetnek le állandó falvakban,
mert a marhák kimerítik a szegényes legelőket,
így aztán időnként kénytelenek mindannyian odébbállni.
Fogas kérdés, hogy vajon az emberek terelik-e az állatokat,
vagy inkább kénytelen-kelletlen követik a csordákat.
Ám a szudáni emberek fél-vadmarháikon kívül
a területükön rendszeresen áthaladó vadállatokat is
sajátjuknak tekintik.
A Dél-Szudánban honos mocsári antilop hímjei fekete-fehérek,
a nőstények vörösesbarnák.
A tehenek itt ellenek meg az esős évszak folyamán.
Az esőzés megszűntével azonban a mezők lassan kiszáradnak,
és a csordák útnak indulnak észak felé, az apadó víz nyomán
sarjadó füves legelőkre.
Útjuk két egymásba torkolló folyó közén vezet át.
Az antilopok nem tehetnek mást, megkísérlik az átkelést,
és itt várják őket a merle törzs tagjai.
A törzs számára, ez az évi nagy dúskálás és ünneplés ideje.
A családok mindenhonnan idegyűltek,
hogy részt vegyenek a nagy mészárláson,
és az azt követő lakomán. Ez azonban távolról sem biztos.
Ha a csordák elmaradnak, a törzsben súlyos éhínség tör ki.
Kora reggel a vadászok átkelnek a folyón,
hogy felállítsák a leshelyüket.
Egyáltalán nem biztos, hogy az antilopcsapat errefelé vonul.
Ha a folyók sekélyek, már följebb megpróbálnak átkelni.
Most már nincs visszaút, az állatok kénytelenek átkelni.
Az érkező antilopok nap mint nap megpróbálják
átverekedni magukat a dárdák özönén.
A vándorló csordák átkelése néhány hétig tart.
Körülbelül egymillió antilop kel át a folyón,
és az emberek 5 ezret ölnek meg.
A merle törzs tagjai, nemcsak most laknak jól, hanem
a napon szárított hússal még sok hónapig látják el családjukat.
A veszteség ellenére az antilopok óriási többsége
eljut az északi legelőkre.
Ott elegendő táplálékot találnak ahhoz,
hogy átvészeljék a száraz évszak kritikus hónapjait.
ltt párzanak majd a következő évben, aztán újra felbukkannak
a folyónál, és újra ellátják a merle törzset hússal.
És a fű is újra kihajt. Ez a figyelemreméltó növény,
ami túléli az állandó legelést, a tüzet és az áradást,
egyetlen dolgot nem visel el, a szárazságot.
Hacsak egy kicsivel is kevesebb a csapadék, levelei elszáradnak,
gyökerei összezsugorodnak, és tovább nem kötik a talajt.
A szél tehát felkapja és szétfújhatja a talaj felső,
tápanyagban gazdagabb szemcséit.
Ekkor alig marad más vissza, mint homok,
és a föld elsivatagosodik.
Legközelebb éppen oda, a sivatagba látogatunk.