AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
A DZSUNGEL
Körülöttem a földkerekség legburjánzóbb élővilága.
A trópusi esőerdő lombkoronájába másztam fel.
Sehol a világon nem találunk nagyobb tömegű élőlényt,
több növényt és állatot.
De nemcsak több, hanem változatosabb is az élővilág.
A burjánzás két forrása: a meleg és a nedvesség.
A nedvességet a bőséges esőzés,
a meleget a trópusi napsütés biztosítja.
Ez a két tényező hozta létre a dzsungelt,
aminek földkörüli zöld gyűrűjét, csak az óceánok szakítják meg.
Ez a zöld folt, Dél-Amerikában az Egyenlítő mentén van.
Északra és délre egyaránt 1000 km szélességben
vastag, zöld takarót alkot,
amelynek folytonosságát csak a folyók szakítják meg.
Valószínű, hogy itt több az ismeretlen terület,
mint bárhol másutt a világon.
Kelet felé haladva az Atlanti-óceánhoz jutunk.
Az egyenlítő vonala Afrika nyugati partjához vezet,
ahol a Zaire folyó mentén újabb hatalmas dzsungel terül el.
Afrika keleti felén kevesebb a csapadék,
így a dzsungel szavannában folytatódik.
De lndia nyugati szélén és Sri Lankán,
újra megjelennek az esőerdők.
Dzsungel borítja egész Délkelet-Ázsiát,
Burma, Thaiföld és Malajzia területét,
valamint Borneót és Celebeszt, lndonézia szigetcsoportjait,
és még távolabb keletre: Új-Guineát.
Ezen túl az Egyenlítő néhány kicsi szigetet érintve
a Csendes-óceán végtelennek tűnő vizein át vezet,
amíg Földön körbeérve visszaér a legnagyobb trópusi erdőhöz:
az Amazonas-menti dzsungelhez.
Az óriás kapokfa nem csoportokban nő,
hanem különálló egyedei találhatók a dzsungelben.
Ebben az erdőben a kapok messze a legmagasabb fa.
60-70 méteresre is megnő.
Ha az erdő lombkoronáját levéltengerhez hasonlítjuk,
akkor a kapokfa koronája ebből a tengerből kiemelkedő sziget,
amelynek saját, eltérő éghajlata van.
ltt ugyanis több a napfény, mint lejjebb.
És fúj a szél is, ami az erdő sűrűjében ismeretlen.
A szél némi gondot okoz, mert a levélfelszín párologtatása miatt
elvonja a fától a nedvességet.
A kapokfa levelei tehát nagyon kicsinyek.
A szél azonban előnyökkel is jár.
Széthordja a kapok könnyű, pihés magvait.
A magvak mérföldeken keresztül szállnak a lombsátor fölött.
E hatalmas fák koronájában van a dzsungel leghatalmasabb,
és legfélelmetesebb madara.
Hasonló ragadozó madarak a legtöbb dzsungelben vannak.
Dél-Amerikában a hárpia, Afrikában a koronás sas,
és Malájföldön a vitézsas tart őrjáratot a lombkorona fölött.
Néha hirtelen lecsapnak az ágak közé, hogy elcsípjenek
egy-egy mókust, madarat, olykor majmot is.
Mindegyikük csupán egyetlen fiókát költ,
amit majd egy évig kell hússal etetniük,
amíg eléggé megnő ahhoz, hogy egyedül vadásszon.
Az erdei magaslesről szemmel tartható a lombsátor élete.
De a sasok láttán, más nemigen merészkedik a levéltenger fölé.
A kapokfa levegős, napfényes ágai közül aláereszkedve,
megszűnik a szellő, a szikrázó napsütés,
és egészen más világban találjuk magunkat:
A meleg, mozdulatlan levegő, rendkívül párás.
Légmozgás nincs, egy levél sem rezzen,
és a fönti lombok a napfény nagy részét is elveszik.
A lombsátor levelek millióinak végtelen mozaikja,
ahol minden egyes levél pontosan olyan szögben áll,
hogy maximális fényhez jusson.
Sok levél olyan speciális módon ízesül az ághoz,
hogy felületükkel mindig a Nap irányába fordulhatnak.
A lombsátor zárt, önálló világ, amelynek a lakói itt születnek,
és itt pusztul el, anélkül, hogy valaha is elhagyná ezt a helyet.
Amerre nézünk, mindenütt találunk rovarokat.
Alakjuk, színük, mintázatuk változatossága határtalan.
Vannak köztük ragadozók is, de többségük a fákból él,
amiknek a magvait gyűjtögetik, nektárját szopogatják,
nedveit szívogatják és leveleit rágják.
A szövőhangyák fészkük falát is levelekből építik.
Lábaikkal az egyik, rágóikkal a másik levélbe kapaszkodnak.
Ugyanekkor más dolgozók a bolyból lárvákat hoznak,
és testükből, mint egy tubusból, ragadós selymet nyomnak ki,
és speciális szövőmozdulatokkal összekapcsolják a leveleket.
Munkájuk eredménye a gömb alakú fészek,
amiben felnevelhetik az utódokat.
A lombkorona súlytalan, zöld teraszai a dzsungel rétjei,
amelyeken sokféle állat legelészik.
Ez itt Dél-Amerikában egy halálfejes majom.
De a dzsungelekben mindenütt vannak helyi majomhordák.
Mind tökéletes biztonsággal ugrálnak az ágak közt,
és kényes ízléssel kiválasztják az éppen megfelelő fát,
a legzamatosabb rügyeket, vagy friss hajtásokat.
ltt nem változnak évszakok, mint északabbra a nyár és a tél.
Nincs tehát speciális időpontja a lombhullásnak.
Nincs külön időszaka a virágzásnak sem.
Az örök nyárban, a fák életciklusa nagyon változó.
Van, amelyik tízhavonta virágzik,
mások csak minden tizennegyedik hónapban.
De olyat is találunk, amelyik évtizedenként egyszer virágzik.
A ritmus azonban egyáltalán nem véletlenszerű.
Az egy fajba tartozó egyedek ugyanakkor virágzanak,
hiszen csakis ez biztosítja a kölcsönös beporzást.
Minthogy a lombkoronában alig van szellő,
a fák beporzását nem végezheti a szél.
Elvégzik azonban ezt a munkát a rovarok és más állatok,
amik cserében lakmározhatnak a virágporból és nektárból.
A nehezebb magvak szállítását nagyobb madarak végzik.
Az ő jutalmuk a gyümölcs.
A madarak lenyelik a teljes gyümölcsöt,
a húsát megemésztik, és kiürítik a magot máshol.
Más állatok éjszaka végzik a beporzást.
Bár a denevérek többnyire rovarevők,
a trópusokon sok faj kizárólag gyümölcsöt fogyaszt.
A dzsungelben sokféle füge terem, mind más-más időpontban.
Mivel a denevérek kiváló repülők,
nagy távolságokat járnak be az erdőben,
és valahol mindig találnak némi fügét.
Némelyikük helyben nekifog a lakomázásnak,
de sokan magukkal viszik a megszokott pihenőhelyükre.
A fákat az állatok sokféleképpen hasznosítják.
A törpe selyemmajom előreálló fogával lehántja a kérget,
majd kinyalogatja az alóla kicsorgó nedvet.
A selyemmajmok családokban élnek,
és jól körülhatárolt birtokaik vannak az ágak közt.
Minden családnak legalább egy saját nedűforrása van.
A páfrányok és mohák spórái a levegőben szállnak,
és megtelepednek a fakéreg repedéseiben.
Onnan hajtanak ki, majd pusztulásuk után lebomlanak,
és termékeny komposzttá válnak.
A lecsüngő gyökerek a párás levegőből szívják a nedvességet,
így a faágak orchideákkal és broméliákkal ékes teraszok.
A broméliák az ananász rokonai. Mindegyiknek saját lakója van.
A levélrózsa kelyhe mindig tele van vízzel,
így megbízható itató a lombsátor lakóinak.
Egyes békák számára azonban ennél is többet jelentenek.
A bromélia kelyhek az új nemzedék bölcsői.
A kis fakúszó béka a petéit egy levélre rakta.
Amikor kikelnek, az ebihalakat nedves hátára veszi,
és egyenként keres nekik egy kis tavacskát.
Hátrálva ereszkedik a vízbe, és az ebihal, a kehelybe csusszan.
Több rokonfaj hasonlóan használja a broméliákat.
Ezzel vége is a szülői gondoskodásnak.
A moszkitók szintén a broméliakelyhekbe rakják petéiket.
Kis szerencsével az ebihal elkaphat néhány szúnyoglárvát.
Ez a béka azonban nem kockáztat. 3-4 naponta meglátogat
minden bromélia bölcsőt, és további petéket rak beléjük.
Ezek azonban nem termékenyek, hanem táplálják az ebihalakat,
amíg nem képesek egyedül is rovart fogni.
Ezeknek a békáknak, és más élőlényeknek
a lombsátor teljes világ, amit soha nem kell elhagyniuk.
A lombkoronából aláereszkedve magunk mögött hagyjuk
a legsűrűbben lakott részt, és belépünk a nyurga facsemeték,
csüngő faliánok, és a csupasz, ágatlan törzsek világába.
Körülbelül, mintegy félúton vagyok, 25 méterre a talajtól.
A lombsátor zöld baldachinja és a levélszőnyeg között.
ltt nagyon kevés a levél.
A hatalmas fatörzseknek nincsenek oldalágaik.
Az üres térbe, néhány madarat és repülő rovart kivéve,
táplálkozni sem járnak az állatok.
Nem is találkozom mással,
mint az alsó, és felső régiók közt közlekedő állatokkal, amik
a vastag törzseket és lecsüngő liánokat útvonalként használják.
A lábatlan, fogódzkodni képtelen kígyó nem tűnik jó famászónak,
mégis meglepő könnyedséggel kúszik felfelé.
A borneói ékes famászó sikló oldalra tekeredve kapaszkodik,
és befelé ívelő haspajzsain támaszkodva, löki magát előre.
De ennél meglepőbb mutatványra is képes.
Bordáit szétterpesztve, teste pálcikából szalaggá laposodik.
Testével gyűrűzve, valamelyest irányítja a röptét.
A borneói erdőben vannak még ennél is bravúrosabb tornászok.
A repülő mókus bőrköpenye a csukló és a boka között feszül.
Amikor a mókus mindennapjaival van elfoglalva,
öltözéke lomposnak tűnik. De, amikor leveti magát az ágról,
kecses siklása a legnagyszerűbb látványt nyújtja.
Némelyik emlős, liánról liánra ugorva jut, egyik fáról a másikra.
A selyemmajmok egy-egy métert könnyen ugranak.
Néha egy kicsit ők is elveszítik az önbizalmukat.
A vörös uakari közel sem ilyen jó tornász.
A nagyobb ugrásokat úgy kerüli el, hogy addig hintázik,
amíg az ág, át nem ér a következő fáig.
Nagyobb állatok nemigen látogatják a középső zónát,
mert levelek híján ennivalót nem találnak.
A fák törzsén viszont gyíkok járkálnak föl-le,
mert rovarok itt is vannak.
A pókok ugyancsak jó vadászterületet találnak.
A termeszek az aljnövényzetben gyűjtenek táplálékot.
Kemény munkával minden darabkát fölcipelnek,
mert itt, fönn a fatörzsben építették meg fészküket.
Más termeszek fészkei az ágakon függnek,
és ezt mások is igénybe veszik.
Ezt az odút, eredetileg egy madár vájta,
de később egy denevér foglalta el.
lnnen kényelmesen vadászhat a rovarokra.
A hatalmas fák oszlopos törzsei a madaraknak is otthont adnak.
A nagytestű arakangának, széles bejáratra van szüksége
Ebben az odúban viszonylag biztonságban van,
mert szárnyatlan ragadozó nem nagyon háborgathatja.
Az odút az arakanga egy letört ág helyén nagyobbította meg.
A szülők rendszerint csak két fiókát nevelnek,
amelyek megfelelő táplálása 3 hónapon át, kemény munka.
A többi papagájhoz hasonlóan,
az előreemésztett gyümölcsöt öklendezik fel.
A fiókák állandóan éhesek,
és a két szülő egész nap hordja a gyümölcs szállítmányt.
Az odvak nagy értéket képviselnek,
mert nagyon kevés állat képes ezeket kivájni.
Annál többen költöznek a kész szállásra.
Így a különböző fajú családok egymást követik
a megüresedett helyeken.
A szőke oroszlánmajom nagyon kíváncsi. Könnyen lehet,
hogy valahol már van odúja, de a lakáscserét meg kell fontolni.
Kíváncsisága kifizetődik, mert az odúban csótányt talál.
A talaj felé haladva a kapokfa törzse kiöblösödik,
és támpillérekkel biztosítja a fa stabilitását.
Ez annál is fontosabb, mert a gyökerek nem nyúlnak mélyre.
A dzsungel talaja ugyanis nem nagyon termékeny.
Ez részben a sötét miatt van,
hiszen a lombsátor alig enged át fényt.
Másrészt a trópusi eső elmossa a tápanyag nagy részét.
A kapokfa és az összes többi növény táplálékát tehát
nem a föld alatt, hanem a felszínen,
ezekből az állandóan hulló, holt levelekből nyeri.
A tápanyagokat felszabadító rothadási folyamat igen gyors.
Lent nem mozdul a levegő, és óriási a nedvesség és a meleg.
Ez pedig kedvez a bomlási folyamatoknak.
A baktériumok és a gombák szüntelen munkában vannak.
A gombafonalak keresztül-kasul szövik a levélhulladékot.
Néhány nappal a lehullás után,
teljesen elpusztítják a levél szöveteit.
A tápanyagok visszajutnak a talajba,
ahonnan a fák felszínhez közeli gyökerei, hamar felszívják azokat.
Maguk a gombák is szaporodnak. Nyelet, és kalapot növesztenek,
majd spóráikat elszórják az erdőben.
A dzsungel leglátványosabb élőlénye egy élősködő.
Ahhoz, hogy megleljük, előbb gazdáját,
egy szőlőfélét kell megtalálnunk, Szumátra szigetén.
Ha a növény fertőzött, akkor egy hatalmas bimbót hajt ki.
Amikor már akkora, mint egy káposzta, akkor lassan kinyílik.
Ez a raflézia.
Teste a szőlőgyökereit átjáró fonalakból áll,
ezekkel szívja el a fa nedvét. Nincs saját szára, nincs levele.
Csak akkor válik láthatóvá, ha kivirágzik.
A föld legnagyobb virágának bőrnemű szirmait
bibircsókos foltok borítják.
Rendkívül erős szagot áraszt, ami a mi orrunknak kellemetlen.
Ugyanis a rothadó hús szagára emlékeztet.
Helyi neve: bunkabankai, aminek jelentése: dögvirág.
Ez a szag ellenállhatatlanul vonzza a húslegyeket.
Szinte csapatosan szállnak a virágra, és így beporozzák.
A raflézia magvai aprók, valószínűleg a virágon átgázoló
vaddisznók és szarvasok patái hordják szét az erdőben.
A dzsungel talaja tele van hulladékkal, fatörmelékkel.
A hatalmas fák kidőlt törzsei, a letört ágak,
és a folyamatosan hulló levelek szanaszét hevernek.
ltt gyűjtik táplálékukat a termeszek,
amik apró darabkákat hordanak fészkükbe, további feldolgozásra.
Szüntelen munkájuk fontos az erdőben, mert a fa tápanyagait
ők kapcsolják be újra az erdő vérkeringésébe.
Nagyon kevés más állat van, ami képes holt fát és levelet enni.
A termeszek viszont, óriási mennyiséget fogyasztanak.
A dolgozókra katonák vigyáznak. Ennek egy tömlő van a fején,
amiből ragadó folyadékot tud fecskendezni.
A felülről jövő támadás ellen azonban nem sokat tehet.
Egy lasszós pók, a menetelők fölé helyezkedik,
és onnan, mint egy lasszóval húzza föl áldozatait.
Egy ostorlábú:
nincs tövise, mint a skorpiónak, de nincs is rá szüksége.
Hosszú csápjának vége elárulja, hogy merre van zsákmány.
A férgek is kitűnően érzik magukat a rothadó avarban.
ldelenn minden nedves, úgyhogy kedvező körülményeket találnak.
Az örvéníféreg, nyálkás váladékon csúszik.
A peripatusz, ami úgy néz ki, mint egy gyűrűsféreg,
és egy ezerlábú keveréke, pókokra vadászik.
Bogarak: azon kevesek közé tartoznak, amelyek fát esznek.
A hulladék lakói, viszont egyes földalatti vadászok zsákmányai.
Például, ezé a vak ásógyíké.
Az avar lakói azonban nem mind védtelenek.
Ez a botsáska például erősen rúg.
Figyelmezteti támadóját: hangosan ciripel fedőszárnyaival.
A kisebb emlősök előszeretettel gyűjtögetik
a kevésbé vad férgeket, rovarokat.
A madagaszkári esőerdőben tanrek kutat a talajon.
Megtévesztő, de az európai sünnek csak távoli rokona.
Az afrikai erdőkben a mindig feszült,
ijedős elefántorrú cickány hosszú, érzékeny ormányával
csendesen és óvatosan turkál az avar mélyén.
Ha megriad, irtózatos sebességgel menekül.
Van azonban az erdőnek egy lakója,
aki mindenki másnál sokoldalúbban használja a dzsungelt.
Több tízezer éve élnek emberek ebben az erdőben.
Tökéletesített módszereik és felhalmozott ismereteik révén,
minden szükségletüket képesek kielégíteni.
Az ecuadori vaoráni indiánok azon kevesek közé tartoznak,
akik még ma is használják ősi tudásukat.
Kedvenc eledelük a csontta, egy pálmaféle gyümölcse.
A törzset azonban hegyes tövisek védik,
és lehetetlen megmászni. A vaoráni tudja, mit kell tennie.
Egy hosszú rúdhoz kis pálcikát kötözve, csiptetőt készít,
bokája köré egy liánokból font gyűrűt húz, és megmássza
a tövises csontta mellett lévő, sima cekrópia fát.
A cekrópia viszont nem véletlenül nő a csontta mellett.
A vaoránik mindegyik mellé ültetnek egyet,
gondosan kiirtva a környező növényzetet,
hogy elég táplálék és napfény jusson a cekrópiának.
Nem telik bele pár év, és máris meg lehet mászni.
A vaoránik a környék összes csonttafáit ismerik.
Rendszeresen látogatják az erdőben növekvő pálmákat,
és gyakran jó messziről cipelik haza a nehéz fürtöket.
A csonttát sokféleképpen eszik. Kivéve nyersen,
mert úgy fogyaszthatatlan.
A vaorániknak van fémedényük,
de még mindig készítenek agyagedényeket,
amiket nyílt tűzön égetnek ki.
A függőágyakat pálmarostból szövik,
az ivóedényeket és tálakat lopótökből készítik.
Kunyhóikat levelekkel fedett ágakból építik.
A házipapagáj nyersen eszi a csonttát. A család viszont,
egy erjesztett kását készít belőle.
A szakács megrágja a félkész ételt, nyála elősegíti az erjedést.
A papagájfióka is előre megrágott ételt kap.
Az emberek teljesen mezítelenül járnak,
csak egy zsinórt viselnek derekuk körül.
Ezen a hőmérsékleten nincs szükségük ruhára,
de a vaoránik szeretnek büszkélkedni megjelenésükkel,
és minden adandó alkalommal kidíszítik magukat.
Az orleánfa magvaiból élénkvörös festéket nyernek.
Feketére a genipa növényből kevert faszénnel festik magukat.
Az arcra és testre kent festék tartós,
mert a vaoránik alig verejtékeznek.
A nedves levegőben a verejték nemigen párolog,
és nem hűti a testet, mint más éghajlaton.
Egy csavarodva kúszó fa kérgéből nyerik a kurárét.
Amiben előszeretettel mártják meg nyílvesszőiket.
A forgácsot levelekbe teszik és vízzel vonják ki a mérget.
A nyilak pálmafából készülnek.
A külvilágból cserével idekerült penge nagy kincs,
de az lndiánok kőpengével, vagy állati fogakkal is tudnak bánni.
A kurárét, ragadós pasztává párolják.
A nyilakat gondosan megmártják, és a tűz mellett megszárítják.
A nyíl végére, a kapok magvából nyert faselymet tekernek.
Ez jól tömít a fúvócsőbe való illesztéskor.
Ez az eszköz a vaoráni kezekben halálos fegyver.
A vadászok az erdőben a fák támpillérein dobolva
tartanak kapcsolatot.
Ez a döngetés sok kilométer távolságban is hallható.
A sűrű növényzet miatt csak néhány méterre lehet látni,
így ez a legjobb módja a hírközlésnek.
Tudják ezt a dzsungel állatai is. Ők is hangokat használnak
birtokjoguk kinyilvánítására és párkereséskor.
A föld minden dzsungelének megvan a maga énekmestere.
Madagaszkáron a félmajmok közé tartozó invri,
Dél-Amerikában a bőgőmajom, Délkelet-Ázsiában a gibbon.
A sziamang, aminek óriási torokzsákja felerősíti a hangot,
a leghangosabb gibbonfaj.
A családok a völgy két oldaláról felelgetnek egymásnak.
A hang persze nem hatásos a robajló víz mellett.
A borneói kaszkádbéka tehát jelbeszédet használ.
A repülő sárkánygyík jól átlátja kicsiny birtokát,
és zászlót lenget a torkán.
A madarak a hírközlés mindkét módját használják.
Ezek a hívóhangok a borneói erdő egyik leglátványosabb
jelenetének előkészületeiről tanúskodnak.
Az előadás megtisztított színpadon játszódik.
Színre lép a gyöngyöspáva.
A kakas, rikoltozva hívta párját. Most a bemutató helyére vezeti.
A pávaszemekkel teli óriási legyező,
a szárny meghosszabbodott fedőtollaiból áll.
Dél-Amerikában nincsenek fácánok.
Az erdők táncosai a kotingafélék családjából kerülnek ki.
A tarajos szirtimadár hímjei, csoportosan adják elő műsorukat.
Negyvennél is több kakas gyűlik össze az erdő egyik tisztásán.
De ezen belül mindegyikük saját, kisebb arénát tart fenn magának.
A nézőközönségre várakozva egymással civódnak.
Megérkezett az első néző, egy jelentéktelen külsejű tojó.
A táncosok egymás után elfoglalják helyüket.
Maga a tánc csak néhány bókolás és ugrás a napfényben.
Előfordul, hogy az előadók közben összeverekednek.
Nem tudni, hogy pontosan mi hat a tojóra.
A tánclépések, vagy a kakasok díszes öltözéke?
Mindenesetre valahogyan választ.
Csőrével koppint a győztes hátán,
aki ezután elnyeri jutalmát.
A dzsungel nagyon stabil, állandó környezet.
ldelenn nincs szél, a nedvesség és a hőmérséklet állandó,
és a nappalok és éjszakák hossza sem változik.
Mi több, a dzsungel nagyon ősi hely.
A hegyeket a gleccserek néhány ezer év alatt letarolják.
A síkságok néhány évszázad alatt elsivatagosodnak,
a tavak feltöltődnek iszappal, és elmocsarasodnak.
A dzsungel azonban több millió éves.
Ez lehet a magyarázata az egyik legkülönösebb jellegzetességének,
annak, hogy itt az állatok és növények
ilyen óriási változatosságban láthatók.
Mintha ez a hosszú idő lehetővé tette volna,
hogy az ősi és állandó környezetben a természet erői
minden egyes apró zugot betöltsenek élőlényekkel.
Gondoljuk csak meg, hogy milyen sok élőlényben fejlődött ki
az álcázásnak nem valamilyen általános,
hanem nagyon speciális és pontos válfaja.
A fiatal botsáska úgy néz ki, mint egy mérgező hangya.
És amikor felnő, olyanná válik, mint egy tövises ág.
Ez a kísértetbogár egy szárnyas magra hasonlít.
Egy poloska zuzmó ruhába bújt.
Ez az imádkozó sáska, egy száraz levélre hasonlít.
A gyík, egy foltos levélre hasonlít.
Levelek, ágak, indák és szárak, frissek, zöldek,
vagy éppen penészesek.
Egyik sem növény. Mind, mind állat.
Mi ez? Egy száraz csonk? Dehogy!
Egy óriás álmosmadár ül a fészkén.
A dzsungel termékenységéhez nemcsak napsütés,
de eső is szükséges. A csapadék sehol sem bőségesebb, mint itt.
A zivatart erős szélvihar előzi meg,
néhány percig csapkodja a magas fákat, rázza a lombsátort.
Azután nagy cseppekben esni kezd, előbb lassan,
majd mintha dézsából öntenék.
Az erdő talaja sok helyen víz alá kerül.
Az áradat végigsöpör a fák közt a folyók irányába.
A vihar elmúltával kezdik az állatok élvezni a víz áldásait.
A jaguár kitűnően úszik és nagyon élvezi a fürdőzést.
Nem is távolodik el soha messzire a víztől.
Vadászni is a vízben gázolva szeret.
Krokodilt, békát, sőt halat is fog.
Vannak állatok, amelyek nem szeretnek elázni.
Megtalálják a módját, hogy szárazon megússzák a vihart.
A helikónia természetellenesen csüngő levele védte meg őket.
Az alatta rejtőző jószágok a főér mentén átrágták a levelet,
így az sátorlapként függ fölöttük, és lefolyik rajta az esővíz.
Találó a nevük: Fehér sátorverő denevérek.
A zivatar, friss ivóvizet hozott a szomjazóknak.
Érett gyümölcsöt vert le a fákról az éhezőknek.
Annyit, hogy még raktárba is jut belőle.
De halált is hozhat az időseknek.
Ez az óriás kapokfa kidőlt.
Lehet, hogy egyik nagy ága elhalt,
és már a vihar előtt megbillent.
A lombon összegyűlt víz súlyát, már nem volt képes megtartani.
Az idős fa pusztulása, lázas versenyt indított el.
A versenyzők a letört ágak alatt lapuló magoncok.
Ha ez a fa nem dőlt volna ki, hamarosan elpusztultak volna.
Mert a mag szikanyagát felélve, nem jutottak volna idelenn
a további növekedéshez szükséges fényhez.
Most azonban minden megváltozott.
A lombsátorban keletkezett óriási hézag, a verseny díja,
és egyben kitűzött végcélja.
A leggyorsabban növekedő facsemeték elfoglalják helyüket,
kiterjesztik ágaikat, később virágzanak, és termést hoznak.
A többieknek azonban nem marad esélyük a szaporodásra.
A folyamat rendkívül gyors.
Először megjelennek a tisztást kedvelő cserjék.
Gyorsan virágzanak és elszórják magvaikat más,
ideiglenes tisztásokra, de egy-két éven belül
a facsemeték túlnövik őket.
Ahogy egyre magasabbra nőnek, némelyik kezd ellankadni.
Végül csak egy-kettőnek sikerül egészen feljutni
a szikrázó napsütésig, ahol aztán kiterjesztheti ágait.
A zöld lombsátor újra bezárul, és az alja újra árnyékba borul.