AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
Az Északi-sarkvidék és a trópusok közötti területeken
tél és nyár között minden évben nagy átalakulás megy végbe.
Ez viszont az állatok és a növények életének is
éves ritmust szab.
Fönn északon a hatalmas, örökzöld erdőkben
a tél közepe kegyetlenül zord.
AZ ÉSZAKl ERDŐK
Az élethez, a növekedéshez három dolog szükséges:
fény, meleg és nedvesség.
Efféle fák innen északabbra nemcsak azért nem nőnek,
mert ott rettentően hideg van, hanem azért sem,
mert a téli sötétség hosszú hónapjai miatt
nincs meg évente a növekedéshez elegendő fény.
ltt, Norvégia északi részén, a sarkkörtől még mindig jócskán
északra, épphogy elég a fény, de nagyon nagy a hideg.
A mínusz 20 fokos fagy errefelé igen gyakori,
és télen rengeteg hó esik.
A hideg nemcsak azzal fenyeget, hogy a fák
nedvességtartalma megfagy, hanem elzárhatja a növényeket
egyik legfontosabb éltetőelemüktől, a víztől.
Noha körös-körül mindent hó és jég borít,
a fák a megfagyott vizet nem képesek hasznosítani.
Ez a vidék tehát télen éppoly aszályos, mint egy sivatag,
és a fenyőknek ugyanúgy kell tartalékolniuk víztartalmukat,
mint a kaktuszoknak.
Minden növény veszít vizet a levelek felületén,
de a fenyőtűket vastag kéreg védi.
A légzőnyílások, amiken át a víz elpárologhatna,
széltől védetten, a levél hosszában futó barázda mentén
helyezkednek el apró gödröcskékben,
amelyek körül még védőperem is van.
A száraz, viaszos levelek szinte ehetetlenek.
Nem úgy a tobozokban rejlő magok.
A fenyőmagvakon kívül azonban alig van más táplálék
a téli erdőben.
A keresztcsőrű, különleges alakú csőrével kifeszíti a zárt
toboz pikkelyleveleit, és kiszedegeti a tápláló magvakat.
Ez a téli táplálék sohasem teljesen biztos.
Egyes években az ágak roskadoznak a tobozoktól,
máskor alig van rajtuk valami. llyenkor a magvakkal táplálkozó
állatoknak odébb kell állniuk, vagy éhen pusztulnak.
A kevés megmaradó toboz szétszórja magvait a hóban,
a fenyőszaporulat tehát biztosított.
Amikor látszólag minden kihalt, akkor is van itt még valaki...
A pockok alagutakat ásnak a hóban, és szorgosan
összegyűjtik, amit csak lehet.
A jávorszarvasok nem sok hasznát látják a fenyőknek,
legfeljebb a lecsüngő mohát eszegetik az ágakról.
A nyírfák nedvdús ágait és kérgét rágcsálják,
de abból sem sokat találnak, legalábbis ahhoz nem eleget,
hogy megéljenek belőle.
Ha szervezetük nyáron nem halmozna fel zsiradékot,
nagyon kevesen élnék túl a telet.
A téli erdő nem sok növényevő állatot képes eltartani,
éppen csak néhány szívós ragadozónak jut zsákmány.
A szakállasbagoly ügyesen ragadja meg
a hóban rejtőző zsákmányt, és igencsak jó hasznát veszi
a hosszú lábait fedő, meleg tollaknak.
Rendszeres őrjáratot tart a hótakaró felett,
nem szalaszthat el egyetlen kínálkozó alkalmat sem.
Ez bizony óvatlan mozdulat.
A hiúz nagyobb zsákmányra vadászik.
A nősténynek kölykei vannak.
Ugyan már nagyobbacskák, de még nem elég ügyesek
az önálló vadászathoz, így anyjuk látja el őket.
A vadászat hatékonysága pontosan kiszámítható.
Ha a hiúz 200 méteren belül nem ejti el a nyulat,
akkor futni hagyja, mert különben meghaladná
az energia-befektetés a zsákmányból nyerhető energiát.
Nagyobb zsákmány persze hosszabb üldözést is megér.
A hiúz kitartóan hajszolja az őzet.
Egyetlen elejtett őz elegendő táplálék az egész családnak.
A zord vidéken még a legvérengzőbb és legügyesebb
ragadozó is ráfanyalodik a dögre.
Az uhu éppoly szívesen eszik a kihűlt őztetemből,
mint a pocok meleg húsából.
A legnagyobb termetű menyétféle, a rozsomák,
és az uhu nem tartozik azonos súlycsoportba.
A tűlevelű erdők széles, helyenként 2000 km-es sávban
ölelik körül a földgömböt.
Skandináviától Európa északi részén és Szibérián át egészen
a Csendes-óceán partjáig nyúlnak.
A legutolsó jégkorszakban, amikor a tengerek szintje
alacsonyabb volt, és a Bernig-szoros még nem létezett,
az erdő megszakítás nélkül folytatódott Észak-Amerikában.
Kanada északi részén keresztül egészen
az Atlanti-partokig húzódott. Ez a folytonosság az oka, hogy
Amerika, Ázsia és Európa hatalmas északi erdeiben
az erdők és állandó lakosaik nagyjából ugyanazok.
Amikor azonban eljön a tavasz, látogatók érkeznek
a melegebb vidékekről, és így az egyes földrészek erdői
sajátos arculatot öltenek.
Skandináviában a karvalybagoly a telet az enyhébb,
déli területeken tölti, nyáron viszont
újra megjelenik északon, és itt költ.
Más baglyoktól eltérően főleg nappal vadászik,
és nem annyira a hallására, mint inkább éles látására
hagyatkozva várja az olvadó hóban feltűnő rágcsálókat.
Norvégiától Szibériáig siketfajd kattogásától
visszhangzanak a fenyvesek. Ez a megtermett fajdkakas
azon kevés állatok egyike, amelyek megeszik a fenyőtűket.
A tojó szintén ráfanyalodik a tűlevélre.
ltt a fészekrakás ideje.
A karvalybagoly már meglelte párját.
Most alkalmas odút keres.
A faodvak többsége azonban már foglalt, mert sok különféle
bagoly vándorolt ide a nyári időszakra.
Egyetlen bagoly sem tud odút készíteni.
Többnyire harkályok vájta odvakba költöznek,
ezek a madarak ugyanis Észak-Európa legkiválóbb ácsai.
Éles csőrük nem csak a rovarok kiszedésére alkalmas,
hanem kitűnő véső is. Mégis a legtöbb harkály
szívesebben munkálkodik elhalt fákon, amik kissé puhábbak.
A fa szomszédságában ráadásként hangyák is vannak.
A harkályok télen ezekkel táplálkoznak, jobb híján.
Nem minden bagoly költ odúban.
Az uhu a talajon, sokszor kövek közt fészkel.
Máris három tojást rakott, mert az erdő állandó lakosa lévén
korán párosodott.
A növények is most szaporodhatnak.
A berki szellőrózsa és a fenyők már virágzanak.
A fenyőfák hím és női virágzata eltérő ütemben érik,
így valószínű, hogy a női virágokat
más fákról származó virágpor termékenyíti meg.
Ezekben az északi erdőkben sosincs a mostaninál melegebb.
A nyári vendégek sorban érkeznek,
és daluktól visszhangzik az erdő.
Ez a Skandináviában éneklő fityiszfüzike
egyenesen a Szaharától délre fekvő szavannáktól röpült ide.
Ugyanekkora utat tett meg a rozsdás csaláncsúcs is.
A madarakat erre a hosszú útra a hirtelen megjelenő
rovarok tömege csábítja.
Ez a loncsos jószág alig ismerhető fel, hiszen szárnyait
még nem feszítette ki. A fenyőbagolylepke első dolga,
hogy elhagyja a talajt, ahol ezernyi veszedelem fenyegeti.
Persze nem sikerül mindannyiuknak így elszelelni.
A cickányok lesben állnak és bőven lakmároznak belőlük.
Odafönn a tűlevelek közt a fenyőbagolylepke
a testnedveit a szárnyvénákba pumpálja.
Ugyanide rakja majd le petéit is, hogy a kikelő hernyók
a friss hajtásokból táplálkozhassanak.
A havasi hangyák elszalasztották a felnőtt lepkét,
most viszont a hernyók után kutatnak az ágak közt.
A hernyót, színe és mintázata jól álcázza a madarak elől,
de nem téveszti meg a hangyák szaglását és tapintását.
Végül a hernyótetemet bevonszolják a bolyba,
hogy mindannyian lakmározhassanak belőle.
A fésűs fenyődarázs lárvái is a friss tűleveleken nyüzsögnek,
ám nekik vegyi védőfegyverük van a hangyák ellen.
A megrágott fenyőtűben lévő gyanta egy részét elraktározzák
a szájukban lévő kis tasakban.
A tolakodó hangya kap a fejére egy adagot.
A gyanta kárt tesz a hangya szemében és csápjában.
Annyira elveszíti tájékozódóképességét,
hogy szinte egyenesen sem tud haladni.
Még ha visszatalál is a bolyba, olyan erős és idegen a szaga,
hogy a többiek betolakodónak vélik, és elpusztítják.
A hangyák más állatoknak szolgálnak táplálékul.
A nyaktekercs a harkályok családjába tartozik,
és hangyászásra specializálódott.
Különösen a petetartó kokont kedveli.
Akárcsak rokonai, a nyaktekercs is faodvakban költ,
méghozzá ő is megüresedett harkályodúkba költözik be.
Hosszú nyelvével anélkül is eléri a kérgen tanyázó rovarokat,
hogy elhagyná a fészkét.
ltt, a messzi északon, közel a sarkkörhöz,
a nyári nap alig süllyed a látóhatár alá,
és az éjszakák rövidek.
Az uhu alkonyatkor is ugyanolyan sikerrel vadászik,
mint sötétben. Nyulat fogott.
Az idei év szerencsés, bőségesen akad zsákmány.
Odalenn, a talajon rejtőző fészekben csak
egyetlen fióka maradt. A másik kettőt talán róka vitte el.
Az uhuk gyakran zsákmányolnak másfajta baglyokat.
Legutoljára ez a fióka is egy réti fülesbaglyot kapott enni.
Az egyetlen túlélő bőségesen el van látva ennivalóval.
Gyorsan növekszik, pihéi közül már kiütközik a felnőtt tollazat.
A mókusfarok egy korábbi étkezés maradéka,
de még ezt is magába tömi.
Pockok nyüzsögnek az erdei talajon.
Múlt télen a fenyők bőven teremtek, így sok pocok
érte meg a tavaszt. Most óriási ütemben szaporodnak.
Ez a nőstény három héttel ezelőtt hozta világra
négy kicsinyét, de már újra vemhes. Ezt az almot
hamarosan elválasztja, és új családot nevel.
A baglyok, látogatók és állandó lakók egyaránt
pocokra éhesen fürkészik az erdőt.
A gatyáskuvik fönn az odúban három telhetetlen fiókát nevel.
A pockok száma rendkívül változó. A népesség öt-hat évig
folyamatosan nő, amíg végül olyan sokan lesznek,
hogy felemésztik az összes táplálékot,
és a populáció összeomlik. Minél több a pocok,
annál jobban táplálkoznak a baglyok, annál több
tojást raknak, és több fiókát nevelnek.
Ahogy a baglyok száma növekszik,
új területeket vesznek birtokba.
Finnországban vagyok, közel az orosz határhoz.
Azok a fenyvesek mögöttem már Oroszország területén vannak.
Az észak fantomjának nevezett szakállasbagoly azonban
nem tiszteli a határokat, és amikor bőven van pocok,
a baglyok a finn fenyvesekben vadásznak.
Most biztosan itt vannak, mert az imént találtam egy köpetet.
A baglyok emésztéséhez hozzátartozik, hogy az áldozat
szőrét és csontjait egy csomagocskában kiköpik.
Ebben például egy pocok koponyáját találtam.
Ahhoz azonban, hogy pontosan felmérjem, mekkora jelenleg
a pocokállomány, bele kell néznem
egy szakállasbagoly fészkébe.
Nos, a baglyok mind meglehetősen vadak,
a szakállasbagoly pedig különösen az, úgyhogy
a leselkedéshez nem mindennapi felszerelés szükséges.
Odafönn van egy fészek, és a tojó épp az imént szállt el.
Letelepedett egy közeli fán, és szemmel tartja a mozdulataimat.
Ha fölmászom és belenézek abba a fészekbe, képet kapok arról,
hogy hol tart a pockok szaporodási ciklusa.
Csak egyetlenegy fióka van benne.
Ha a pockok a népességciklus csúcsán lennének, körülbelül
4 fiókát találtam volna egy ilyen fészekben.
Az a tény, hogy csak egy van, világosan mutatja,
hogy megkezdődött a pocokpopuláció összeomlása.
Valószínű tehát, hogy a tojó és párja hamarosan újra útra kel,
vissza, Oroszország felé.
Már csak egy hónap maradt hátra a rövid északi nyárból.
A táplálékbőség miatt itt költő vándormadarak hamarosan
elindulnak vissza délre, hogy elkerüljék a kemény telet.
A szőlőrigó például a délvidéki nyílt mezőségek felé tart.
A fenyőpinty télen a bükkösöket kedveli,
és elindul, amint befejezte a vedlést.
A karvalybaglyot az éhség hajtja délre,
mert az egyre hidegebb időben egyre kevesebb
táplálékot talál. Dél felé haladva a fák megváltoznak.
A sötét fenyveseket élénkzöld, lombos fák, tölgyek, kőrisfák,
nyírek és bükkök váltják fel.
ldelenn az időjárás melegebb. A nyarak hosszabbak.
Az erdő nem csak 2-3 hónapra szabadulna ki
a fagy szorításából, az enyhébb idő 7-8 hónapig tart.
A fák alakja is egészen más. Az ágak nem csüngenek lefelé,
hogy lecsússzon róluk a hó. Széles koronát alkotva nyújtóznak,
és egymás után sorakoznak rajtuk a levelek,
hogy elnyerjék a bőséges napenergiát.
A levelek is mások. Nem borítja őket vastag védőréteg,
hanem vékonyak, törékenyek.
Nyáron bőven van víz, és nincs olyan nagy szükség
a nedvesség visszatartására. Sőt, a nagy hőség ellen
a fák jelentős mennyiséget elpárologtatnak.
A leveleken számos nyílás van, és ezek
nem ülnek kis gödröcskékben, mint a fenyőtű pórusai.
A fenyőtűtől eltérően a nedvdús, puha levelekkel
sokféle állat képes táplálkozni.
A nagytestű emlősök sokat esznek,
de a legnagyobb mennyiséget, mégis a rovarok fogyasztják.
A lombkoronában késő nyáron sokkal több madár lakik,
mint az év más szakában.
Északról visszatértek a vándormadarak, az állandó lakók pedig
ebben a szezonban már a második családot nevelik fel.
A kirepülő fiókák is elkezdik az önálló táplálkozást.
Sok esetben nem is biztosak, hogy mi ehető és mi nem.
Szinte mind rovarokra vadászik, és óriási mennyiséget fogyaszt.
Nem meglepő, hogy a rovarok sokféleképpen védekeznek.
Lenyisszantják a félig megevett leveleket, hogy minél kevesebb
nyomot hagyjanak maguk után.
Habos köpetnek vagy madárürüléknek álcázzák magukat,
de amikor megmozdulnak, vége a rejtőzködésnek.
Némelyikük olyan helyet keres, amit nehéz elérni.
Ezzel kifoghat egy nemrég szárnyra kelt fiókán,
de a felnőtt széncinege tapasztalt, és nem tágít.
Az erdei fakúsz, a kérgen élő rovarokra specializálódott.
A nyárfaszender úgy védekezik, hogy fenyegetően csapkod
szárnyaival, és igyekszik félelmetesnek látszani.
A csuszka rendszerint a fatörzsön lefelé halad,
és így megláthatja azokat a rovarokat, amiket a
fölfelé haladó erdei fakúsz nem vesz észre.
A fakérgen keresgélő madarak közül talán egy sem
specializálódott annyira, mint a harkály,
A balkáni fakopáncs a harkálífélék tipikus képviselője.
Hallása kiváló, a hernyókat kéreg alatti mozgásuk
halk zaja alapján találja meg.
A farktollak erős orsói, a test megtámasztását szolgálják.
A csőr tövében lévő rugalmas párna
az agy rázkódását csillapítja kopácsolás közben.
Minthogy a harkály lábának két ujja előre, kettő pedig
hátrafelé áll, minden irányban képes kapaszkodni.
Minden földrészen találunk sajátos harkálífajokat.
Európában 10 faj, itt, Észak-Amerikában pedig
legalább kétszer ennyi él. Ez a nedvszívó harkály
lyukakat fúr a fába, de nem rovarokat keres,
hanem megcsapolja a fa nedveit.
Apró kútjait hosszú sorban készíti a legkülönbözőbb fákon.
Minden lyuk enyhén lefelé lejt, így a nedvesség nem csorog le,
hanem összegyűlik, és a harkály a nyelvével szedi föl.
A forrást más madarak is megdézsmálják.
Egy kolibri. Rokonai főként a trópusokon élnek, ahol
nektárral táplálkoznak, de ez a faj nyáron északra vándorol,
és beéri a fanedvekkel is.
A legyek is rászállnak az édes lére.
Nyár végén a harkályszülők a kirepülő fiókákat
a nedűforrásokhoz vezetik, ahol azok nem csak a fanedvekből,
hanem az odacsődült rovarokból is lakmároznak.
A gyűjtőküllő nem élő fán kopácsol, hanem elhalt
fatörzsekbe készít takaros lyukakat.
Fő tápláléka a makk, amiből éréskor sokkal több van,
mint amennyit a küllők képesek azonnal elfogyasztani.
A többletet azonban nem hagyják meg másoknak.
Közös raktárt létesítenek.
A makkot bedugják a lyukakba, mégpedig olyan szorosan,
hogy más állat nemigen képes kiszedni.
Így aztán a tartalékból egész éven át táplálkozhatnak.
A makk érése a nyár végének és az ősz kezdetének a hírnöke.
A fák és bokrok most magvaikkal táplálják az erdő állatait.
A magvak egy része puha, ízes formában csábítja az állatokat.
Más része nem az állatok számára, hanem
a csírázó növények ellátására tartalmaz gazdag tápanyagot,
de az állatok szintén fogyasztják őket.
Még az amerikai mocsári tölgy kemény és kevésbé csábító
makktermését is kedveli valami: a mosómedve.
A mókusok rendszeresen elássák télire a makkot,
és ennek már sok tölgífa köszönhette életét.
A feketemedve esetenként ugyan halat, pockot,
sőt egy-egy varjat is elfogyaszt, de tápláléka zömmel növényi.
Kiássa a gyökereket, és még a fenyőtobozt is megeszi.
Nagyon édesszájú, úgyhogy főleg gyümölcs után kutat.
Sokféle emlős felmászik az ágak közé, hogy gyümölcshöz jusson.
Az amerikai oposszum, e furcsa, primitív emlős közelebbi
rokonságban van a kenguruval, mint a patkánnyal.
Nem válogatós, szinte mindent megeszik.
Kevés állat képes a fák tetejére, vagy a vékony ágakra mászni,
de az amerikai csíkos mókust ott találjuk.
A hűvös őszi hajnal a tél közeledtét jelzi.
A törékeny levelek a meleg, párás nyárban nagy hatásfokkal
működtek, de a hideget nem viselik el.
A fagy tönkreteszi őket. Rengeteg légzőnyílásukon
túl sok vizet veszítenek, így a zöld klorofill lebomlik,
vörös és barna bomlástermékek színezik el a leveleket,
amelyek végül lassanként lehullnak.
A hullott levél pedig egy másik erdei közösséget,
az avar lakóit táplálja.
egy köbméterben legalább 100 ezer páncélos atkát találunk,
de van sok más élőlény, ami a korhadó leveleken él.
Kivonják a használható tápanyagot, és a maradék
már a gombákra, baktériumokra marad.
Az avar hasznosítóit parányi szörnyetegek,
álskorpiók vadásszák. A közelkép ijesztő lehet,
de szerencsére nem nagyobbak egy gombostű fejénél.
Hozzájuk képest a csigák valóságos óriások.
Mivel házukat magukon hordják, látszólag védettek minden,
madárnál kisebb élőlénytől. Van azonban egy bogár,
amelyik éppen ellenük használja különleges fegyverét.
Feje és rágói hosszúak, keskenyek.
A lehullott levelek közt látványos színezetű,
de a férgeknél alig nagyobb élőlények rejtőzködnek.
Ezek kétéltűek. Szalamandrák. Az USA hegyvidékein csaknem
valamennyi hegységnek megvan a saját jellegzetes faja.
De mivel éjszakai állatok, ritkán látjuk őket.
A cickányok szinte minden apró élőlényt megesznek,
ami az útjukba kerül. A cickány félelmetes vadász,
mert ama kevés emlős egyike, amelynek mérgező a harapása.
A szalamandra egyetlen védőfegyvere
farokmirigyeinek maró váladéka.
A cickány első találkozáskor nem figyel fel rá,
és gyanútlanul elfogyasztja a könnyű zsákmányt.
Az íze azonban nem valami kellemes, így aztán később
egy kis szimatolás is emlékezteti a cickányt arra,
hogy jobb a szalamandrát békén hagyni.
A nyári vendégek eltávoztak, az erdő elcsendesedett.
A nappalok rövidülnek, és a hőmérséklet süllyed.
Végül ezt a vidéket is hatalmába keríti a fagy.
Késő tél van.
A nemrég viruló fák ágai csupaszon merednek az ég felé.
Az erdőben az élet szinte teljesen megállt.
A fák növekedése abbamaradt, a költözőmadarak elvándoroltak,
a kisemlősök egy része beásta magát a földbe,
és téli álomba merült.
llyenkor szívverésük szinte megáll, testük teljesen lehűl.
Álmuk azonban nem tart egész télen át.
4-5 naponként fölébrednek, és ennivaló után néznek,
mint ez a kis csíkos mókus.
Az apró állatokat a meleg, és a nagy hideg is fölébreszti.
Testük lehűl a téli álomban, de ha a fagypont alá süllyedne,
akkor elpusztulnának, így aztán a fagyban kénytelenek előbújni
és némi mozgással bemelegíteni még akkor is,
ha ez veszedelmesen csökkenti zsírtartalékaikat.
De van az amerikai erdőben hétalvó is, aki egyvégtében,
hónapokig szunyókál.
Nézzük csak.
Feketemedve.
Kora ősszel húzódott vissza vackára és egyhónapnyi
szunyókálás után, világra hozta kölykeit.
A hidegebb északi erdővidéken 6-7 hónapot is odabent tölt.
Ezalatt szoptatja a bocsokat, de maga nem táplálkozik,
és nem is ürít salakanyagokat.
Életének túlnyomó részét, tehát félálomban tölti.
Amikor végre eljön a tavasz,
a rothadó avar hirtelen kiszínesedik.
A talajközelben élő növények sietve kirügyeznek, virágzanak,
magukba szívják a tavaszi napsütést, mielőtt még a
fák levelei kihajtanának, és elvennék előlük a fényt.
A medvebarlang üres, de lakói nincsenek messze.
Még mindig alig van ennivaló, mindössze pár levél,
és még sokat kell várni, hogy az első bogyók beérjenek.
Egy másik mama, egy karolinai réce a fán tölti a tavaszt,
de már éppen készül a leköltözésre.
A faodú biztonságos fészek, de a kiskacsák kikelés után
azonnal követik anyjukat.
Új formák bukkannak fel az elhalt levelek közül.
Tavaszi záporok áztatják az erdőt és ezzel éppen
a gombáknak kedvező meleget és nedvességet teremtenek.
A termőtesteknek be kell érniük, mire megjönnek
a száraz nyári szelek, amíg a mikroszkopikus méretű
spórákat szertefújják az erdőben.
Valaha az észak-amerikai erdők több ezer km-es sávban
borították a kontinens keleti felét.
Mára az erdők nagy részét kiirtották,
hogy helyet teremtsenek a termőföldnek és a városoknak,
de szerencsére maradt elég ahhoz, hogy lássuk pompájukat.
Most már sokkal délebbre járunk.
Florida és Georgia határán, az USA déli részében vagyunk.
Errefelé nyáron nagy a hőség, a telek viszont enyhék,
nagyon ritkán fagy, és akkor is csak rövid ideig.
A lombos fák egy része, például ezek a tölgyek
nem is hullatják le a levelüket ősszel,
és egész évben növekednek. De vannak itt más örökzöldek is.
Például fenyők.
Ahol a talaj nagyon köves, vagy homokos és tápanyagban szegény,
csak a fenyők képesek nőni, a többi fa nem él meg.
Ezek a fenyőerdők azonban egészen más tényezőknek
köszönhetik létüket.
A tölgycsemetéket percek alatt elpusztítja a tűz.
A fiatal fenyők friss hajtásait azonban
fenyőtűk veszik körül, amik viszonylag alacsony
hőmérsékleten égnek. Mire elhamvadnak,
a tűz már tovahaladt, és az ágvégi rügy sértetlen marad.
Újraindulhat a növekedés.
Erdőtüzet nem csak gondatlan emberek okoznak.
Felgyújtják az erdőt több-kevesebb rendszerességgel
a villámlások is. A déli államokban gyakoriak a viharok.
A villám gyakran belecsap a magas fákba, és mély barázdát
vés a törzsbe, amint a föld felé halad.
Alattam pedig itt a gyújtós, ami lángra lobbantja az erdőt.
A gyantával teli fenyőtűk olyan szárazak, hogy szinte
azonnal lángra kapnak. Ez a futótűz azonban
nem túlságosan magas hőmérsékletű, és mivel
a száraz tűlevelek hamar elégnek, nem is tart sokáig.
Így az erdőtüzet túlélhetik azok az élőlények, amelyek
legalább 1-2 percig kibírják, ha környezetük lángba borul.
A csörgőkígyó, akárcsak más, talajlakó állat,
a déli hőség elől, üregekben keres menedéket, így aztán
most is pontosan tudja, hová rejtőzzön a tűz elől.
Ám ez az üreg már foglalt.
Jogos tulajdonosa, a goferteknős odabent tartózkodik.
A kígyónak és teknősnek rendesen semmi dolga egymással.
És úgy látszik, hogy ez már így is marad.
A járat végében azonban még egy menekült húzódik,
egy indigókígyó, ami bizony néha csörgőkígyót is eszik.
A csörgőkígyó ezúttal megúszta a találkozást,
és visszatérhet az erdőbe.
Egyes rovarok egyenesen keresik a tüzet.
Ezek azért nem rakhatják petéiket az élő fenyő kérge alá,
mert a gyanta megfullasztja a petéket.
A megperzselt, elpusztult fa viszont már nem tud védekezni,
és a bogarak éppen ezt használják ki.
Lábuk mögött hőérzékelő gödröcskék vannak,
észreveszik a legapróbb hőmérsékletemelkedést is,
ami százával vezeti őket az erdőtűz színhelyére.
Gyorsan párosodnak.
A nőstények végigmásszák a megégett törzseket, megkeresik
a kéreg repedéseit, amíg belerakhatják a petéket.
A kikelő hernyók bőven rágcsálhatják a tápláló kérget.
Az összegyűlt rovarok után persze megjönnek
a rovarevő állatok is. A tölgyvarangy színe majdnem
megegyezik az elszenesedett erdei aljnövényzetével.
Más, feltűnőbb küllemű vadászok megvárják az új hajtásokat.
Néhány hónappal a nyári tűz után az erdő
nemcsak magához tér, de meg is fiatalodik.
A tűz eltakarította az elöregedett növényzetet,
a száraz tűleveleket elhamvasztotta,
a tápanyagok újra bekerültek a talajba, és az erdei talajon
több a virág, mint máskor.
A rendszeres erdőtűz miatt nagyobb bozót nem marad meg,
így a mocsaras területeket nem hódítja meg,
nem szárítja ki a növényzet, mint másutt. A nyílt mocsarak,
jellegzetes, rovarfogó növényeikkel és békáikkal
fennmaradnak. Van egífajta levelibéka,
ami kizárólag ezekben az amerikai fenyvesekben él.
Az itteni harkályok nem az elpusztult fákba vésik odúikat,
mert a gyakori tüzek felégetnék a fészkeket.
A kámzsás harkály tehát élő fenyőn munkálkodik.
Az élő fa viszont olyan kemény, hogy több harkály kétévi
munkája kell, egy tisztességes odú kivéséséhez.
A fa gyantás nedve a fa külső, megsérült részére,
az odú köré szivárog.
A madarak tehát, a törzs alsó részén vájják ki az odút,
ahol a fa belső, gyantától mentes része elég vastag ahhoz,
hogy az egész fészek elférjen benne.
A harkály a gyantafolyást úgy tereli kifelé,
hogy kis gödröket váj az odú fölött és alatt.
A kámzsás harkály ezekben a fáradságosan elkészített
odúkban neveli fel fiókáit.
Az odúk feltűnőek, mert sárga, megszilárdult gyanta veszi körül.
A földi sikló gyakorlott fészekrabló.
Rendkívül ügyesen kúszik a fán.
Mivel a harkálífészek az élőfában meglehetősen
alacsonyan van, azt hinnénk, hogy a kígyó könnyen hozzáfér,
és a madarak nagy veszélyben vannak.
ltt azonban a gyanta hasznos oldala is megmutatkozik.
A gyanta vegyi anyagai rettenetesen zavarják a kígyót,
tehát igyekszik magát minél távolabb tartani a törzstől.
Végül megsokallja.
Az erdőtűz tehát valamilyen módon a déli fenyves egész
növény és állati közösségére hatással van.
Ezt a sérülést szintén a tűz okozta, és ez a fa is fenyő,
de egészen másfajta. Átmérője a gyökérfőnél
majdnem 12 méter. Magassága pedig 83 méter.
Ez a fa egy óriás mamutfenyő.
Életkora körülbelül 2500 év.
Az erdő legnagyobb fái külön nevet kaptak.
Ez itt Sherman tábornok, mind közül a legnagyobb.
Súlya 1385 tonna lehet, és ezzel a Föld
legnagyobb tömegű élőlénye.
Ezek a fák éppúgy délen nőnek, mint a floridai déli fenyők,
De fenn, a Sierra Nevada 2000 méter magas hegyeiben
sokkal hidegebb van, és fél évig hó borítja a talajt.
Mintha azzal, hogy felmásztunk a magasba, visszatértünk volna
az északi erdők éghajlati viszonyai közé.
A jégkorszakban ezek a mamutfenyők
Észak-Amerika-szerte mindenütt nőttek.
Amikor azonban 8000 éve megindult a felmelegedés,
néhány hegyvidéki csoportosulást kivéve kipusztultak.
3,5 ezer km-t utaztunk délre azóta, hogy az északi sarkkör
erdőhatáráról elindultunk, és ezen az óriási területen
zömmel fenyveseket találtunk.
így hát rendjénvaló, hogy sorozatunknak ezt az adását
éppen itt, a fenyők legnemesebbikével fejezzük be.
A fenyők éppen annak köszönhetik sikerüket,
hogy jól alkalmazkodnak a változatos éghajlathoz.
Túlélik a rövid, sötét, téli napokat, és a zord fagyokat,
de a hosszú, napos nyarat és a gyakori erdőtüzeket is.
Ha azonban utunkat tovább folytatjuk dél felé,
a trópusokra jutunk, ahol az éghajlat alapvetően más.
Már nem változékony, hanem nagyon is állandó.
Egész éven át azonos a fény, a csapadék, és a hőmennyiség.
Ott az erdők is másfélék.
A lombos fák sűrű, áthatolhatatlan dzsungelt alkotnak.
A következő alkalommal oda utazunk.