AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
A FAGY VlLÁGA
Sok százezer tonnányi fagyott víz borítja a Föld hegységeit.
A víz elborítja a sarkvidéket,
de hósapkát viselnek az Egyenlítő mentén fekvő hegycsúcsok is.
A Nap melegétől a vízmolekulák a tengerből elpárolognak,
majd fönn a magasban lecsapódnak.
ltt a víz megfagy, és változatos kristályokká rendeződik.
Ez, a tengervíznél kémiailag tisztább víz
a magas hegyekre hullva hó- és jégréteggé préselődik.
Az USA nyugati részén az örök hó határa 2000 m magasan van.
Azt hihetnénk, hogy kevés barátságtalanabb hely létezik.
Növényzet a hómezőkön nincsen. És ha növények nincsenek,
a növényevő állatok: mormoták, egerek, nyulak sem élhetnek meg.
Ha pedig nincsenek növényevők, mit keresnének itt olyan húsevők,
mint a menyétfélék vagy a ragadozó madarak?
Az igazság az, hogy meglepően sok élet van itt.
Még magában a hómezőben is, itt, ahol vöröses a hó színe.
Az elszíneződést mikroszkopikus növények, moszatok okozzák.
Az ezek sejtfaláról visszaverődő fény színe ugyanis vörös.
Ez a mikroszkóp alatt alig látszik.
llyenkor belül a klorofil zöld színét látjuk.
A klorofil teszi lehetővé, hogy a moszatok a Nap energiáját
kihasználva a széndioxid és a vizet cukrokká alakítsák,
amelyre a növekedéshez és szaporodáshoz van szükségük.
A téli hóesés majdnem fél méter mélyre betemeti őket.
De tavasszal, amikor a felszín olvadni kezd, osztódni kezdenek,
apró csillókat növesztenek és ezekkel csapkodva a felszínre,
a napfény közelébe úsznak.
Elöregedve és az ásványi sókat kimerítve színük megváltozik,
és óriási vörös foltokat alkotnak a világ hó mezőin.
Végül a moszatok porfinomságú spórákat termelnek,
és ebben a formában a szél széthordja őket a hómezőkön.
A szél más, nagyobb állatokat is idefúj.
Katicabogarak! Ezrével nyüzsögnek a kövek alatt.
Senki sem tudja miért gyűlnek ide ilyen nagy tömegbe.
De tény, hogy nyár végén felröpülnek a völgyből
a magas csúcsok közelébe és összegyűlnek a sziklák között.
A téli havazás idején a katicák a hóval borított kövek alatt rejtőznek.
llyenkor tavasszal, amikor megolvad a hó és a napsugarak
fölmelegítik őket, megélénkülnek visszarepülnek a völgybe,
hogy ott kedvükre vadásszanak a levéltetvekre.
A katicabogarak csak ideiglenes lakosok a Rainier hómezőin.
Vannak azonban rovarok, akik egész életüket
a látszólag barátságtalan hóban töltik.
Legkönnyebben éjszaka találhatunk rájuk.
Egész közösség él itt virágporon,
és a szél által idehordott rovartetemeken.
Némelyikük, mint a gleccsersáska, a csótány primitív rokona,
olyan jól alkalmazkodott a hideghez,
hogy a kezünk melege elpusztítja.
A hóhatár fölött az örök hó a puszta sziklákat borítja.
De lejjebb, ahol rendszeresen olvad, akad némi legelnivaló.
Alaszkai vadjuhok. A McKinley-hegy jellegzetes lakói.
ltt élnek a magasban az apró ürgemókusok is.
Míg a vadjuhok visszahúzódnak alacsonyabb vidékekre,
az ürgemókusok állandó lakók.
Földalatti járataikat a hó a leghidegebb fagytól is megóvja.
A vadjuhok Észak-Amerika, Ázsia és Európa hegységein honosak.
Nagy szarvat viselnek, és ősszel a rangidős kosok félelmetes
párviadalt folytatnak.
A növények nehezen eresztenek gyökeret a meredek lejtőkön.
A nappali meleg és az éjszakai fagy miatt a morzsalékos talaj
lefelé csúszik, ezért nem könnyű megkapaszkodniuk.
Kevés a növény, kevés tehát a legelésző állat is.
Bár biztos, hogy többen vannak, mint gondolnánk.
A Himalájában kék juhok élnek. Olyan ügyesen mozognak,
hogy szinte minden növényhez hozzáférnek a meredek lejtőkön.
Kevés a legelésző vad, még ritkábbak a ragadozóik:
a hópárducok.
Nyár folyamán a 4-5 ezer méteres szinten maradnak.
Apró rágcsálókra, madarakra, valamint vadjuhokra vadásznak.
Nyáron még 6 ezer méter magasan is láttak hópárducot.
Amikor azonban nagy havazással beköszönt a tél,
ők is visszahúzódnak a völgyekbe.
llyenkor végképp nagyon kevés a vad,
és egy ekkora völgyben sem él meg több, mint egy párduc.
Így aztán nem meglepő, hogy a hópárduc magányos vadász.
Vastag, sűrű bundája télen világosabb,
alsó része puha, gyapjas. A talpain lévő szőrcsomók
megóvják attól, hogy belesüppedjen a hóba.
Afrika magas hegyeit is állandó hósapka fedi,
még az Egyenlítő közelében is.
Az 5900 m magas Kilimandzsáró egy vulkán.
A szintén vulkáni eredetű Mount Kenya alacsonyabb,
de még ennek is gleccserek csúsznak le az oldalán.
Mindnek megvan a maga sajátos növényvilága,
és az alacsony hőmérsékleti viszonyokhoz szokott állatvilága.
ltt 4500 m magasan nő a világ leglátványosabb növényeihez
tartozó óriás aggófű és óriás lobélia.
E magaslatokon a növényeknek minden nap két teljesen
ellentétes nehézséggel kell megküzdeniük:
éjszakánként olyan hideg van, hogy meg is fagyhatnak,
nappal viszont a ritka levegőben olyan erős a napsugárzás,
hogy a párolgás megfoszthatja őket nedvességtartalmuktól.
A lobélia láthatólag mindkét nehézséggel megbirkózik.
A levélrózsában éjelente megfagy a kis tócsa teteje.
A vékony jégréteg alatt a víz viszont folyékony marad,
így megvédi a növény belsejét a fagyástól.
Nappal a felmelegedés miatt előtérbe kerül a másik probléma.
A víz elpárolgásával a növény elveszíti éjszakai szigetelését.
A levélrózsában azonban nemcsak az esővíz gyűlt meg.
Ezt a folyadékot maga a növény választotta ki.
Kissé nyálkás, mert nagy molekulájú,
párolgáscsökkentő pektint tartalmaz.
Egy másik lobélia viszont teljesen máshogy küzd meg
ugyanezzel a két nehézséggel.
Ez a növény hosszúra nő. Levelei hosszúak, keskenyek,
és szélükön parányi szőrök ülnek.
Ez nem csak látszatra olyan, mint az állatok bundája,
hanem úgy is működik. A szőrök közötti levegő véd a fagytól,
és azt is megakadályozza, hogy a szél kiszárítsa a növényt.
A lobélia csoportokat egy-egy pár nektár madár birtokolja,
amik gyűjtik a növényre szálló apró rovarokat.
Őket felborzolt tollruhájuk tartja melegen.
A sziklákon szirti borzok napfürdőznek.
E kicsi állatok éppen azért olyan szelídek,
azért engednek ilyen közel, mert itt a magasban szinte
egyáltalán nincsenek ellenségeik.
Néha egy leopárd idetéved és elejt, egyet-egyet.
Ezenkívül nincs a vidéken ragadozó.
Így aztán bátran előjönnek a néhány órás napsütésre,
és kedvükre sütkéreznek a sziklákon.
Odalenn a forró síkságon is élnek szirti borz fajok.
De ezek a magaslati állatok egy kicsit másképp néznek ki.
A hideg ellen hosszú szőrzet védi őket.
Láttukon nem is gondolnánk, hogy magas fákra is felmásznak
levéltáplálékukért. ltt azonban mást nem találnak mint füvet,
és ezeket a lobéliákat. Ezeken a mocsári patkánnyal osztoznak.
A Mount Kenya havas csúcsai, akárcsak szomszédai,
meredeken emelkednek ki a forró afrikai síkságból.
Dél-Amerika magas hegyei azonban egészen mások.
A közel 6000 m magas Cotopaxl és társai nem elkülönült csúcsok,
hanem részei egy hosszú, vulkanikus hegyláncnak,
amely végigvonul az egész földrészen.
A vulkáni csúcsokat, itt hideg fennsíkok veszik körül.
A lejtőkön sok különféle állat él, amelyek mind alkalmazkodtak
a nagy magassághoz és az alacsony hőmérséklethez.
ltt él vadon a teve kis termetű dél-amerikai rokona, a vikunya.
Selymes, vékony szálú bundája, ami a hideg ellen
remekül védi, paradox módon majdnem a kipusztulását okozta.
Az ember ugyanis felismerte, hogy a vikunya gyapja
minden másnál finomabb és melegebb.
Így aztán addig vadászott rá, míg szinte kipusztította.
Az Andok népe háziasított egy másik láma fajt, a guanakót.
Ez a faj nemcsak kitűnő minőségű gyapjút ad,
hanem teherhordó állatként is bevált.
ltt az Egyenlítő közelében, Equador és Peru területén
a vad lámák 5000 méteres magasságban élnek.
Dél felé haladva az Andokban a hóhatár egyre alacsonyabb lesz.
Félúton Cotopaxltól 3500 km-re az örök hó birodalmának kezdete
6000 m-ről 4000 m-re csökken.
1500 km-rel délebbre a hegyek már nem olyan magasak,
mégis szinte teljesen befedi őket a hó,
amely itt már lehúzódik a tengerpartig.
Dél-Amerika legdélibb csücskénél Patagóniában és Tűzföldön
a guanaco nem fenn a hegyekben, hanem a tengerszinten él.
Mégis szüksége van a meleg bundára,
mert itt még nyáron is nagyon hideg van.
Télen pedig az egész tájat hó borítja.
Könnyen megérthetjük, hogy a sarkvidék felé haladva
miért van egyre hidegebb.
Az Egyenlítőnél a napsugarak derékszögben érik a Földet,
de a földgömbön haladva a beesési szögük egyre kisebb.
Ugyanakkora hőmennyiség a sarkvidéken sokkal nagyobb
területen oszlik meg, mint az Egyenlítő környékén,
ráadásul a napsugaraknak hosszabb utat kell megtenniük
a Föld légkörében, ami tovább csökkenti a hőhatást.
Lent Patagóniában a napsugárzás kevesebb hőt szállít.
Ennek megfelelően a gleccserek egyenesen a tengerig hatolnak.
Még délebbre, a Horn-fokon túl a fagyos tengerben találjuk
az Antarktisz felé eső vulkanikus sziget csoportokat,
a távoli alig ismert Déli-Szendvics- és Orkney-szigeteket.
Mindössze két virágos növény képes megélni ezen a zord,
jeges vidéken: egyikük istácféle, a másik egy törpefű.
Szárazföldi állattal pedig egyáltalán nem találkozunk.
Amikor nyáron megolvad a hó, kiderül, hogy a sziklákat
meg a köveket százféle moha és zuzmó borítja.
Némelyikük olyan, mint egy gömbölyű, zöld vánkos.
Mások parányi fákra emlékeztetnek.
Elképesztő, hogy ezek az egyszerű növények
milyen jól bírják a hideget. Egyes fajok azt is túlélik,
hogy heteken át jéggé fagynak.
Ebben a miniatűr moha és zuzmó rengetegben sok apró állat él.
Az egyszerű, gombostűfejnél nem nagyobb élőlények
lassan rágcsálják a mohát és a zuzmót a nyár folyamán.
Télen szinte teljesen mozdulatlanná dermednek,
de mégis életben maradnak, mert testfolyadékuk
fagyálló vegyületet tartalmaz, és így folyékony marad.
Többségük növényevő, de akadnak ragadozó atkák is,
amelyek kedvükre válogatnak a legelésző nyájból.
A rendkívüli hidegben az életfolyamatok lelassulnak.
Ezek az élőlények nemcsak lassan növekednek,
de lassabban is öregszenek és később pusztulnak el.
Azok az állatok, amiknek élettartama másutt pár hónap,
a zöld mohaszőnyegbe rejtőzve két-három évig is elélnek.
A déli-sarki szigetek körüli tengerekben sok a jég.
Az elszórtan úszkáló jegek tartalma fagyott tengervíz.
Ezek télen összefüggő jégtakarót képeznek a tengerben.
A jéghegyekkel más a helyzet, ezek anyaga édesvíz,
és a tengerbe csúszó gleccserekről szakadnak le.
Ez itt a jéghegyek szülőhelye, a gleccser széle.
És mögötte terül el a dél-sarki földrész, az Antarktisz.
Hatalmas, nagyobb, mint Európa.
És területének túlnyomó része teljesen élettelennek tűnik.
De az Antarktiszt sem borítja mindenütt hó és jég.
A kontinens belsejében vannak olyan völgyek,
ahol szinte sohasem havazik.
Ez a világ legsivárabb vidéke. Rendkívül hideg van,
és nagyobb a szárazság, mint a Szahara közepén.
Az év egyik felében állandó a sötétség és a metsző szél.
A különös formákat szél faragta a kemény gránitba.
A felszín apró lemezkéi alatt kiválnak a sók,
és a növekvő kristályok megrepesztik a kőzet felszínét.
A szél lesöpri és más sziklák felszínére fújja a részecskéket,
ami további eróziót okoz.
Akármilyen kihaltnak látszik ez a pusztaság,
mégis találunk benne életet.
Moszat.
A kő alján a szél nem szárítja ki,
és a hidegtől is védett valamelyest.
A növekedéshez szükséges fényt pedig az áttetsző kőzettől kapja.
Ám vannak zöld foltok még a szikla belsejében is.
A moszat sejtjei behatolnak a kőzet részecskéi közötti
mikroszkopikus térbe is. Ott megtelepednek és szaporodnak.
A száraz völgyek felé csúszó gleccsereket
az Antarktisz közepét borító jégsapka táplálja.
A dél-sarki gleccserek a világ leggyorsabb jégfolyói.
Évente 100 m-t haladnak előre, és ahogy meredeken csúsznak,
felszínüket megannyi repedés szabdalja.
Nyáron, a hideg szél ellenére, a napsütés elég erős ahhoz,
hogy a gleccser felszínét kissé megolvassza.
Ahol a víz kicsit összegyűlik, kék moszatok szaporodnak.
Sötét színük jó hatásfokkal nyeli el a gyenge nap erejét.
A déli-sarki földrész belsejében, csak itt, ezekben a tócsákban
és patakokban található élet számottevő mennyiségben.
Így nézhetett ki a föld az élet keletkezésének hajnalán,
amikor magasabb rendű élőlények még nem léteztek.
Mégis rejtélyes módon,
itt is hevernek nagyméretű állatok tetemei.
Ez egy rákevő fóka maradványa.
Viszonylag frissnek látszik,
de a szövetek vizsgálata kiderítette, hogy már 300 éves.
A rendkívüli éghajlaton fagyottan száradt ki.
Talán beteg volt és így tévedt ide, 40 km-re a tengerparttól.
Bár az Antarktisz földje szinte teljesen terméketlen,
a körülötte lévő vizek állatvilága gazdag.
A földrész partvidékén, és különösen a szigetek partjain
nyüzsögnek az élőlények.
A Déli-Georgián rengeteg déli-sarki sörényes fóka él,
hiszen a tenger felszíni vizeiben sok az apró, lebegő rák,
más néven, krill. És a fókák főként ezzel táplálkoznak.
Évente ellepik a partot, és itt ellenek, illetve párzanak.
Ezek az állatok nem valódi fókák:
kicsiny, külső fülük miatt füles fókának is nevezik őket.
Az is megkülönbözteti őket a valódi fókától,
hogy hátsó uszonylábukat előre tudják hajlítani,
és így a szárazfölön is viszonylag gyorsan haladnak.
A nagyobb hímeknek sörényük van, erről kapták másik nevüket,
hiszen oroszlánfókának is hívják őket.
A sörény két rétegből áll, a külső fedőszőrzet alatt,
egy nagyon vastag szőrréteg van,
ami a benne rekedt levegőtől jól szigetel,
és úszás közben is melegen tartja az állatokat.
A bundával persze az a baj, hogy amikor a fóka mélyre merül,
akkor a víznyomás kipréseli a levegőt a szőrszálak közül,
és akkor vége a szigetelésnek. A sörényes fókák tehát,
általában a felszíni vizekben halásznak.
A valódi fókák, például ezek a déli elefántfókák
másfajta szigeteléssel védekeznek a hideg ellen.
Alig van rajtuk szőr, de a bőrük alatti vastag réteg zsírszövet...
szalonna az egész testüket körülveszi.
Az elefántfókák nagy mélységben is vadásznak polipra.
A víz alatt ultrahang segítségével tájékozódnak.
Közben nem hűlnek le, mert a nyomás a hájrétegre nem hat.
A háj azonban évente egyszer elveszíti szigetelőképességét.
Az elefántfókák ugyanis minden évben vedlenek,
és az új bőr kialakulásához biztosítani kell a vérellátást.
A vérerek tehát áttörnek a hájrétegen
és a bőr belső felszínét gazdagon behálózzák.
Ha a fókák ilyenkor is a tengerben maradnának,
nagyon hamar lehűlnének. Nem is maradnak a vízben.
Kimásznak a partra, vagy egy ilyen iszapos tocsogóba.
llyenkor a nagy hímeknek el kell temetniük ellentéteiket.
És egymás hegyén-hátán kell feküdniük,
hogy lehetőleg ne hűljenek le túlságosan.
Az elefántfóka a fókák családjában a legnagyobb.
A felnőtt hím ormányáról kapta a nevét a faj.
De a tengeri elefánt elnevezést testméretük is indokolja.
A bikák hosszúsága olykor 6,5 m, súlyuk elérheti a 3 tonnát.
Az Antarktisz fagyos pusztaságának jelképe
világszerte a pingvin. Ezek itt aranybóbitás pingvinek,
Déli-Georgia szigetén, félúton Dél-Amerika déli csücske
és az Antarktisz között.
Mostanában mégis úgy gondoljuk, hogy a pingvinek eredetileg
nem hideg, hanem viszonylag meleg éghajlaton fejlődtek ki.
Ma is vannak olyan fajok, amelyek az Egyenlítő környékén,
a Galapagos-szigeteken élnek.
Azért fejlődhetett ki a sűrű, jól szigetelő tollruha,
és az alatta lévő zsírréteg, hogy a madarakat bármely vízben
védje a lehűléstől.
A dermesztő sarki szélben mind a szárazföldön,
mind a jégtáblán, jó hasznát veszik a vastag tollazatnak.
A pingvinek ragyogóan úsznak.
Nemcsak gyorsak és ügyesek, hanem rugalmasak is,
és a hullámverésben is olyan ellenállóak, akár a gumilabda.
Ezek a kantáros pingvinek csak 70 cm magasak,
de a királypingvinek másfélszer akkorák.
A nagy testméret a hideg éghajlaton előnyös.
Minél nagyobb ugyanis a test, annál kisebb a bőr felszíne
a térfogathoz viszonyítva.
A nagy test tehát jobban visszatartja a hőt, mint a kicsi.
A nagy méret azonban megnehezíti a szaporodást.
A királypingvineknek csak egyetlen tojásuk van,
amit leleményes, de kényes módszerrel óvnak meg a fagytól.
A tojást a lábukon egy tollal bélelt bőrredőben tartják,
8 hosszú héten át.
Amikor végül kikel a fióka, még akkor is hátra van
10 kemény hónap addig, amíg felnő és önállóvá válik.
A királypingvinek nem is a legnagyobbak a családban.
Még délebbre élő rokonaik, még nagyobbra nőnek.
Nekik is meg kell birkózniuk a fiókanevelés gondjaival,
amit szinte elképzelhetetlen találékonysággal oldanak meg.
A császárpingvinek nem tavasszal tojnak,
mint a királypingvinek, hanem a nyár végén.
Költőhelyük partközeli, állandó jégtáblán van.
A nőstények tojásrakás után visszatérnek a tengerbe,
hogy táplálkozzanak.
És a hímek télen magukra maradnak a tojással,
amelyeket vigyázva tartanak a jég fölött.
A tél folyamán a szélviharok egyre erősödnek,
és a nap egyre mélyebbre süllyed.
Odafenn az égen sarki fény villódzik.
A hím császárpingvinek végigülik a téli hónapokat.
A jégtáblán nem lehet fészket rakni,
még néhány kavics sincs, amit össze lehetne kotorni.
Nem esznek, nem csinálnak egyebet,
mint testük melegével óvják az értékes tojást.
Az erősödő szélviharban a hímek összebújnak,
így valamelyest védik egymást.
65 napi költés után a fiókák kezdenek kikelni.
A pingvinfiókák azonnal éhesek.
A hím nem tud egyebet adni nekik,
mint egy kis torok és begyváladékot,
hiszen maga is éhezik, a bőre alatti zsírrétegből él.
2 hónap alatt a testsúlya a kétharmadára csökkent.
De nemsokára, teli beggyel, megjönnek a nőstények.
Lábukra veszik, és kiadósan megetetik a fókáikat.
Ettől kezdve a szülők felváltva hordják az élelmet.
A tél végére azonban a jégtábla úgy kiterjedt,
hogy a pingvineknek 80 km-t kell gyalogolniuk a nyílt vízig.
A felnőttekben nagyon erős a gondozó ösztön.
Az a pingvin, amelyik valahogyan elveszti fiókáját,
mindenáron megpróbál örökbe fogadni egy másikat.
Előfordul, hogy némelyik egy darab jeget melenget.
A felügyeletet ellátó soros szülő újra és újra talál
egy falatkát a begyében, amit az örökké éhes fiókába tömhet.
A fióka nem úszhat, ameddig le nem vedli pihe tollazatát,
és ki nem alakul végleges, felnőtt tollruhája.
De mivel a császárpingvinek is nagyra nőnek,
sokáig tart, amíg elérik végső méretüket.
A szülőknek hétről-hétre újra meg kell járniuk
a hosszú utat a tengerig, hogy táplálékot gyűjtsenek.
Noha a tél már majdnem véget ért, még mindig rossz idő van.
Viharos szél söpör végig a jégen,
és a már önállósuló fiókák nagy csoportokban bújnak össze,
a szülők pedig körbeállják őket.
A fiatal madarak nem mindegyike képes megbirkózni a hideggel.
Sokuk elpusztul.
A nap azonban egyre magasabbra emelkedik,
és ez megkínozza a fiókákat őrző felnőtt madarakat.
A napsütésben a szigetelő tolltakaró miatt melegük van.
havat esznek, hogy elkerüljék a túlhevülést.
A fiókák még mindig pihetollazatot viselnek,
tehát nem úszhatnak.
De végre 10 hónappal a kikelés után vedlenek.
A következő néhány hét folyamán az egész pingvin közösség
elvonul a tengerhez, amely most, tavasszal,
minthogy a jégmező felhasadozott, újra közel van.
Most a felnőttek végre magukkal törődhetnek.
Két hónapjuk van arra, hogy végre visszanyerjék súlyukat,
aztán az egész folyamat kezdődik előröl.
Ezek az első pillantásra pingvin-szerű madarak
nem a Déli-, hanem az Északi-sark közelében élnek.
Nem is pingvinek, hanem lummák.
Az alkák családjának tagjai szintén kiválóan úsznak.
Szárnyukat uszonyként használják a víz alatt,
de nem specializálódtak annyira, mint a pingvinek,
és még repülni is tudnak.
Ezek pedig a lumma kistermetű rokonai, az alkabukók.
Noha az alkák és a pingvinek hasonlítanak egymáshoz,
mégsincsenek közeli rokonságban.
Hasonlóságuk abból ered, hogy életmódjuk hasonló
a Föld ellenkező pólusain.
Ellentétben az elszigetelt, tengerövezte déli földrésszel
az Északi-sark kapcsolatban áll a Föld mérsékeltebb éghajlatú
szárazföldjeivel.
Így Európa és Észak-Amerika szárazföldi állatai eljuthattak
a sarkvidékre, és alkalmazkodtak a különleges körülményekhez.
Felvándoroltak a rókák is. A sarki róka világosabb,
mint déli rokonai és télen teljesen kifehéredik.
A szárazföldön apró rágcsálókkal táplálkozik,
a jégtáblákon egy-egy madarat igyekszik elkapni.
Milyen szerencse, hogy az alkabukó tud repülni.
Úszó jégtáblákon vadászik az egyik legnagyobb termetű
ragadozó is, a jegesmedve.
Ez éppen egy szakállas fókát ejtett el.
A fiatalabb medve is szeretne egy-két falathoz jutni,
de óvatosnak kell lennie.
A felnőtt állatok olykor megölik a kölyköket marakodás közben.
A jegesmedve rokona az európai és amerikai medvéknek.
Fehér színe minden bizonnyal a hó és jég világához való
alkalmazkodás eredménye, mint ahogy a hatalmas termet is.
Az az elv, hogy a nagy test megőrzi a hőt,
éppúgy érvényes a pingvinek, mint a jegesmedvék esetében.
Így a jegesmedve jóval nagyobb testű, mint délebbi rokonai.
A jegesmedve szükség esetén bármit hajlandó megenni,
de legjobban a húst, főleg a fókahúst kedveli.
Valóságos csemege számára a fóka bőre alatti háj.
Sok esetben ott is hagyja a húst a rókák vagy sirályok számára.
A jeges sirályok között ott látunk egy sokkal ritkább,
teljesen fehér hósirályt is.
A jegesmedve nemcsak fehér bundájával és nagy méretével
alkalmazkodott a sarkvidéki élethez.
Hosszú, éles karmaival, valamint vastagon szőrös talpával
jól kapaszkodik a jégen és ez utóbbival jól evez a vízben is.
A jegesmedve ugyanis nyáron sokat tartózkodik a vízben.
A jegesmedvék előszeretettel vadásznak gyűrűsfókákra,
így ezeknek odakinn a jégtáblán nagyon éberen kell figyelniük.
A fókáknak rendszeresen fel kell bukkanniuk a jégtáblák között,
ha nem is másznak ki, legalább lélegzetet vegyenek.
A jegesmedve képes órákig mozdulatlanul várni
egy-egy ilyen lélegző-nyílás mellett.
Becserkészi azokat az óvatlan fókákat is,
amelyek kifekszenek a jégre.
Ezúttal a jegesmedve nem járt szerencsével,
de körülbelül ötnaponként sikerül zsákmányt szereznie,
és ez elég is neki.
A leghatalmasabb és legügyesebb sarkvidéki vadász,
mégiscsak az ember.
Az eszkimók, vagy ahogy magukat nevezik, az lnuitok,
nagyon régen vándoroltak az Északi-sarkra.
Nagyszerű vadászok lévén képesek voltak a hosszú téli hónapokon át
kizárólag nyers húson élni.
Az eszkimók olyan nagyszerűen kitanulták a sarkvidéki élet
minden csínját-bínját, hogy egyetlen késsel tökéletesen
zárt hókunyhót képesek építeni.
Egy átlátszó jégtáblából még ablak is került.
Az iglu belsejét fókaháj lámpával világították meg.
A lámpa és az emberek teste felmelegítette a kunyhót,
így levehették vastag ruháikat és lepihenhettek.
Ez az életforma rendkívül zord és nyomorúságos volt.
A felvételek 25 évvel ezelőtt készültek.
Ma már egyetlen eszkimó sem él ilyen körülmények között.
A sarkvidékeken nem mindig volt ilyen hideg.
Egyesek a jelenlegi klíma kialakulását
az óceáni áramlatok változásával magyarázzák: százmillió évvel
ezelőtt a földrészek másképpen helyezkedtek el,
és az áramlatok elvihették a sarki tengerek vizét
az Egyenlítő felé, ahol az felmelegedett.
Azóta viszont a kontinensek egyre jobban körülvették
a sarki tengert, és elzárták az áramlatok útját.
A Föld másik sarkán ugyanebben az időben az Antarktisz
dél felé sodródott és a Déli-sark fölött állapodott meg.
Így a világnak ezt a részét nem melegítették az áramlatok,
és kialakult a sarki jégsapka.
Ettől kezdve a fehérség visszaverte az amúgy is
gyönge napsugarak 90%-át.
Ezért most már az Antarktisz egészét
és az Északi-sark tengereit is jég borítja.
Az utolsó egymillió évben más ingadozások is voltak.
Valószínűleg a változó napsugárzás miatt
a jégtakaró hol megvastagodott, hol elvékonyodott.
Szerencsénkre jelenleg a melegebb szakaszunkban vagyunk.
De az Antarktiszon a jég vastagsága még így is több,
mint 1 ,5 km. Északon pedig hó és jég uralkodik a sarktól
1500 km távolságig.
Amikor lejövünk e hegyekből, vagy eltávolodunk a sarktól
a szárazföld eléggé felmelegedik ahhoz,
hogy ne boríthassa egész évben át hó és jég.
Ez a vidék azonban még mindig elég zord.
Sziklák és kavicshordalék, gleccserek sodorta kőtörmelék
ameddig a szem ellát.
Ez a tundra, különös és bizarr alakzatokkal teli táj.
A finom iszap és homok több nedvességet tart vissza,
mint a durva kavics. Amikor megfagy, jobban kiterjed,
és a kavicsot szétnyomva mértani alakzatokat hoz létre.
A talaj 30 cm mélységig állandóan fagyott.
A nyáron megolvadt vizet nem issza be.
llyenkor a tundrát zsombék és tószemek borítják.
Amik gyakran a sokszög alakú kiemelkedések között terülnek el.
Így a táj olyan, mintha szabályszerű művelés alatt állna.
Egyes helyeken a felszín alatti jég föltolul,
és hegy alakú képződményeket hoz létre.
Ezek úgy néznek ki, mint a vulkáni kúpok,
de forró láva helyett hideg, kékes jég van benne.
Bár a jég csak 6-8 hétre ereszti ki karmaiból a tundrát,
meglepően sok növény- és állatfaj talál itt állandó otthonra.
A virágos növények alacsonyak.
Mindössze néhány cm-rel emelkednek a talaj fölé,
ahol alig van szél és a nap is jobban melegít.
Még egy fafajta is meglepően nagy számban elterjedt,
éppen mert hasonló taktikával él.
A sarki fűz ugyanis fekszik. A hidegben nagyon lassan nő.
Ez itt, kicsiny törzsének évgyűrűi szerint legalább száz éves.
A talaj felső rétegében ássa sekély járatait
a tundra gyér növényzetével táplálkozó lemming.
Nyáron a viszonylagos táplálékbőség idején a lemmingek
megdöbbentő ütemben szaporodnak.
Egyetlen nősténynek egy alomban 5-6 kölyke van,
és egyetlen szezonban 4-5 alkalommal szül.
Így pár hónap leforgása alatt 30 utóda van.
Mi több, a kölykök olyan gyorsan fejlődnek,
hogy a tavaszi alomból valók már a tél beállta előtt
maguk is szaporodnak.
Nyár közepén a tundra növényei mind kihajtanak,
és bőségesen van mit enni.
A lemmingek nyüzsgő tömege idecsalogatja a ragadozókat,
például a hóbaglyot.
Nyáron a bagoly főleg lemminggel táplálkozik.
De bármilyen sokan is vannak a lemmingek,
ez a bagoly nem jutott elég zsákmányhoz.
Nagyjából 8 tojást rakhatott, mégiscsak egyetlen fiókája él.
A napok hosszabbodásával megérkeznek a rénszarvasok.
Borjaik koranyáron születtek,
és a csorda napi 25 km-es sebességgel tart északra.
Állandóan úton kell lenniük ahhoz,
hogy mindenki elég táplálékhoz jusson.
Minden évben ugyanazon az útvonalon vándorolnak.
Helyenként a több évszázados taposástól
az út fél méter mély lett.
A sarki ludak szintén ide röpülnek.
Nagyon messziről, az 5000 km-re fekvő Mexikóból érkeznek,
hogy learassák a tundra nyári termését, és szaporodjanak.
Kétféle alak van, az egyik tarka tollú,
a másik tiszta fehér.
Mindkettő ugyanazon fajhoz tartozik és gyakran keverednek.
A tundra hamarosan megtelik fészekkel.
A sarki hófajdok most sötét, nyári tollazatukat viselik.
A fűz leveleivel táplálkoznak.
A rénszarvas nem csak a fűzfaleveleket,
hanem a tundra füveit és zuzmóit is legeli.
A legelsőnek érkezett sarkiludak fiókái, már ki is keltek
és családosan legelnek.
A későn jövők még költenek. Nem hagyják el a fészket,
amíg az utolsó tojásból is ki nem kelt a fiókájuk.
Eközben a szülők és a kislibák egyaránt szenvednek
a vérszomjas szúnyogoktól.
A melegedő tószemekben egyre több szúnyog kel ki.
Ezekkel táplálkozik viszont a vékonycsőrű víztaposó.
Egy négyzetméternyi vízben százezer rovar kel ki.
Kezdenek kikelni a cseszlék lárvái is.
Amelyek a telet a sekély tócsák alján,
a kövekhez ragasztott peteburokban töltötték.
A 24 órái világosságban mindenhol lázas tevékenység folyik.
Augusztus utolsó napjaiban azonban a ludak megérzik
a tél közeledtét, és elindulnak újra dél felé.
A rénszarvasok is befejezik a legelést és visszafordulnak,
hogy megint átszeljék a tundrát.
Az úton tovább táplálkoznak,
hogy télre megfelelő zsírtartalékot gyűjtsenek.
Az időjárás egyre hidegebbre fordul.
lmmár sürgető szükség van a menedékre.
A rénszarvascsorda napi 40 km-t is halad.
A hazatérő vándorok végre elérik a magas fákat.
ltt kezdődnek azok a nagy kiterjedésű fenyvesek,
amelyek a tundrától délre körülölelik a földgolyót.
A sarkiludak még sok ezer kilométert repülnek,
de a rénszarvasok megérkeztek téli otthonukba.
Az erdő menedéket nyújt a közelgő tél
és a kegyetlen hideg elől.
Sorozatunk következő részében mi is ide térünk vissza.