AZ ÉLŐ BOLYGÓ
A FÖLD PORTRÉJA
David Attenborough filmje
Legjobb tudomásunk szerint bolygónk, a Föld,
egyedül áll a világegyetemben azzal, hogy élet van rajta.
Még a legkopárabb sivatagban is élnek állatok.
Az Egyenlítő környékén, ahol az élethez szükséges
két alapvető dolog, a fény és a nedvesség
a legnagyobb bőségben van, hatalmas erdősségek terülnek el.
Itt növények és állatok oly óriási változatossága tenyészik,
hogy még megnevezni sem tudtuk mind, a különféle fajokat.
Itt állatok és növények, rovarok és madarak,
emlősök és az ember szorosan összefonódó,
bonyolult életközösségben élnek,
és mindannyian egymásra vannak utalva.
Különleges bolygónk felszínét kétharmad részt víz borítja,
és az élet valójában itt, a vízben keletkezett.
A tengerből kiindulva azután elterjedt mindenütt,
még a legmagasabb hegycsúcsokra is eljutott,
mert az állatok és növények tudtak alkalmazkodni.
A Kaligandaki folyó különlegessége,
hogy a világ legmagasabb hegyvonulatán,
a Himaláján keresztül vájta ki medrét.
Keletre a 7800 m magas Annapurna csúcsa,
nyugatra pedig a még magasabb Dhaulágiri emelkedik.
Itt a világ legmélyebb völgyében,
6,5 km-rel a csúcsok alatt,
mintegy 2000 m-en kellemes meleg van.
A völgybe vezető lejtők növény és állatvilága
gazdag és változatos.
E virágok bizonyára ismerősek, hiszen a világon mindenütt
büszkélkednek vele a kertbarátok.
Igazi hazájuk azonban ez a hegyvidék.
Itt vadon nőnek a rododendronok.
A virágokat majszoló szürke hulmánok arra emlékeztetnek,
hogy Dél-Nepál forró síkságai és a trópusok
meglehetősen közel vannak.
A virág azonban nemcsak majom eledel.
Reklámozza a rododendront, odacsalja a madarakat, rovarokat,
amik kiszívják a virágból a nektárt, begyűjtik a virágport,
és így elvégzik a virág megtermékenyítését.
Az örvös papagáj szintén trópusi madár.
Ez itt elterjedési területének felső határa.
Magasabban, már túlságosan hideg van neki.
A rododendronok alatt kapirgálnak Ázsia pompás
madarai, a fácánok.
A vérfácán minden szépsége dacára
a család egyik legkevésbé látványos tagja.
A csillagos dragopán kakas, biztosan a legpompásabb.
Amíg meg nem pillantjuk a fénífácán kakast.
Páváéhoz hasonló bóbitája és tollazata
egy trópusi pillangó fémesen csillogó szárnyára emlékeztet.
A fénífácán tojó külleme, akárcsak a többi fácántyúké
elég érdektelen.
A világ legmélyebb völgyének aljáról elindulva
pár nap alatt magasan fekvő havasi lejtőre,
a trópusról szinte sarki éghajlatra jutunk.
Útközben láthatjuk, hogy a növények és állatok
nagyszerűen illeszkednek a változó körülményekhez.
Ahogy magasabbra érünk a rododendron bozót ritkul,
és körös-körül moha csüng rajta.
A levegő még mindig párás és nappal jó meleg van.
Ilyenkor nyáron virágzanak az orchideák.
Lenn a talajon a virágok tömött csoportokban nőnek.
Így védik egymást az éjszakai fagytól.
A kisméretű vöröspandát nem kell félteni a hidegtől.
Nemcsak testét borítja sűrű, meleg bunda,
hanem, mint sok más havas vidéken élő állatnak,
a talpa is szőrös.
Ez védi a lehűléstől. Lába kevésbé csúszik meg a jégen.
Ilyenkor nyáron a nedvességtől síkos ágakon is
könnyebben kapaszkodik.
A vöröspanda majdnem kizárólag növényevő.
Főleg rügyeket, leveleket és gyümölcsöket fogyaszt.
De madárfészkekből is elemel néha tojásokat.
A lombok alatt pihen a Himalája egyik legfélénkebb,
a vöröspandánál alig nagyobb emlőse, a pézsmaállat.
A pézsmaállat, noha szarvasféle, nem növeszt agancsot.
A hím verekedés közben felső állkapcsából kiálló,
hegyes agyarait használja. A pézsmaállat mohát, zuzmót,
levelet eszik,
és táplálék után kutatva könnyen tesz meg nagy távolságokat
a meredek sziklafalakon.
Az elhullott pézsmaállat teteménél
hamarosan megjelennek a keselyűk.
Ezek a havasi fakó keselyűk
közeli rokonai a hegy lábánál fekvő,
indiai falvak fölött keringő keselyűknek.
És még a 2500 m magasságig nyúló erdővidéken is gyakoriak.
Ezek az élőlények tehát mind egífajta közvetett
vagy közvetlen kapcsolatban állnak egymással,
és végső soron valamennyien a növényzetre vannak utalva.
Persze mind az állatokra, mind a növényekre hatással van
a fizikai környezet.
Jó 1000 m-t kapaszkodtam idáig, és már látszanak a változás jelei.
Hűvösebb van,
a rododendronokat felváltották a fenyők.
Ez viszont a helyi állatvilág összetételét is megváltozatta.
A sárgatorkú nyest nem nagyon válogat.
Megeszi a gyümölcsöket, olykor rovarokat fog.
De mindenek előtt apró emlősökkel,
mókusokkal, egerekkel táplálkozik.
Ezekből eleget talál.
A tél beállta után a nagy hóban sem tétlenkedik.
Nagy utazó. Így amikor az időjárás nagyon hidegre fordul
átmenetileg alacsonyabb vidékre költözik.
Az örvös medve is megél nagy magasságokban.
Vastag bundája megóvja a legnagyobb fagyokban is,
és életterét nem annyira a hőmérséklet,
mint inkább a táplálékbőség szabja meg.
Nagy termete ellenére hangyán, magvakon és leveleken él.
Így aztán az erdőhatár fölött ritkán találkozunk vele.
3500 m magasságban az erdő ritkulni kezd.
Itt nyáron is alig van eső,
mert a csapadék alacsonyabb szinten lehull.
Télen nagyon nagy a hideg és ez a rododendronnak nem kedvez.
A fenyőfélék viszont kiterjedt erdőket alkotnak.
Magasan vagyunk, mégis szélesen hömpölyög a Kaligandaki.
Rejtélyes módon a folyó nem a hegyek oldalából ered,
csak útját vágta át közöttük.
Az itt élők régen felismerték a Himaláján átvezető,
rendkívüli folyosó előnyeit.
Egész nyáron követik egymást az öszvérkaravánok,
amelyek a völgyből fölfelé árpát és hajdinát szállítanak,
amit a tibetiekkel gyapjúra és sóra cserélnek.
A völgyben fölfelé apró falvak rejtőznek.
Itt pihenhetnek meg az öszvérek és a hajcsárok.
Nyári időben azonban ritkán tartanak pihenőt.
Megállás nélkül, egészen napnyugtáig kaptatnak fölfelé.
A szakállas saskeselyű a hegyvidék madara.
Ott kering Ázsia magasan fekvő völgyei fölött.
Sőt, Európa egyes vidékein is maradt még belőlük.
Ennél magasabban azonban sehol se látni.
Mi sem bizonyítja jobban, hogy magasan járunk,
mint a tibeti királífogoly megjelenése.
Csíkokkal tarkított tollazata jól elrejti a hóban,
ami ilyen magasságban nyáron is leesik.
Magvakat és gyökérdarabkákat keresgél a gyér fűben.
A sörényes tahr a száraz fűvel is beéri.
A tahr se nem igazi juh, se nem igazi kecske.
Mindkettőnek egyaránt rokona. Mindent megeszik, ami zöld.
Örül, ha egyáltalán talál táplálékot ezen a kopár vidéken.
A havasi varjú is jellegzetesen hegyvidéki állat.
A kövek közt rovarok, hernyók, magvak után kutat.
Ő sem válogatós.
Rokonai, a havasi csókák,
a világ legmagasabban repülő madarai.
A felszálló légáramlatok szárnyán
a havas csúcsok fölé emelkednek.
Ebben a magasságban nemigen vannak virágok,
kivéve egypár kicsi, rövid szárú növénykét,
amik a hideg ellen, sűrű párnaként védekeznek.
Még magasabbra haladva már csak zuzmót találunk.
Itt olyan hideg van, hogy a növekedésre
évente csak néhány napon van mód.
De még ezen a zord vidéken is él ember, aki műveli a földet.
Ebben az egyetlen segítség a háziasított jak,
aminek vad ősei valaha a tibeti fennsíkokon éltek.
Ez az egyetlen nagy testű emlős,
ami az emberrel tartósan megél ebben a magasságban.
Az itt élő emberek, bótiák és sherpák nemcsak árpát,
hanem burgonyát is termesztenek,
amit először az inkák honosítottak meg az Andokban,
és itt csak egy évszázada kezdték el vetni.
A fennsík lakói alkalmazkodtak a nagy magassághoz.
Vérük, amiben különlegesen sok vörös vértest van,
több oxigént képes szállítani, mint az alacsonyabban élőké.
Nekik például a járás kevesebb gondot okoz, mint nekem.
A magasan fekvő völgyek élőlényei
alkalmazkodtak környezetükhöz.
Beleértve egyaránt a biológiai és a fizikai környezetet.
Fejlődéstörténeti szempontból ez az alkalmazkodás
egyáltalán nem távoli.
A hatalmas hegyek, az öröktől valónak tűnő csúcsok ugyanis
valójában nem is olyan régiek.
Fiatalabbak, mint lndia délebbi síkságai,
vagy az északabbra fekvő tibeti fennsík.
Jelenlegi magasságuk 65 millió évvel ezelőtt alakult ki,
amikor kiemelkedtek a tengerből.
És hogy miféle bizonyítékkal támaszthatjuk ezt alá?
Nos, a bizonyíték itt hever szerteszét.
Ezek a lejtők tele vannak efféle törmelékkel.
Ez egy ammorita házának megkövült lenyomata.
Manapság nem élnek pontosan ilyen puhatestűek,
de vannak nagyon hasonlóak és így biztosak lehetünk abban,
hogy ez valaha vízben élt.
Ha megvizsgáljuk a kövületet körülvevő kőzetet,
világossá válik, hogy a tengerfenéken leülepedett
iszapból keletkezett.
De hiszen itt a tengertől a lehető legmesszebb vagyunk.
Nemcsak légvonalban sok száz km-re,
de 3500 m-re vagyunk a tengerszintje fölött is.
Milyen erők emelhették a tengerfeneket ilyen magasra?
Tudjuk, hogy ezek az erők a mai napig működnek.
Tudjuk, hogy e hegyek még mindig emelkednek.
És a szárazföld még továbbra is formálódik.
Izlandon vagyunk.
A hátam mögött 60-70 m magasságba törő tűzözön,
nem más, mint olvadt kőzet. Körülöttem finom hamu száll.
Időről időre fojtogató mérges gázok törnek elő.
És olyan forróság van, hogy nem tudok ennél közelebb menni.
A kőzetolvadék olyan nehéz, hogy a szél nem képes elfújni
a vulkán nyílása felől.
Így nem kell attól tartanom, hogy hirtelen rám zuhan.
A magasba szökő tűznél kevésbé drámai látvány,
de annál veszedelmesebb a lassan kúszó fekete salak.
Egyes helyeken az olvadék még vörösen izzik,
és úgy folyik, mint a sűrű méz. De a széle már annyira lehűlt,
hogy akár meg is foghatom.
Fekete, jó nehéz bazalt.
Ugyanilyen bazalt tör fel szüntelenül a Föld mélyéből,
amióta bolygónk története elkezdődött.
A lávafolyam akár 40 km-t is megtehet.
Néha csak olyan gyorsan mozog mint egy gyalogos,
máskor óránkénti 60-70 km-es sebességgel zúdul alá,
és semmi, de semmi nem képes megállítani.
Néha olyan nagy a keletkező láva mennyisége,
hogy 30-40 m vastagságban ömlik.
Ilyenkor a középső rész nagyon lassan és egyenletesen hűl le.
Íme az eredmény:
Itt Írországban, az Óriások lépcsőjén
a lávafolyam teteje már lekopott,
hiszen a kitörés 50 millió évvel ezelőtt történt.
Kihűléskor az összehúzódó kőzetben repedések keletkeztek.
A létrejött hatoldalú hasábok vastagsága majdnem fél méter.
A Hebridákon is láthatjuk egy lávakitörés nyomát,
ami ugyanebben az időben történt.
Ekkor keletkezett a Fingl barlang.
A láva belsejének hűlését lelassító fölső réteg
ma is a helyén van, és alatta láthatók a majdnem 7 m magas,
szinte tökéletesen szabályos bazalt oszlopok.
Az olvadt bazalt, ha nem tartalmaz sok gázt,
csendesen jön fel a mélyből.
Ha azonban a láva nagy nyomás alatt tör fel,
tele lehet oldott gázzal, akkor egészen másként viselkedik.
Néha a lávafolyam egy egész erdőt is letarol,
felperzselve az útjában lévő fákat.
Előfordul, hogy a láva, egy mély kráter belsejében gyűlik össze,
ahonnan nem tud kiszabadulni.
Így keletkezett az afrikai Mirabongó vulkánkráterében
a több mint 1000 C° hőmérsékletű, ijesztő lávató.
A felszínre törő gázbuborékok átmérője olykor eléri a 1 7 m-t.
Néha pedig, amikor eltávozik a gáz nagy része,
a láva visszasüllyed a kürtőn át,
a 2000 m mélyen fekvő lávakamrába.
Lávató azonban nagyon ritkán alakul ki,
a bazalt ugyanis általában másképp kerül a felszínre.
Ezek az izlandi vulkánok nagy repedésekből törnek elő,
amelyek rendszeresen megnyílnak egy,
a szigetet átszelő vonal mentén.
Ez a vonal azonban csak az északi vége,
egy óriási hasadékvölgynek, ami lzlandtól dél felé
sok ezer km-en át folytatódik a földgömbön.
Izland, Norvégia és Grönland között,
az északi sarktól kissé délre fekszik.
A lávával borított hasadékvölgy többnyire víz alatt halad,
ezért nem fedezték fel századunk elejéig.
Izlandtól dél felé, nagyjából középen, Európa,
illetve Afrika és az Amerikai földrész között húzódik.
Helyenként kiemelkedik a tengerből,
és vulkáni szigeteket képez. Ilyenek az Azori-szigetek,
a Zöldfoki-szigetek, Assuncion, és Szent llona szigetei.
A felszín alatt a láva folyamatosan tör fölfelé.
Néhány éve saját szemünkkel is meggyőződhetünk erről.
A gázfelhő magából a lávából tör elő. Ez nem gőz.
A víznyomás ilyen mélységben ugyanis olyan nagy,
hogy a víz nem forr fel. A hőt elnyeli az óceán víztömege,
így a láva hamarabb hűl le, és szilárdul meg, mint a levegőn.
Ilyen mélytengeri kitörésekből alakult ki az Atlanti-hátság.
De nem csak a hátság áll bazaltból,
hanem a tengerfenék anyaga is, a hasadék mindkét oldalán.
Kormeghatározásból tudjuk,
hogy minél távolabb vagyunk a hátság közepétől,
annál idősebb a kőzet. Az olvadt bazalt megszilárdul,
majd mindkét oldalon egyre távolabbra tolódik.
Még mindig nem ismerjük a folyamatot mozgató erőket,
de valószínű, hogy a Föld felszíne alatt 80-100 km-re
akkora hőség van, hogy a kőzetek megolvadnak,
és az olvadékban létrejövő áramlatok a hátság alatt
magma feltörést okoznak. Amint a láva két oldalra szétfolyik,
magával sodorja az óceánkéreg nagy lemezeit is.
Ez a mozgás távolította el egymástól Afrikát és Dél-Amerikát
és hozta létre az Atlanti-óceánt.
Hasonló események játszódnak le a Csendes-óceánban is.
Az óceánfenék keleti részét alkotó nagy kéreglemez
Amerika nyugati partvidéke felé tolódik,
ahol viszont találkozik a szárazfölddel.
Ott a fajsúly különbség miatt a kontinens alá nyomul,
és mély árkot képez az óceán fenekén.
A lesüllyedő kéreglemez magával sodor némi üledéket,
és viszi a pórusaiban lévő vizet is.
Ezek, amikor már elég mélyre kerültek,
együtt olvadnak meg a bazalttal.
A kémiai kölcsönhatások révén olyan olvadék képződik,
ami döntően különbözik az óceáni hátságon feltörő lávától.
Például sokkal több oldott gőzt és gázt tartalmaz.
Amint ez az olvadék a kontinens szélén, a repedéseken át feltör,
lehűlve megszilárdul, és eltömi a kürtőt.
Az éppen nem működő vulkánok ezért olyanok,
mintha egy kuktafazék biztonsági szelepét elzárnák.
A Szent Helén vulkán Észak-Amerika nyugati partján van.
1980. máj. 18-án egy 500 hiroshimai atombomba erejével
vetekedő robbanás 3 köbméter kőzetet röpített a magasba.
A hegy környékén elterülő erdők teljesen elpusztultak.
A 70 m magas fák úgy hevertek szanaszét, mint a gyufaszálak.
Geológusok, akik hetek óta figyelték
a hegyoldalban növekedő óriási kitüremkedést,
figyelmeztettek a közelgő katasztrófára.
Ennek ellenére több mint 60 ember a házában maradt,
és mind egy szálig odaveszett.
A vulkán északi oldalán még mutatóban sem maradtak fák.
A robbanást követően lezúduló kőgörgeteg
24 km-es körzetben mindent elpusztított.
Mögötte, a Szent Helén a felismerhetetlenségig megváltozott.
Csúcsa 350 m-rel alacsonyabb lett.
A kitörés helyén maradt 1 ,5 km széles aréna hátsó oldalán
újabb kitüremkedés képződött, amiből időről időre gőz tör elő.
Majd egy évszázaddal korábban, a Csendes-óceán másik oldalán,
a Jáva és Szumátra között fekvő
Krakatau szigetén egy másik katasztrofális kitörés volt.
A sziget 1883-ban 9 km hosszú, és 5 km széles volt,
amin, 3 vulkáni hegycsúcs emelkedett,
egyikük majdnem 1000 m magasságig.
Ezek a vulkánok kialudtak. Emberemlékezet óta semmiféle
tevékenységnek nem adták jelét. Augusztusban azonban robbanások
hangjára figyeltek fel, Krakatau fölött magas füstoszlop jelent meg.
Háznagyságú lávadarabok röpültek a levegőbe.
A robbanások nap-nap után követték egymást.
A füstoszlop addig emelkedett, amíg 8 km magasságot ért el.
A közelben elhaladó hajókat hamu és por lepte el.
Éjszakánként a vitorlázaton elektromos fények jelentek meg.
Így ment ez napról napra, és közben egyre ürült a földkéreg
mélyében a lávakamra. És ez okozta a végső katasztrófát.
Augusztus 27-en a lávakamra teteje beszakadt.
Több millió tonna tengervíz és kőzet zúdult a lávatömegre.
A gőzképződés okozta robbanás elképzelhetetlen erejű volt.
Hangja valószínűleg a Föld történetének legerősebb hangja volt.
Hallották 3500 km távolságban, Ausztráliában.
5000 km-re, az Atlanti-óceán déli részén, Rodriguez-szigeten
a helyőrség azt hitte, hogy távoli ágyúlövés zaját észlelik.
A robbanás keltette szélvihar végigsöpört a Földön,
7,5-szer kerülte meg a Földet, amíg végre elült.
A legnagyobb csapást, azonban az árhullám okozta.
Ez a jávai partok felé tartott,
és a közeledő vízfal magassága 30 m magas volt.
Becsapott a kicsiny falvak kikötőibe,
egy 28 fős legénységű ágyúnaszádot felkapott,
és fél km-rel odébb, egy dombtetőn rakott le.
Befelé haladva egymás után öntötte el a falvakat.
Több mint 36 ezer ember halt meg.
A szálló hamu több száz négyzetkilométeres körzetben
több napi sötétséget okozott.
És mikor eloszlott a homály, Krakatau szigete
felismerhetetlenül bontakozott ki belőle.
A fősziget háromnegyede eltűnt.
A két közeli szigetecskét vastagon borította a hamu,
és ahol a legmagasabb vulkáni hegycsúcs volt,
ott 900 m mély lett a tenger. De nem sokáig.
44 évvel később újabb sziget emelkedett ki a tengerből.
Neve Anak Krakatau, vagyis Krakatau Gyermeke lett.
Szülője robbanásaihoz képest azonban
az új vulkán még mindig csak buzog.
Mostanra, több mint 50 évi rendszertelen működés után
Krakatau gyermekének vulkáni kúpja felépült.
Még mindig nem túlságosan nagy, alig 300 m magas, néha kitör,
de többnyire aggodalom nélkül végigjárhatjuk a kráterperemet.
A kráterből előtörő füst, részben gőzt,
részben kénes gázokat tartalmaz.
A kén lecsapódik és sárgára festi a környező köveket.
Minden vulkán ként is köpköd valamilyen formában.
Azok is, amik a víz alatt törnek ki.
Itt azonban nem válnak ki a sárga kristályok,
hanem a kén a tengervízzel reagálva,
fekete szulfidfelhőket képez.
Ezek a kémények a Csendes-óceán fenekén 3,5 km mélységben
az utóbbi évek legizgalmasabb felfedezései.
Az itt keletkező szulfidokkal
mikroszkopikus méretű baktériumok táplálkoznak.
Ezeket viszont különféle,
eddig soha nem látott élőlények fogyasztják.
A hatalmas csőférgek hosszúsága majdnem 4 m.
Nincs szájuk, nincs bélcsövük és a baktériumokat pedig
vékony bőrükön keresztül nyelik el.
A fél m-es kagylók is baktériumokkal táplálkoznak.
A kémények fölött felemelkedő meleg víz áramlatokat kelt
a tengerfenéken és ezek a kürtők felé sodorják
az apró részecskéket. Egy egész közösség táplálkozik velük.
Kis, fehér, vak rákok, és eddig ismeretlen halak.
Mielőtt ezt a bizarr életközösséget felfedezték,
azt hittük, hogy a Földön minden élőlény
a növények közvetítésével a Napból nyeri az energiáját.
Az eddig ismert mélytengeri élőlények is, a megvilágított
felszíni, lehullott törmelékkel táplálkoznak.
Itt azonban olyan állatokat látunk,
amelyeknek semmi közük a Naphoz,
és amelyeket a baktériumokon keresztül,
a vulkánok kémiai energiája táplál.
A vulkánok azonban nem működnek örökké.
Idővel a földkéreg mélyén valami megváltozik,
az erős hőhatás központja kissé áthelyeződik,
és a kitörések abbamaradnak.
Ha azonban a kőzeteken keresztül víz szivárog
a forró magmakamra közelébe, az ott túlhevül,
és újra fölfelé kényszerül, akárcsak egy vízforralóban.
Útközben a kőzetből ásványi anyagokat oldhat ki.
A feltörő hőforrásokból az ásványok teraszosan válnak ki.
Mint itt, az új-zélandi Rotoruában.
Helyenként a felszín felé tartó túlhevült gőz
a puhább kőzeteket fortyogó iszapként hozza magával.
Másutt a víz ritmikusan kitörő szökőkútként kerül a felszínre,
és az egész területen gőz gomolyog.
Az ilyen helyek a kialvó vulkánokról árulkodnak.
A leghíresebb Yellowstone-i gejzíreket
az észak-amerikai Sziklás-hegységben
szintén egy felszín alatti lávakamra működteti.
A kristálytiszta, ásványokban gazdag feltörő víz olyan forró,
hogy nincs élőlény, ami kibírná.
A kráterpermén túlcsordulva hűlni kezd.
Némi távolságban, már dúsan nőnek a baktérium telepek,
és algaszőnyegek.
Helyenként a telepek olyan vastagok, hogy eltérítik a vízfolyást.
Eléggé lehűlnek ahhoz, hogy a sólegyek megtelepedhessenek.
A legyek az algákkal táplálkoznak.
És itt is párzanak.
A petéket közvetlenül a meleg algaszőnyegbe rakják.
Minden petét egy hosszú fehér fonal rögzít.
A peték azonban nincsenek biztonságban.
Az algaszőnyegre mászó atkák szívesen lakmároznak belőlük.
Pókok is dézsmálják a legelésző rovar-nyájat.
A sólegyek közt kissé nagyobb testű légy jelenik meg.
Ez is ragadozó: a sólégy lárváit rabolja.
A vízben levő ásványok által vulkáni hő táplálja tehát
azt az algaszőnyeget, amely egy összefonódó,
egymásra utalt közösséget tart el.
Végül a közösséget saját sikere teszi tönkre.
A lárvák olyan sokat esznek, hogy az algaszőnyeg meggyengül,
és nem képes megkapaszkodni.
A forró víznek már semmi nem állja útját. Lezúdul,
elpusztítva a lárvákat, ragadozóikat és élősködőiket.
A folyamat tehát kezdődhet előröl.
A nagy kelet-afrikai árok vulkáni eredetű forrásaiban
szintén élnek baktériumok és apró lebegő algák.
Ide azonban jóval nagyobb állatok, flamingók járnak,
hogy a parányi élőlényekkel táplálkozhassanak.
Tömegesen gyűlnek össze ennél az egyetlen tónál.
Ezek a kis flamingók kizárólag egysejtű algákon élnek,
amelyek óriási mennyiségben találhatók
a nagy sótartalmú, gőzölgő vízben.
A flamingórajok napi 150 tonna algát távolítnak el a tóból.
Csőrük belsejében szűrő van, ami az átpréselt vízből
visszatartja az algasejteket.
Jól látható, hogy miként használják ki az élőlények
a vulkáni hőforrásokban feloldott ásványi anyagokat.
Nehezebb azonban elképzelni,
hogy juthat egy élőlény táplálékhoz
egy bazalt lávafolyáson.
A felület sokhelyütt olyan tükörsima és kemény,
hogy a fagy és a növények gyökerei csak nehezen kezdik ki.
Évszázadok múlhatnak el a kitörést követően anélkül,
hogy a lávafolyam felületén bármilyen kopás látszana.
Ez a lávafolyam a hawaii Kilaea-hegy oldalában, 3000 éves.
Felszínén még most is látszanak a folyékonyra emlékeztető
gyűrődések, ráncok. Végül a felszín kopásnak indul,
és a növények gyökerei utat lelnek a repedésekbe.
A növények viszont további életnek adnak teret,
és végül betelepül a lávafolyam.
Nemcsak a felszínen, hanem a kőzet mélyebb rétegeiben is.
Ez a bazalt ugyanis nem olyan szilárd, mint amilyennek látszik.
Amikor a lávafolyam elindul a vulkántorokból,
külső része hamarabb lehűl és megszilárdul,
mintegy falat képezve a folyam mindkét oldalán.
A teteje szintén hamarabb hűl, így a folyam fölött
kéreg keletkezik. A láva végül egy hosszú alagútban folyik alá.
Az alagút falai és mennyezete szigetel.
A hőt visszatartja, így a láva folyékony marad,
és több km-t haladhat.
Amikor végül is a láva utánpótlása elapad,
az alagút kiürül, és hosszú üreg marad a helyén.
Itt eső, fagy, de még por sem tehetett kárt.
A felszín pontosan úgy néz ki,
mint amikor az utolsó csepp láva lefolyt.
Az alagút belső felülete olyan forró volt,
hogy akármit hamuvá égetett volna.
A láva lecsöpögött a mennyezetről,
lecsurgott az oldalakon, kis adagokban lövellt elő
az éppen megszilárduló fal repedéseiből.
Az élőlények azonban már beköltöztek.
Ezek a lávafolyam felszínén növekvő fák gyökerei
utat találtak a repedésekben egészen idáig.
Innen szívják fel a kőzeten át szivárgó vizet.
A lelógó hajszálgyökerek közt állatok élnek, mégpedig olyanok,
amelyeket sehol másutt a világon nem találunk.
Ezek az élőlények rendes körülmények közt
teljes sötétségben élnek.
Majdnem mindannyiukból hiányzik a festékanyag.
Jó részük elveszítette szárnyát és szemét is.
A sötétben tapintás útján tájékozódnak.
És a világ más tájain élő barlangi rovarokhoz hasonlóan
hosszú lábuk és csápjuk fejlődött ki.
Egyesek, mint ez a poloska hulladékon élnek.
Mások, mint a százlábú, vadásznak.
Az ezerlábú pedig a gyökereket rágcsálja.
Így aztán ebben a rendkívüli lávaüregben
szintén egymásra utalt életközösség él,
amely jóval a vulkáni kitörés után alakult ki.
A vulkáni hamu meghódítása másfajta nehézségekkel jár.
Nem a kőzet rendkívüli keménysége okoz gondot,
hanem a por rendkívüli finomsága.
A Szent Helén hegye még mindig pusztaság.
Ezek a felvételek, több mint két évvel a kitörés után készültek.
5 km-re állok a kráter szélétől,
de a táj itt is lepusztult és terméketlen.
Nemcsak arról van szó, hogy a még el nem mállott hamu meddő,
hanem, hogy túlságosan laza,
és a növények nehezen tudnak gyökeret ereszteni.
De a lehetőség mindig megvan.
Ebbe a repedésbe a füzike,
vagy ahogy itt nevezik, lángfű magvait fújta a szél
a szomszédos völgyből.
Nem hinném, hogy pont ezeknek sikerül itt megkapaszkodniuk.
De egyszer majd valamelyik gyökeret ereszt,
és ezzel megkezdődik a betelepülés.
Krakatau Gyermeke mindössze 57 éves, lejtőit hamu borítja.
A rendszeres kitörések újabb hamut hordanak a felszínre.
Mégis az élet itt már megvetette magát.
Nem csak óriásfűféléket találunk, mint a vad cukornád,
hanem már fák is vannak, mint a kazuárfa.
És ha látni akarjuk, hogy mennyi teret hódít a növényvilág
egyetlen évszázad alatt, nézzük meg amott a régi Krakataut.
Szemtanúk beszámolóiból tudjuk, hogy száz évvel ezelőtt,
több méter vastagságú vulkáni hamun kívül semmi sem volt itt.
Három éven belül 34 különböző növénífaj jelent meg újra.
Tíz évvel később a fajok száma megkétszereződött.
De a madár és rovarfajoké is száz fölött volt.
Biztos, hogy egyes magvak 35 km távolságból,
Jáva szigetétől úsztak idáig és úsznak még ma is.
Kisebb magvakat madarak hozhattak a lábukon, begyükben.
A hamu azonban még mindig itt van a fák gyökérzete alatt.
Ki tudja hogyan, de idekerültek patkányok, gyíkok és kígyók.
Ma már sok százra tehető a növénífajok száma.
A szél bizonyosan elősegítette a repülő rovarok jöttét,
amelyeknek leszármazottai nagy életközösségeket alkotnak.
Biztosítják a virágok beporzását,
táplálkoznak a gyümölcsökkel, a rothadó leveleket gyűjtik,
és így táplálják egymást.
Még nem jelentek meg nagyobb emlősök, nincsenek majmok,
ragadozó macskafélék, mongúzok, mint Jáván és Szumátrán.
A kistermetű állatok száma azonban folyamatosan nő.
Az emberek a világon mindenütt megművelik a vulkáni lejtőket.
Még akkor is, ha tudják, hogy időzített bomba van alattuk.
Ezek a rizsföldek a Krakatauhoz közeli Bali-szigeten,
a Gunung Agung lejtői vannak.
Csak húsz év telt el azóta, hogy a vulkán kitört,
2 ezer embert elpusztított, és 150 ezret hajléktalanná tett.
A bali-szigetiek mégsem hagyják el termékeny földjeiket,
ahol évente két-három alkalommal arathatnak.
Gunungagung, Krakatau, és az lndonéziai szigetvilág
hevesen működő vulkánjainak hosszú sora
mind abban az ütközési zónában helyezkedik el,
amelynek mentén az lndiai-óceán fenekét alkotó bazaltkéreg lemez
találkozik az ázsiai földrész részben víz alá került szélével.
Ez az ütközési zóna már 65 millió évvel ezelőtt létezett,
amikor lndia még önálló sziget volt az óceán közepén.
Azóta az óceáni kéreg növekedésével párhuzamosan
a földrészek eltolódtak, és lndia Ázsia felé sodródott.
Ahogy a két földrész közelített egymáshoz,
a köztük lévő üledék összegyűrődött,
és végül a találkozás vonalán egymásra tolódott.
Itt a kéreglemezek találkozását nem vulkánok lánca jelzi.
Az érintkezés varrata mélyen fekszik a hatalmas hegylánc,
a Himalája alatt.
Ezek a 8000 m magasan fekvő homok és mészkő csúcsok
nemcsak a világ legmagasabb hegyei,
de egyben a legfiatalabbak is.
Mi több, a folyamat még nem is ért véget.
India a mai napig észak felé nyomul, évi 5 cm-es sebességgel.
És egyre szorosabban tapad a hatalmas Ázsiai szárazföldhöz.
A Himalája hegyei, ha alig észrevehetően is,
de egyre magasabbra nyúlnak.
Ez tehát a története annak, hogy a tengeri élőlények
megkövült maradványai idekerültek a Himalájába,
3-4000 m magasságba.
Ugyanez a magyarázata annak is, hogy a Kaligandaki folyó
könnyen utat vághatott magának a világ legmagasabb hegyvidékén.
A folyó ugyanis az ősi tibeti fennsíkról haladt dél felé,
még mielőtt az indiai földrész Ázsiának ütközött volna.
Ahogy a két földtömeg között a kőzetek a évmilliók során
egyre emelkedtek, a folyó a magasodó hegyeken átvágva
tartotta folyás irányát.
Így aztán még most is dél felé folyik, az indiai síkság felé,
mégpedig a világ legmélyebb szurdokvölgyén keresztül.
A Föld története folyamán több ízben keletkeztek
hasonló módon hegyvidékek.
Az idők során a hegyek lekopnak, és különféle tájak,
életfeltételek alakulnak ki a növények és állatok számára.
Bolygónk arculatának bemutatását tehát
itt a világ tetején kezdtük,
és eljutunk majd az alacsonyan fekvő síkságokra,
a sarkvidékekről az Egyenlítő vidékeire.
A következő részben még magasabbra,
a lehető legbarátságtalanabb helyre látogatunk,
az örök hó és jég birodalmába.